КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/5362/2021 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А
15 листопада 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 , - адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року, -
прокурора ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року задоволено клопотання слідчого групи слідчих управління спеціальних розслідувань Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 про арешт майна та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 22855766), заборонивши розпоряджатися будь-яким чином цим майном та використовувати його.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 , - адвокат ОСОБА_7 , подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого групи слідчих управління спеціальних розслідувань Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 про арешт майна за адресою: АДРЕСА_1 .
На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що встановлені досудовим розслідуванням обставини кримінального провадження та аргументи, наведені в оскаржуваній ухвалі не містять об`єктивних даних, які вказували на те, що арештована квартира відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, що свідчить про те, що слідчий суддя дійшов передчасного та хибного висновку про наявність достатніх підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вказане майно.
Також апелянт зазначає, що приймаючи рішення щодо накладення арешту суд посилався на те, що вищевказана квартира набута під час шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, отже є у тому числі, власністю підозрюваного ОСОБА_10 . Однак суд в оскарженій ухвалі застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України: від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15; від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).В указаних постановах зроблено висновок, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Відтак, слідчим суддею не було враховано, що ОСОБА_6 набула право власності на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 11.03.2008, тобто, шляхом приватизації, а відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".
Таким чином, судом не враховано доказів, що свідчать про те, що квартира перебувала у особистій приватній власності ОСОБА_6 , а відтак вищевказану квартиру не можна розглядати в якості спільної сумісної власності подружжя, що свідчить про відсутність правових підстав накладення арешту на особисту приватну власність ОСОБА_6 .
Крім того апелянт вказує на те, що слідчий суддя накладаючи арешт не врахував співмірність завданої шкоди та вартістю майна, на який накладено арешт, не враховано наслідки арешту для третіх осіб. Порушено гарантовані ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод права ОСОБА_6 як власника квартири. Розглянуто клопотання про арешт майна всупереч ч.1 ст. 172 КПК України без участі його власника. В подальшому копію відповідної ухвали власнику арештованого майна не направлено.
На обґрунтування вимог клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження апелянт зазначає, що ОСОБА_6 оскаржуваної ухвали отримано не було, про накладення арешту стало відомо з відповіді на адвокатський запит від 12 серпня 2021 року до якої долучено копію оскаржуваної ухвали (яку було отримано поштою 25.08.2021 року). А відтак, апелянтом не порушено строків на апеляційне оскарження.
В судове засідання у справі власник майна та її представник не з`явилися, причини своєї неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду. Тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутністю зазначених осіб, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.
Крім того, апеляційний суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення поданої апеляційної та просив її повернути, оскільки вона подана не уповноваженою особою, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно ч. 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року було постановлено без виклику власника майна та його представника, про її існування стало їм відомо 25.08.2021 року після отримання оскаржуваної ухвали на адвокатський запит від 12.08.2021 року, тому колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження має бути поновлений, оскільки він був пропущений з поважних причин, з урахуванням також того, що даних, які підтверджували отримання власником майна та її представником копії оскаржуваного рішення зазначеної дати матеріали судового провадження не містять.
11.03.2014 ОСОБА_10 за вчинення вказаного злочину повідомлено про підозру за ч. 3 ст. 365 КК України (в редакції від 07.04.2011).
11.03.2014 оголошено розшук підозрюваного ОСОБА_10
17.11.2015 раніше складене письмове повідомлення про підозру ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінено та повідомлено про нову підозру у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ст. 340, ч. 4, ст. 28, ч. 3ст. 27, ч. 3 ст. 365, КК України.
З метою відшкодування завданої внаслідок кримінальних правопорушень шкоди у кримінальному провадженні заявлено цивільні позови на загальну суму 40000000 гривень.
Відповідно до ч. 4 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено на нерухоме, рухоме майно, яке перебуває у власності у підозрюваного, з метою відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення.
28.08.1983 виконкомом Розумницької сільської ради Ставищенського району Київської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_6 отримала реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .
Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек 09.04.2008 року на праві власності за ОСОБА_6 зареєстровано об`єкт нерухомості квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 22855766).
Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України: «.. кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя».
Таким чином, оскільки вищевказана квартира АДРЕСА_2 набута під час шлюбу, вона є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, отже є, у тому числі, власністю підозрюваного ОСОБА_10 .
Підозрюваний ОСОБА_10 переховується від органів досудового розслідування, його місце перебування до цього часу невідоме, у зв`язку з чим оголошено його розшук.
21.06.2016 слідчий групи слідчих управління спеціальних розслідувань Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 , звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна,а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 22855766), заборонивши розпоряджатися будь-яким чином цим майном та використовувати його.
Сторона обвинувачення зазначила, що незастосування заборон відчуження та розпорядження вказаною квартирою надасть можливість ОСОБА_10 , ОСОБА_6 або їх представникам за дорученням, безперешкодно відчужувати її або іншим способом розпорядитися нею, що може призвести до зникнення чи втрати цього майна та в подальшому перешкодить виконанню вироку в частині можливої конфіскації майна підозрюваного.
21.06.2016 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва задоволено вказане клопотання слідчого та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 22855766), заборонивши розпоряджатися будь-яким чином цим майном та використовувати його.
Постановляючи ухвалу про задоволення клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів.
З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У своїх висновках Європейський Суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.
У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
З матеріалів судового провадження вбачається, що органом досудового розслідування під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
На переконання колегії суддів, орган досудового розслідування у розумінні вимог ст. 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні.
Більш того, надані суду матеріали, з урахуванням відомостей, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні та диспозицій статей, за якими здійснюється досудове розслідування, не містять відомостей, які б давали розумні підстави вважати, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 22855766), відповідає критеріям ст. 98 КПК України, зокрема може бути знаряддям вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ст. 340, ч. 4, ст. 28, ч. 3ст. 27, ч. 3 ст. 365, КК України, зберегла на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, є об`єктом кримінально протиправних дій, або набута кримінально протиправним шляхом.
Крім того, як убачається з ухвали ОСОБА_6 , у відповідності до ст. 64-2 КПК України, у даному кримінальному провадженні перебуває в статусі третьої особи.
Проте як вбачається з ухвали слідчий суддя зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено на нерухоме, рухоме майно, яке перебуває у власності у підозрюваного, з метою відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення.
Однак відомостей про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 22855766) є власністю підозрюваного ОСОБА_10 , зі змісту ухвали не вбачається.
Посилання на те, що відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України: «.. кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя» є передчасним, оскільки органом досудового розслідування не враховано, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".
Як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_6 набула право власності на квартиру на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 11.03.2008, тобто, шляхом приватизації.
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Серія ССІ № 685655, квартира за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 22855766) належить ОСОБА_6 частка 1/1. Відповідно до свідоцтва про право власності підставою набуття право власності виникло на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 11.03.2008 № 245.
Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.
Однак як зазначалося вище ОСОБА_6 , у відповідності до ст. 64-2 КПК України, у даному кримінальному провадженні перебуває в статусі третьої особи, тобто на майно останньої неможливо накласти арешт з метою конфіскації майна та відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення, оскільки остання не є підозрюваною в даному кримінальному провадженні.
Разом з тим, розглядаючи клопотання органу досудового розслідування, слідчий суддя не звернув уваги на вказані обставини, та не перевірив наявність підстав для накладення арешту на майно особи, стосовно якої не здійснюється кримінальне провадження.
З оскаржуваної ухвали вбачається, що накладення арешту на вказану квартиру, яка є об`єктом права власності ОСОБА_6 , не виправдовує такий ступінь втручання у її права і свободи потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на таке майно з метою забезпечення збереження речових доказів, конфіскація майна та відшкодування шкоди внаслідок кримінального правопорушення.
Слідчий та слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення ст. ст. 171, 173 КПК України, не оцінили розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власника.
Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.
На переконання колегії суддів, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у оскаржуваній ухвалі обставин не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.
Наведене дає колегії суддів підстави вважати, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді обмеження права власності ОСОБА_6 , здійснено в порушення вимог закону, а отже втручання в право на мирне володіння майном зазначеної особи здійснено без законних на те підстав.
Посилання прокурора на те, що апеляційна скарга подана не уповноваженою особою є голослівними та не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального законну виходячи з наступного.
Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає апеляційному оскарженню. КПК не встановлено чіткого переліку осіб суб`єктів права на апеляційне оскарження цієї ухвали, але в пункті 10 статті 393 КПК вказано, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК. Відповідно до пунктів 25, 26 статті 3 КПК одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт. Власник майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою, прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.
Згідно з ч. 4 ст. 64-2 КПК представником третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути особа, яка у кримінальному провадженні має право бути захисником.
Відповідно до змісту ч. 4 ст. 20 КПК участь у кримінальному провадженні представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, не звужує процесуальних прав цієї особи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого.
Керуючись ст.ст. 170- 173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду, -
п о с т а н о в и л а:
Поновити представнику власника майна ОСОБА_6 , - адвокату ОСОБА_13 , строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року,
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року, якою задоволено клопотання слідчого групи слідчих управління спеціальних розслідувань Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 про арешт майна та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 22855766), яка належить ОСОБА_6 , заборонивши розпоряджатися будь-яким чином цим майном та використовувати його, - скасувати, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 , - адвоката ОСОБА_7 , - задовольнити.
Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого групи слідчих управління спеціальних розслідувань Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 про накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 22855766), яка належить ОСОБА_6 , заборонивши розпоряджатися будь-яким чином цим майном та використовувати його, - відмовити.
Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4