Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/1439/2021 Головуючий в першій інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 378/233/19 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія справи: ч. 3 ст. 286 КК України

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Ставище Ставищенського району Київської області, який проживає: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,
прокурора ОСОБА_10 ,
потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_11 ,
представника потерпілих ОСОБА_13 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Таращанського районного суду Київської області від 17 листопада 2020 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року), у строк відбування ОСОБА_9 покарання зараховано строк його попереднього ув`язнення з 26 листопада 2018 року до дня набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Судом першої інстанції частково задоволено цивільні позови потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 і ухвалено стягнути з ОСОБА_9 : 305542,11 гривень (триста п`ять тисяч п`ятсот сорок дві гривні одинадцять копійок) матеріальної шкоди і 300000,00 гривень (триста тисяч гривень) моральної шкоди на користь ОСОБА_7 ; по 300000,00 гривень (триста тисяч гривень) моральної шкоди на користь ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Також судом вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, 24 серпня 2016 року приблизно о 00 годин 50 хвилин ОСОБА_9 , в порушення п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху України, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем «Opel Vectra2.0», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та, рухаючись в темну пору доби з увімкненим світлом фар по вулиці Сумській селища міського типу Ставище Київської області в напрямку вулиці Незалежності, всупереч вимог п. п. 2.3 (б), 11.3, 12.2, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, не обрав безпечну швидкість руху, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб в межах видимості дороги, допустив перевищення швидкості руху в населеному пункті більше 60 км/год., маючи об`єктивну можливість виявити небезпеку для руху, а саме пішоходів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які рухалися назустріч автомобілю по узбіччю смуги зустрічного руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди, а навпаки, виїхав на смугу зустрічного руху, де здійснив на них наїзд.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди:
- неповнолітня потерпіла ОСОБА_14 , 2000 року народження, отримала тілесні ушкодження у вигляді внутрішньочерепної травми, розплавлення речовини головного мозку, розплавлення тканини головного мозку, ексудат в плевральних і черевній порожнинах, забою легенів, нерівномірного кровонаповнення внутрішніх органів, рідкої крові, відкритого перелому правої стегнової кістки, перелому голівки лівої плечової кістки, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 150 від 05 жовтня 2016 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння;
- неповнолітній потерпілий ОСОБА_15 , 1999 року народження, отримав тілесні ушкодження у вигляді забійної рани в тім`яній області голови, тяжкої закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку тяжкого ступеню, закритої травми грудної клітки з забоєм легенів, перелому остистого відростку 3 поперекового хребця, множинних саден тулубу, верхніх та нижніх кінцівок, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 178 від 14 листопада 2018 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.
В подальшому від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_14 та ОСОБА_15 померли.

Порушення водієм ОСОБА_9 п. п. 2.3 (б), 2.9 (а), 11.3, 12.2, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України перебувають у прямому причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками у вигляді смерті ОСОБА_14 і ОСОБА_15 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_9 в суді та вичерпанням можливості їх отримати.
Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає про неповноту судового розгляду, про неналежну оцінку судом наявних у справі доказів та про невідповідність висновків суду стосовно винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, фактичним обставинам кримінального провадження.
Зокрема, захисник вважає, що посилання у вироку на показання свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_17 в суді та під час слідчих експериментів, свідка ОСОБА_18 в судовому засіданні не спростовують правдивості показань обвинуваченого ОСОБА_9 в суді, які є аналогічними до тих, які він надавав під час досудового розслідування, в тому числі одразу після дорожньо-транспортної пригоди, стосовно: обставин та механізму її виникнення, напрямку руху керованого ним автомобіля по правій стороні проїзної частини вулиці Сумської зі швидкістю 50 км/год., де і відбувся наїзд на пішоходів тому, що вони, рухаючись спочатку по лівій стороні проїзної частини у зустрічному напрямку, різко змінили напрямок свого руху зліва направо, під кутом наближаючись до його автомобіля, оскільки:
- свідки ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , які знаходилися в автомобілі разом з ОСОБА_9 , в суді показали, що після того, як помітили пішоходів, які рухалися назустріч автомобілю по лівому краю проїзної частини, вони від дороги відволіклися і на проїзну частину не дивилися, безпосередньо моменту наїзду вони не бачили, після наїзду зміни напрямку руху автомобіля не відбувалося. Під час слідчого експерименту 04 січня 2018 року свідок ОСОБА_17 також не змогла показати місце наїзду на пішоходів, оскільки цього не бачила. Разом з тим, показання свідка ОСОБА_16 під час слідчого експерименту 02 грудня 2017 року про те, що наїзд на пішоходів відбувся в тому місці, де він їх виявив відносно ширини дороги, що автомобіль ОСОБА_9 рухався зі швидкістю 70-80 км/год., є сумнівними з огляду на його показання в суді про те, що він не бачив моменту наїзду, та оскільки в ході цієї слідчої дії не визначалась можливість свідка вказати швидкість руху автомобіля;
- свідок ОСОБА_18 також не бачив моменту настання дорожньо-транспортної пригоди тому, що знаходився у своєму будинку неподалік. Показання даного свідка в суді про те, що на лівій стороні дороги відносно напрямку руху автомобіля ОСОБА_9 була калюжа шириною 1-2 метри і довжиною 12-15 метрів, та що перед ударом він чув розсічення шинами води, не можна вважати достовірними через те, що наявність такої калюжі не було зафіксовано ні в протоколі огляду місця події, ні на фотознімках до нього. Крім того, відповідно до метеорологічних даних та показань свідків у справі, на момент пригоди йшов сильний дощ, що ставить під сумнів можливість ОСОБА_18 розрізнити звук проїзду автомобіля через калюжу крізь звук зливи.
Водночас, показання свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_17 підтверджують показання обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що він рухався по проїзній частині дороги вулиці Сумської, не виїжджаючи на ліве узбіччя, що обидва пішоходи також йшли саме по проїзній частині назустріч, при чому ОСОБА_14 рухалася ближче до узбіччя, ОСОБА_15 поруч із нею ближче до центру дороги, а не так, як вказав суд у вироку ( ОСОБА_14 по узбіччю, ОСОБА_15 біля лівого краю проїзної частини дороги). До того ж, малоймовірним є те, що під час дощу потерпіла рухалася по розмитому узбіччю, яке мало ґрунтово-трав`яне покриття.
Крім того, показання обвинуваченого, який фактично єдиний бачив момент виникнення пригоди, про те, що ОСОБА_15 , тримаючи за руку ОСОБА_14 , різко змінив напрямок руху, намагаючись перебігти дорогу зліва направо під кутом, наближаючись до автомобіля, підтверджуються висновками експертів № 150 від 05 жовтня 2016 року, № 37/д від 04 травня 2017 року, № 178 від 14 листопада 2018 року, за змістом яких в момент наїзду потерпілі знаходились у вертикальному або близькому до нього положенні, кожен правою боковою поверхнею тіла був повернутий до автомобіля, ОСОБА_19 міг бути в русі зліва направо по відношенню до транспортного засобу. Проте, суд безпідставно відхилив дані висновки експертів та надав перевагу висновку судово-медичного експерта ОСОБА_20 (висновку № 25043/19-52/7035/7036/20-52/122/к від 19 березня 2020 року), незважаючи на те, що цей експерт не вважав за необхідне робити рентгеноскопічне дослідження знімків з медичної документації ОСОБА_14 , яке б могло вказати на напрямок злому її лівої в/гомілкової кістки, що був наявний відповідно до запису лікаря приймального відділення.
Також, захисник вважає, що висновки суду стосовно того, що наїзд на пішоходів відбувся на межі лівого краю проїзної частини вулиці Сумської в напрямку до вулиці Незалежності на ділянці, що передує розташуванню першого осипу уламків скла, є неправильними, оскільки ґрунтуються на висновках експертів, які виходили виключно з того, що зафіксовані протоколом додаткового огляду місця події від 24 серпня 2016 року сліди на узбіччі та дорожньому покритті були залишені автомобілем ОСОБА_9 в момент перед пригодою. Однак, належність цих слідів саме автомобілю обвинуваченого є недоведеною з огляду на те, що:
- жоден зі свідків, які знаходилися в автомобілі під керуванням ОСОБА_9 , не показував про його виїзд на узбіччя;
- додатковий огляд місця події, в ході якого були віднайдені та зафіксовані сліди на дорожньому покритті та узбіччі в районі місця пригоди, був проведений 24 серпня 2016 року з 19 години 32 хвилин до 20 години 15 хвилин, тобто майже через 16 годин після закінчення першого огляду. При цьому, показання в суді співробітників сектору реагування патрульної поліції Ставищенського ВП Сквирського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_21 і ОСОБА_22 про те, що цього дня в період часу з 04 години до 19 години 32 хвилин вони знаходились на місці події та забезпечували схоронність слідової інформації спростовуються даними розстановки нарядів даного відділу поліції, згідно з якими о 09 годині 02 хвилини 24 серпня 2016 року вони здали наряд та наступного разу заступили на чергування 26 серпня 2016 року. Відтак, дані свідки не здійснювали охорону місця події в указаний ними період часу, що також підтверджується показаннями в суді свідка ОСОБА_23 про те, що 24 серпня 2016 року приблизно о 08-09 годині, проїжджаючи по вулиці Сумській, він не бачив на місці пригоди жодних співробітників поліції, вказана ділянка дороги ніяким чином не була огороджена. Крім того, відсутність огороджувальних знаків видно і на фотознімках до протоколу додаткового огляду місця події. Водночас, для того, щоб з`ясувати, чи дійсно здійснювалася належна охорона місця пригоди та слідової інформації, захист заявляв суду клопотання про дозвіл на тимчасовий доступ до інформації операторів та провайдерів телекомунікацій про телефонні з`єднання абонентських номерів ОСОБА_21 і ОСОБА_22 з прив`язкою до базових станцій протягом доби 24 серпня 2016 року, але суд безпідставно відмовив у його задоволенні;
- на фотознімках додаткового огляду місця події від 24 серпня 2016 року сліди коліс транспортного засобу не проглядаються, фактично сліди були намальовані слідчим крейдою. При цьому, на зображеннях місця пригоди, що містяться на диску, видно інші полоси, схожі на сліди коліс, але вони з невідомих причин не були відображені слідчим у протоколі. Старший інспектор-криміналіст ОСОБА_24 , який висунув твердження про те, що віднайдені сліди є слідами юзу, не був присутній при проведенні додаткового огляду місця події, а лише склав фототаблицю до нього. В постановах про призначення експертиз слідчий без належного обґрунтування також вказував у вихідних даних про утворення цих слідів в результаті юзу. Крім того, на фотографії сліду протектора шини на узбіччі відсутня масштабна лінійка, що свідчить про порушення слідчим правил масштабної фотозйомки та про неможливість встановити розміри сліду, його елементів і відстані між ними;
- на схемі до протоколу додаткового огляду місця події від 24 серпня 2016 року зображено чотири сліди на асфальтобетонному покритті та один слід протектора шини на узбіччі. Проте, з п`яти вказаних слідів на масштабній схемі можливо відобразити лише один найдовший слід, а інші чотири ні, оскільки вони неналежно зафіксовані у повздовжньому напрямку відносно один одного та рівня орієнтиру (електроопори № 4/09Л1). Наведене перешкоджає експертному визначенню характеру руху транспортного засобу, який залишив дані сліди;
- у висновку № 19/4-04/1298 від 16 листопада 2016 року експерти вказали про те, що виявлений та зафіксований під час додаткового огляду місця події слід на ґрунтовому покритті лівого узбіччя не придатний для ідентифікаційного дослідження шини транспортного засобу, але був залишений шинами однієї групової належності із шинами, які були встановлені на автомобілі «Opel Vectra2.0», р.н. НОМЕР_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди.

Зважаючи на наведене та на ймовірну належність вказаного сліду на лівому узбіччі шинами саме автомобіля ОСОБА_9 , захист наголошував в суді першої інстанції на тому, що подальші експертні дослідження, в тому числі щодо встановлення місця наїзду на пішоходів, повинні були відбуватися варіативно (за умови, що сліди на ґрунтовому покритті лівого узбіччя залишені шинами автомобіля обвинуваченого та за протилежної умови, що сліди залишені не цим автомобілем). Однак, покладений судом в основу обвинувального вироку висновок експертів за результатами проведення комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 7037/7038/20-52 від 31 березня 2020 року ґрунтується виключно на тій умові, що сліди залишені шинами автомобіля ОСОБА_9 «OpelVectra 2.0», р.н. НОМЕР_1 . При цьому у даному висновку зазначено, що виявлений на узбіччі слід міг бути залишений лівим заднім колесом вказаного автомобіля у заблокованому стані або на межі блокування. Проте, захист переконаний, що заблоковані колеса під час руху автомобіля не могли залишити слід з чітким відображенням рельєфу протектора шини, а вказана експертами можливість залишення такого сліду колесом на межі блокування є лише припущенням та не підтверджується жодним експертним дослідженням.
Разом з тим, висновок експерта № 4019/6564 від 18 квітня 2019 року, єдиний з-поміж усіх, яким досліджувався варіант, що сліди не залишені шинами автомобіля обвинуваченого, та згідно з яким водій ОСОБА_9 не мав технічної можливості уникнути дорожньо-транспортної пригоди і наїзду на пішоходів, суд першої інстанції відкинув.
Крім того, апелянт наголошує, що суд безпідставно відмовив стороні захисту у визнанні недопустимими низки доказів, а саме:
- фотознімків до протоколів огляду місця події та додаткового огляду місця події від 24 серпня 2016 року, що містяться на оптичному дискумарки «Datex», оскільки відповідно до супровідного листа за підписом в.о. начальника СВ Ставищенського ВП Сквирського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_25 до слідчого ОСОБА_26 вони здійснені на фотокамери «Meizum2 note» та Samsung GT-S6810, проте відомості про ці технічні засоби не зазначені у відповідних протоколах, натомість вказано, що використовувався технічний засіб Olimpus. Наведене свідчить про порушення вимог ч. ч. 2, 3 ст. 104, ч. 2 ст. 99 КПК України і про те, що дані фотознімки не могли надаватися експертам на дослідження;
- фотознімків, які містяться на цьому ж оптичному диску, що відзняті за допомогою камери «Meizum2 note» 24 серпня 2016 року в період часу з 17 години 15 хвилин до 17 години 32 хвилин, оскільки вони здійснені не під час слідчої дії, поза межами оглядів місця події, тобто отримані з порушенням ч. 2 ст. 93 КПК України, у не передбачений законом спосіб;
- протоколів слідчих експериментів від 23 вересня 2017 року, від 02 грудня 2017 року за участю свідка ОСОБА_16 , від 04 січня 2018 року за участю свідка ОСОБА_17 через те, що вони проведені з порушенням встановленого кримінальним процесуальним законом порядку.
При цьому слідчий експеримент від 23 вересня 2017 року є недопустимим доказом тому, що: слідча дія проведена без залучення підозрюваного (обвинуваченого), що є прямим порушенням права на захист, без жодного очевидця події, в тому числі без свідка ОСОБА_16 , хоча перевірялись його показання, проте не вказано, які саме; викладені в протоколі висновки містять вигадані відомості, оскільки слідчий визначив місце розташування двох пішоходів в момент перед пригодою, посилаючись на дані протоколу огляду місця події від 24 серпня 2016 року та висновку експерта № 19/8-02/1317 від 03 жовтня 2016 року, які в дійсності такої інформації не містять.
З посиланням на постанову Верховного Суду від 18 серпня 2020 року (справа № 628/2370/17), захисник вважає, що дані, отримані в результаті проведення слідчих експериментів 02 грудня 2017 року за участю свідка ОСОБА_16 та 04 січня 2018 року за участю свідка ОСОБА_17 , є недопустимими, оскільки: погодні умови і температурний режим під час цих слідчих дій не відповідали тим, що були на момент пригоди, та, як наслідок, одяг статистів і постраждалих був різним за сезонністю; в ході слідчих експериментів використано іншу модель автомобіля, а саме «Opel Astra», д.н.з. НОМЕР_2 , при цьому не було встановлено ідентичність рівня освітлення фарами вказаного автомобіля із тим, який мав автомобіль обвинуваченого; слідчий не перевірив, чи не було після пригоди суттєвих змін на відповідній ділянці дороги; слідчий не забезпечив участь спеціаліста, який би мав відповідні спеціальні знання; слідчі експерименти проведені майже через півтора роки після події, що ставить під сумнів можливість свідків зберегти у пам`яті та відтворити суттєві деталі пригоди; під час слідчих експериментів брав участь батько потерпілої ОСОБА_14 ОСОБА_12 , що могло спричинити психологічний тиск та впливати на показання свідків. Окрім цього, відповідно до зауважень адвоката ОСОБА_27 , слідчий заносив в протокол показання ОСОБА_16 в ствердній формі, незважаючи на те, що свідок постійно наголошував, що пам`ятає приблизно і стверджувати нічого не може. Також, у слідчому експерименті зі свідком ОСОБА_17 брав участь один статист, хоча пішоходів було двоє, який за даними протоколу схожий на ОСОБА_14 за тілобудовою, зростом і одягом, що є неможливим через те, що цей статист був чоловічої статі. Виходячи з наведеного, свідки ОСОБА_28 та ОСОБА_29 , які були понятими під час слідчого експерименту за участю ОСОБА_17 , в суді надали неправдиві показання стосовно присутності двох статистів, що ставить під сумнів решту їх показань щодо умов та порядку проведення цієї слідчої дії;

- висновків: судової інженерно-технічної експертизи № 12-1/2187 від 20 жовтня 2017 року; комплексної судової інженерно-технічної експертизи № 19/12-1/179/180-СЕ/18 від 01 жовтня 2018 року; транспортно-трасологічної експертизи № 19/8-02/1317 від 03 жовтня 2016 року; судово-трасологічної експертизи № 19/4-04/1298 від 16 листопада 2016 року; комплексної комісійної судової медико-автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 25043/19-52/7035/7036/20-52/122/к від 19 березня 2020 року; комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 7037/7038/20-52 від 31 березня 2020 року, оскільки вони ґрунтуються на вищенаведених недопустимих доказах, що отримані в результаті додаткового огляду місця події та слідчих експериментів. Тому відповідно до вимог ч. 5 ст. 101 КПК України та з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13 листопада 2019 року (справа № 1-07/07), і Верховного Суду у постанові від 30 жовтня 2019 року (справа № 455/2/17), згадані висновки експертів також є недопустимими доказами.
Окрім наведеного, посилаючись на вимоги ст. ст. 101, 102 КПК України, постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 квітня 2020 року (справа № 335/2108/17), апелянт вважає, що висновок експертів за результатами проведення комплексної комісійної судової медико-автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 25043/19-52/7035/7036/20-52/122/к від 19 березня 2020 року є недопустимим доказом, виходячи з такого:
- судово-медичний експерт ОСОБА_20 у цьому висновку та в поясненнях у суді посилався на висновки попередніх судово-медичних експертиз, однак такі висновки йому на дослідження не надавалися, про що свідчить відповідь КЗ КОР «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи» № 11/06/20-1 від 11 червня 2020 року. Також, відповідно пояснень експерта ОСОБА_20 в суді він не вивчав рентгенівські знімки потерпілих;
- в медичній частині даного висновку відсутній докладний опис досліджень судово-медичного аспекту отримання потерпілими ушкоджень в результаті контакту з автомобілем, аналіз морфології тілесних ушкоджень, що є порушенням п. 1.27 Правил проведення судово-медичних експертиз (досліджень) у відділеннях судово-медичної криміналістики бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6.
Крім того, у висновку всі тілесні ушкодження пішоходів описані разом, хоча очевидно, що вони виникали не одночасно та на різних стадіях контактування з автомобілем. При цьому у висновку не зазначено, які дослідження було проведено для встановлення контактних пар;
- під час цієї експертизи без доручення суду було здійснено додаткове дослідження № 202-мк КЗКОР КОБСМЕ від 25 листопада 2019 року, що проведено судово-медичним експертом, який не включений до групи експертів та не попереджений про кримінальну відповідальність. Суду та сторонам кримінального провадження не було надано тексту вказаного дослідження. Проте, суд послався на нього у вироку і саме на цьому дослідженні ґрунтується висновок експертів стосовно положення правої ноги ОСОБА_15 в момент наїзду, хоча воно прямо суперечить висновку експерта № 19/4-04/1186 від 30 вересня 2016 року, яке в судовому засіданні жодних заперечень у учасників процесу не викликало.
Також, на думку захисника, недопустимим доказом є висновок експертів за результатами проведення комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 7037/7038/20-52 від 31 березня 2020 року, оскільки він складений з порушенням вимог обґрунтованості та правильності, регламентованих у ч. 1 ст. 101, п. 7 ч. 1 ст. 102, п. 1 ч. 5 ст. 69, п. 3 ч. 2 ст. 332 КПК України, п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про судову експертизу», п. 2.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (зі змінами та доповненнями), які виразились у тому, що:
- складаючи за дорученням суду схему місця дорожньо-транспортної пригоди, експерти не нанесли частину слідів, посилаючись, що вони не мали повної прив`язки та їх неможливо було відобразити. При цьому, з чотирьох трас слідів, було відображено лише одну, з трьох осипів скла нанесено два. У відображення єдиної траси було внесено елементи, які відсутні у наданих на дослідження вихідних даних та носіях інформації, а саме заокруглення закінчення сліду на правому узбіччі в напрямку до вулиці Незалежності. Експертами не встановлено, як саме утворилися сліди на дорожньому покритті, які розташовані зліва від найдовшого сліду;
- з огляду на прийнятий експертами до уваги коефіцієнт сповільнення та зчеплення шин коліс з дорожнім покриттям, розрахунок швидкості руху автомобіля обвинуваченого (62-78 км/год.) проведений за умови, що він рухався в загальмованому стані по мокрому асфальтобетонному покриттю по всій ділянці утворення слідів. Однак, відповідно до досліджень цих же експертів автомобіль рухався спочатку прямолінійно правими колесами по мокрому асфальтобетонному покриттю, а лівими по мокрому ґрунтовому узбіччю з трав`яним покриттям, в подальшому по криволінійній траєкторії зліва направо відносно свого первинного направлення. Разом з тим, експертами не враховано, що сліди мають дугоподібний вид, при якому початки слідів правої групи та початки слідів лівої групи зафіксовані на різних рівнях відносно меж проїзної частини і сходяться в один слід по кожній групі. Наведене вказує про те, що на момент слідоутворення автомобіль повинен був рухатися в стані бічного заносу (ковзання), а при такому переміщенні сповільнення менше, ніж при прямолінійному русі автомобіля в загальмованому стані. Таким чином, швидкість автомобіля визначена не вірно, без врахування багатьох факторів;
- експерти вказали, що дії водія ОСОБА_9 в досліджуваній ними дорожній ситуації не відповідали вимогам п. 10.1, 11.3, 12.1, 12.4 та п. 1.10 (згідно з терміном «узбіччя») Правил дорожнього руху України. Проте, за висновками експертів, виїзд на узбіччя не знаходиться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди. Також експертами не проводились дослідження стосовно того, що причиною пригоди стало перевищення обвинуваченим швидкості руху автомобіля, яка до того ж розрахована не вірно. Щодо висновків експертів про те, що причиною пригоди стали порушення ОСОБА_9 вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, то вони є необґрунтованими, оскільки автомобіль рухався прямолінійно без втрати курсової стійкості, а рух в стані заносу відбувся вже після наїзду на пішоходів.
Окрім наведеного, захисник звертає увагу на те, що зазначені два висновки експертів від 19 та 31 березня 2020 року були проведені на підставі ухвали суду першої інстанції від 28 серпня 2019 року про призначення однієї комплексної автотехнічної, транспортно-трасологічної та судово-медичної експертизи. З огляду на приписи абз. 6 п. 1.12.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (зі змінами та доповненнями), апелянт вважає, що проведення двох окремих експертиз в цілому позбавило дослідження ознаки комплексності. До того ж, під час допиту в суді експерти підтвердили, що дослідження вони проводили окремо один від одного, спільні дослідження ними не проводились, висновки не є консолідованою думкою експертної комісії.
Також, на думку захисту, в суді не було доведено того, що водій ОСОБА_9 під час пригоди перебував у стані алкогольного сп`яніння. Зокрема вважає, що висновок та акт № 305 від 24 серпня 2016 року КЗ «Ставищенська ЦРЛ» щодо результатів медичного огляду, на які суд послався у вироку, є недопустимими доказами, оскільки складені з порушенням п. п. 3, 5, 6, 9, 17 розділу ІІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС та МОЗ України від 09 листопада 2015 року № 1452/735. Такі порушення виразились у тому, що: в матеріалах справи відсутня інформація про проходження лікарем-хірургом ОСОБА_30 тематичного удосконалення за відповідною програмою згідно з чинним законодавством; в акті зазначено, що документ, який посвідчує особу, не пред`являвся, і при цьому відсутня інформація про те, з чиїх слів були зазначені дані про особу, як і про її зовнішній вигляд, тобто переконатися, що на медичний огляд було направлено саме ОСОБА_9 неможливо; при проведенні медичного огляду використовувався технічний пристрій «Алконт 01 СУ», однак в матеріалах справи відсутнє свідоцтво про його повірку, до того ж згідно з листом Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками № 1344-1.2/3.3/17-18 від 15 лютого 2018 року даний засіб не має сертифікату відповідності; висновок не містить повідомлення ОСОБА_9 про результати медичного огляду та його підпису.
Вказує, що надана представником потерпілих копія свідоцтва про визнання затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29 серпня 2012 року, видане Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, не є сертифікатом відповідності та не свідчить про дозвіл МОЗ України на використання приладу «Алконт 01 СУ». Посилання суду на лист головного лікаря КЗ «Ставищенська ЦРЛ» № 655 від 19 червня 2019 року, відповідно до якого вказаний пристрій мав сертифікат відповідності, є неналежним доказом за відсутності самого сертифіката.
Суд неправильно послався в цій частині вироку на показання свідка ОСОБА_31 , відповідно до яких вона чула, як ОСОБА_9 запитував у ОСОБА_32 , чи можливо обманути алкотестер, оскільки вони є показаннями з чужих слів, які не підтверджуються іншими доказами в справі, що свідчить про їх недопустимість згідно з вимогами ч. ч. 1, 6 ст. 97 КПК України. При цьому свідок ОСОБА_32 в суді заперечила, що обвинувачений звертався до неї з указаного приводу та вказала, що запаху алкоголю вона від нього не чула. Проте, показання даного свідка суд відкинув з тих підстав, що вона є сусідкою родини ОСОБА_33 та має з ними близькі стосунки. Водночас, суд прийняв до уваги протилежні за змістом показання потерпілої ОСОБА_7 , незважаючи на те, що вона не є безсторонньою особою у даному кримінальному провадженні.
На підставі вищенаведеного, апелянт стверджує, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, ухвалюючи вирок, не дав належної оцінки доказам у справі, необґрунтовано надав перевагу показанням одних свідків над іншими та висновкам експертів, що були надані стороною обвинувачення, над тими, що були представлені захистом, що призвело до невідповідності висновків суду стосовно винуватості ОСОБА_9 фактичним обставинам кримінального провадження та порушення права обвинуваченого на справедливий суд, закріплене у ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини. При цьому, зважаючи на викладене, захист переконаний, що версія обвинуваченого ОСОБА_9 стосовно обставин дорожньо-транспортної пригоди не була спростована під час судового розгляду належними і допустимими доказами.
Окрім цього, захисник зазначає про те, що призначене ОСОБА_9 покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і даним про його особу. Вважає, що, призначаючи обвинуваченому покарання, суд формально послався на обставини справи, але належним чином їх не врахував, а також безпідставно залишив поза увагою доводи сторони захисту про поведінку пішоходів перед дорожньо-транспортною пригодою, а саме різку зміну ними напрямку руху, та необґрунтовано з вище наведених підстав визнав обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
З метою перевірки указаних в апеляційній скарзі доводів, захисник просить апеляційний суд повторно дослідити докази у кримінальному провадженні, що стосуються: події кримінального правопорушення (місця наїзду, розташування пішоходів відносно меж дорожньої розмітки, наявності в діях водія ОСОБА_9 порушень Правил дорожнього руху України, наявності причинно-наслідкового зв`язку між порушенням обвинуваченим Правил дорожнього руху України та настанням дорожньо-транспортної пригоди, наявності у водія ОСОБА_9 технічної можливості уникнути пригоди), в тому числі висновок експертного дослідження КЗКОР КОБСМЕ № 202-мк від 25 листопада 2019 року, який не був досліджений в суді першої інстанції; винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення; обставин, які впливають на призначення покарання.

В апеляційній скарзі представник цивільного позивача ОСОБА_7 ОСОБА_8 , не оспорюючи встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_9 у його вчиненні, правильність кваліфікації його дій та призначене покарання, просить вирок змінити в частині вирішення питання про стягнення з обвинуваченого на користь ОСОБА_7 суми моральної шкоди та збільшити її до 2000000,00 (двох мільйонів) гривень.
Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги апелянт зазначає про те, що, визначаючи розмір завданої ОСОБА_7 моральної шкоди в сумі 300000,00 (триста тисяч) гривень, суд не врахував глибину душевних страждань та переживань потерпілої, яких вона зазнала внаслідок втрати сина, якого більше ніж два роки після дорожньо-транспортної пригоди лікувала, намагаючись врятувати його життя, що вона не могла нормально спілкуватись з людьми, що це порушило звичайний, нормальний спосіб її життя, що смерть сина надзвичайно погіршила її стан здоров`я та призвела до втрати сенсу і надії на життя. Вказує, що завдані ОСОБА_7 душевні страждання не можливо оцінити та компенсувати в матеріальному або грошовому виразі, проте для часткового відновлення її здоров`я та нормального способу життя, слід збільшити розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню для неї з обвинуваченого.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

На апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 представник потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ОСОБА_13 подав заперечення, в яких просить залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 без змін. В запереченнях представник вказує про те, що вирок відповідає вимогам кримінального процесуального закону, суд безпосередньо дослідив, надав належну і правильну оцінку всім доказам у кримінальному провадженні як окремо, так і сукупності та взаємозв`язку між собою, зокрема показанням обвинуваченого та свідків, протоколам огляду місця події та фотознімкам до них, протоколам слідчих експериментів, ряду висновків експертів. Протилежні доводи захисту в апеляційній скарзі, в тому числі стосовно недопустимості низки доказів у справі, є неприйнятними, спростовуються матеріалами кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які підтримали викладені в апеляційній скарзі доводи захисника та заперечували проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_7 , пояснення потерпілої ОСОБА_7 в підтримку поданої її представником апеляційної скарги і заперечень на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, пояснення потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , їх представника адвоката ОСОБА_13 , а також прокурора ОСОБА_10 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника та підтримали апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 , частково дослідивши за клопотанням сторони захисту матеріали кримінального провадження, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_9 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За результатами перевірки доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 колегією суддів встановлено, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, ґрунтуються на повному і об`єктивному з`ясуванні обставин кримінального провадження та підтверджуються дослідженими і перевіреними в судовому засіданні доказами, яким у вироку дана належна і правильна оцінка за визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України критеріями.

Такі висновки суду зроблені на підставі аналізу: показань в судовому засіданні ряду свідків, в тому числі ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ; даних протоколів оглядів місця події з додатками від 24 серпня 2016 року, протоколів проведення слідчих експериментів від 23 вересня, 02 грудня 2017 року та 04 січня 2018 року; висновків експертиз, зокрема судово-медичних № 150 від 05 жовтня 2016 року, частково № 110 Д від 04 травня 2017 року та № 178 від 14 листопада 2018 року, транспортно-трасологічної № 19/8-02/1317 від 03 жовтня 2016 року, судово-трасологічних № 19/4-04/1261 від 26 жовтня 2016 року, № 19/4-04/1298 від 16 листопада 2016 року, № 19/4-04/1186 від 30 вересня 2016 року, судової інженерно-технічної № 12-1/2187 від 20 жовтня 2017 року, комплексної судової інженерно-технічної № 19/12-1/179/180-СЕ/18 від 01 жовтня 2018 року, комплексної комісійної судової медико-автотехнічної та транспортно-трасологічної № 25043/19-52/7035/7036/20-52/122/к від 19 березня 2020 року, комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної № 7037/7038/20-52 від 31 березня 2020 року; висновку і акту № 305 від 24 серпня 2016 року медичного огляду з метою виявлення стану сп`яніння, а також інших доказів, детальний і повний зміст яких відображений у вироку.

При цьому, виходячи із принципу внутрішнього переконання та з точки зору взаємозв`язку сукупності доказів у справі, суд у вироку навів законні та переконливі мотиви відхилення окремих доказів, в тому числі визнання неспроможною версію, висунуту обвинуваченим ОСОБА_9 на свій захист.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , аналогічні до тих, що були заявлені ним в суді першої інстанції та були предметом перевірки і оцінки у вироку, стосовно недопустимості як доказів долучених до протоколів оглядів місця події фотознімків, що містяться на оптичному диску марки «Datex», протоколу додаткового огляду місця події, протоколів проведення слідчих експериментів та, як наслідок, ряду висновків експертів, які використовували ці недопустимі докази у якості вихідних даних, є неприйнятними, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Приписи ст. 86 КПК України регламентують, що доказ визнається недопустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові від 07 червня 2018 року (справа № 718/1497/16-к) звернув увагу на те, що кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає суду право вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, визначеному ст. 89 КПК України.
При цьому ч. 1 ст. 87 КПК України передбачено, що обов`язковою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Із системного аналізу норм кримінального процесуального закону вбачається, що вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.

Разом з тим Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що положення ст. 87 КПК України можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку істотного (фундаментального) порушення прав і свобод людини, гарантованих у документах, що згадані у цій статті (постанови: від 28 січня 2020 року у справі № 359/7742/17; від 12 листопада 2019 року у справі № 236/863/17; від 08 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к).

В апеляційній скарзі захисник стверджує про недопустимість фотознімків, які містяться на оптичному диску DVD+R марки «Datex», долученому до протоколів оглядів місця події від 24 серпня 2016 року, оскільки вони здійснені за допомогою не тих технічних засобів, що вказані у цих протоколах, а саме на камери «Meizum2 note» і «Samsung GT-S6810».

Як вбачається з протоколів огляду та додаткового огляду місця події від 24 серпня 2016 року, у них зазначено, що в обох слідчих діях використовувався цифровий фотоапарат «Олімпус» (т. 1 а.п. 227-228, 238-239). До цих протоколів разом зі схемами та фототаблицями долучено два оптичних диски з фотознімками в електронному вигляді: один диск марки «Datex» за підписом слідчого ОСОБА_34 (т. 1 а.п. 245); другий диск марки «Arena» за підписом слідчого ОСОБА_25 (т. 1 а.п. 246).

В ході безпосереднього перегляду указаних носіїв інформації колегією суддів встановлено, що на оптичному диску марки «Arena» за підписом слідчого ОСОБА_25 містяться електронні фотознімки, здійснені під час оглядів місця події 24 серпня 2016 року за допомогою камери «OlympusImaging Corp.», про використання якої і зазначено у відповідних протоколах. Дані фотознімки відповідають тим, що відображені у складених та долучених до протоколів оглядів фототаблицях. Також на даному диску є фотознімки, зроблені під час оглядів на камеру «Meizum2 note», які загалом є аналогічними до тих, що здійснені на камеру «Olympus ImagingCorp.». Долучення до справи цього диску стороною захисту не оспорюється.

В свою чергу, наявні на диску марки «Datex» за підписом слідчого ОСОБА_34 фотографії оглядів місця події з камери «Meizu m2 note» за візуальним зображенням, їх кількістю, часом створення кожного із них є ідентичними до тих, які містяться на диску «Arena», тобто фактично є копією. Жодних даних, які б вказували на протилежне, захисником в апеляційній скарзі не наведено.

Будучи допитані в суді як свідки слідчі Ставищенського ВП Сквирського ВП ГУНП України в Київській області ОСОБА_26 і ОСОБА_25 , які проводили огляди місця події, підтвердили, що в ході цих слідчих дій ними використовувався фотоапарат «Олімпус». Однак, оскільки він працював з перебоями, то фотознімки також здійснювалися слідчим ОСОБА_25 на свій мобільний телефон «Мейзу», електронний варіант яких рапортом був долучений до справи.

Враховуючи наведене, всупереч твердженням апелянта, зазначена в протоколах інформація про застосування під час оглядів цифрового фотоапарату «Олімпус» відповідає дійсності. Те, що до протоколів разом із цими електронними фотознімками долучені аналогічні фотографії, зроблені слідчим ОСОБА_25 на свій мобільний телефон одночасно із застосуванням фотокамери «Олімпус», які збережені на двох дисках, один з яких захисником не оскаржується, не ставить під сумнів допустимість іншого, що містить ідентичну інформацію.

Не зазначення в протоколах оглядів характеристик технічного засобу «Олімпус», який використовувався, не тягне за собою визнання недопустимими доказами протоколів та долучених до них додатків у розумінні положень ст. ст. 86, 87 КПК України.

Під час перегляду оптичних дисків колегією суддів також встановлено, що вони дійсно містять незначну кількість електронних фотографій, здійснених з 17 години 15 хвилин до 17 години 32 хвилин, у період часу після закінчення першого огляду та до початку другого. Між тим, перевіривши зміст тих висновків експертів у справі, яким надавалися оптичні диски разом з іншими матеріалами, колегією суддів з`ясовано, що вони не містять жодного посилання саме на ці фотографії в ході дослідження тих чи інших обставин дорожньо-транспортної пригоди. Не вказано про таке і в апеляційній скарзі. Натомість, під час експертиз, виходячи із поставлених перед ними питань у кожному конкретному випадку, поряд з іншими документами використовувалися дані протоколів оглядів місця події, долучені до них схеми, фототаблиці та електронні фотознімки, здійснені виключно в рамках цих оглядів. Зважаючи на викладене, апеляційний суд вважає, що сам по собі факт наявності на дисках таких фотографій не зумовлює недопустимість в цілому оптичних дисків з достовірними фотознімками оглядів місця події.

Захисник стверджує про те, що в період часу від закінчення першого огляду місця події 24 серпня 2016 року о 03 годині 40 хвилин до початку другого в цей же день о 19 годині 32 хвилин не було здійснено належної охорони місця пригоди і це ставить під сумнів належність зафіксованих у протоколі додаткового огляду місця події та долучених до нього додатках слідів транспортного засобу саме автомобілю обвинуваченого, а відтак достовірність та допустимість цих відомостей.

Проте, такі твердження апелянта спростовуються показаннями допитаних в суді свідків поліцейських СРПП Ставищенського ВП ОСОБА_21 і ОСОБА_22 та слідчих Ставищенського ВП ОСОБА_26 і ОСОБА_25 .

Зокрема, за змістом показань свідків ОСОБА_21 і ОСОБА_22 , вони першими прибули на місце події після отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. Потім на місце події приїхала слідчо-оперативна група у складі ОСОБА_26 , ОСОБА_25 , ОСОБА_24 , ОСОБА_35 . Коли на місці працювала група, вони, свідки, разом з ОСОБА_9 прослідували в районний відділок поліції, щоб оформити направлення на медичний огляд, після чого ОСОБА_22 з обвинуваченим направились до медичного закладу. По завершенню огляду ОСОБА_22 і ОСОБА_36 повернулися на місце пригоди для здійснення його охорони. В цей час слідчо-оперативна група ще була на місці. Вдень ОСОБА_22 побачив, що на дорозі проявилися сліди та виявив осипи скла, про що вони в телефонному режимі повідомили слідчого. На місці події вони знаходилися до вечора 24 серпня 2016 року. Жоден автомобіль по місцю пригоди не проїжджав. При цьому ОСОБА_36 не пам`ятав, коли здав зброю, а ОСОБА_22 вказав, що запис у документах про здачу зброї о 09 годині ранку 24 серпня 2016 року не відповідає дійсності.

Наведені показання ОСОБА_21 і ОСОБА_22 повністю узгоджуються із тими, що надали свідки ОСОБА_26 та ОСОБА_25 , відповідно до яких після їх прибуття на місце пригоди патрульні поїхали проводити огляд водія. Коли слідчо-оперативна група закінчила свою роботу та повернулися патрульні поліцейські, останні залишились забезпечувати охорону місця події, а вони, слідчі, поїхали. Потім патрульні повідомили, що на місці пригоди проявилися сліди коліс, тому було вирішено провести додатковий огляд місця події.

Проаналізувавши зазначені показання свідків та оцінивши їх у взаємозв`язку з іншими доказами у справі, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв їх до уваги, при чому вказав, що наявність запису про здачу поліцейськими ОСОБА_21 і ОСОБА_22 зброї о 09 годині 24 серпня 2016 року не може автоматично свідчити про недостовірність їх показань стосовно постійної охорони місця дорожньо-транспортної пригоди. Погоджуючись з такими висновками суду, колегія суддів звертає увагу і на те, що такі записи про здачу зброї, які містяться в долученій захисником копії журналу розстановки нарядів Ставищенського ВП за 23 серпня 2016 року, засвідчені підписами уповноваженої особи, яка приймає зброю, а не здає, в даному випадку не ОСОБА_21 і не ОСОБА_22 (т. 4 а.п. 173-174), а тому не є беззаперечним доказом їх фактичної відсутності на місці пригоди в указаний ними період часу та надання свідками неправдивих показань, як про це стверджує апелянт.

Також, не знайшовши підстав ставити під сумнів показання свідків ОСОБА_21 і ОСОБА_22 щодо постійної охорони місця дорожньо-транспортної пригоди, суд вмотивовано критично поставився до показань свідка захисту ОСОБА_37 про те, що на наступний день після події приблизно о 08-09 годині він проїжджав на автомобілі по вулиці Піонерській (Сумській) та не бачив поліцейських, спеціальних обмежувальних знаків на дорозі чи слідів, оскільки даний свідок був роботодавцем ОСОБА_9 з 03 вересня 2018 року (т. 3 а.п. 61-62, 63, 124, 125) і міг бути зацікавленим у результатах вирішення справи, та, окрім цього, показав, що не знав, де конкретно сталася пригода, і не пам`ятав точної дати, коли проїжджав згаданою вулицею.

Посилання захисника на те, що на фотознімках додаткового огляду місця події не проглядаються відповідні огороджувальні місце дорожньо-транспортної пригоди знаки як не свідчать про їх фактичну відсутність у період часу між оглядами, так і не спростовують здійснення поліцейськими охорони слідової інформації на місці події.

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що суд не перевірив належним чином здійснення охорони місця дорожньо-транспортної пригоди внаслідок того, що не задовольнив клопотання захисника ОСОБА_6 про тимчасовий доступ до речей і документів, а саме до інформації, яка знаходиться в операторів та провайдерів телекомунікацій, про телефонні з`єднання ОСОБА_21 і ОСОБА_22 протягом доби 24 серпня 2016 року з прив`язкою до базованих ретрансляторів (т. 4 а.п. 231-233, 236-238, 241-242, т. 5 а.п. 62-65, 68-69), оскільки відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 162 КПК України така інформація відноситься до охоронюваної законом таємниці та за вимогами з ч. 6 ст. 163 цього Кодексу тимчасовий доступ до речей і документів, які її містять, надається у випадках неможливості іншими способами довести обставини, які передбачається довести за допомогою цих речей і документів.

Водночас, те, що виявлені під час додаткового огляду сліди залишені саме автомобілем обвинуваченого «OpelVectra 2.0», р.н. НОМЕР_1 , з`ясовувалося та перевірялося рядом експертиз, зокрема: судово-трасологічною експертизою № 19/4-04/1261 від 26 жовтня 2016 року, в ході якої було співставлено та суміщено виявлені під час цієї слідчої дії осипи скла на лівій стороні проїзної частини та на лівому узбіччі відносно напрямку руху до вулиці Незалежності з лівою передньою фарою вказаного транспортного засобу (т. 2 а.п. 55-59); судово-трасологічною експертизою № 19/4-04/1298 від 16 листопада 2016 року, під час якої було порівняно зафіксований на фотознімку під час додаткового огляду слід протектора шини на ґрунтовому покритті лівого узбіччя з протекторами шин коліс лівого борту автомобіля ОСОБА_9 (т. 2 а.п. 62-69); комісійною судовою транспортно-трасологічною та автотехнічною експертизою № 7037/7038/20-52 від 31 березня 2020 року, в процесі якої експерти також співставили протектори шин коліс автомобіля із зображенням сліду на лівому узбіччі, проаналізували в сукупності слідову інформацію, зафіксовану під час обох оглядів у протоколах, схемах та фотознімках, в тому числі характер утворення, напрямок і орієнтацію слідів коліс на дорожньому покритті та їх взаємне розташування відносно інших об`єктів фіксації, побудували масштабну схему пригоди та відтворили конфігурацію сліду транспортного засобу (т. 7 а.п. 70-88). В подальшому результати цих досліджень разом з іншими доказами в справі бралися до уваги експертами для з`ясування інших обставин дорожньо-транспортної пригоди (місця наїзду на пішоходів, напрямку руху та швидкості автомобіля ОСОБА_9 ). Тобто, твердження захисника про те, що експерти у висновках, визначаючи місце наїзду на потерпілих, брали до уваги не підтверджені та не перевірені дані додаткового огляду місця події стосовно належності слідів автомобілю ОСОБА_9 не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Посилання апелянта на те, що під час додаткового огляду місця події слідчий порушив правила масштабної фотозйомки сліду протектора шини на лівому узбіччі та на складеній схемі з п`яти виявлених слідів чотири належним чином не прив`язав один до одного та відносно сталого орієнтиру (електроопори № 4/09Л1) не свідчить про порушення законного порядку проведення цієї слідчої дії в цілому. Більше того, наведені недоліки схеми не перешкодили експертам зробити відповідні дослідження шляхом співставлення сфотографованого сліду протектора шини на лівому узбіччі з шинами коліс автомобіля ОСОБА_9 та їх експериментальними відтисками за типом рельєфного малюнку, формою, конструкцією і взаємним розташуванням елементів рельєфного малюнку, а також по фотознімкам додаткового огляду визначити характер утворення, напрямок та орієнтування всіх слідів на дорожньому покритті, відтворити конфігурацію руху автомобіля зважаючи на належну фіксацію правого найдовшого сліду та з урахуванням інших об`єктів фіксації первинної схеми, зокрема: кінцевого положення транспортного засобу, його двірника, осипів, уламків скла, місця знаходження потерпілих після наїзду і їх речей (висновки № 19/4-04/1298 від 16 листопада 2016 року (т. 2 а.п. 62-69), № 7037/7038/20-52 від 31 березня 2020 року (т. 7 а.п. 70-88)).

Доводи захисника про те, що на фотознімках додаткового огляду місця події сліди коліс транспортного засобу не проглядаються ґрунтуються виключно на його суб`єктивній оцінці та спростовуються показаннями в судовому засіданні експертів ОСОБА_38 і ОСОБА_39 , які проводили комісійну судову транспортно-трасологічну та автотехнічну експертизу № 7037/7038/20-52. А саме, експерти показали, що при дослідженні фотографій вони вбачали сліди коліс транспортного засобу на проїзній частині, відображення яких вказує на те, що вони утворилися в результаті гальмування, юзу автомобіля зі зміщенням зліва направо. При цьому, експерт ОСОБА_40 також пояснив, що на фотознімках видно наявні на проїзній частині повздовжні траси з темнішими нашаруваннями, ніж асфальтобетонне покриття, в середині яких є повздовжні подряпини, що утворюються внаслідок зміщення камінців вздовж утворення сліду, що характерно для слідів юзу.

Виходячи з цього, колегія суддів не знаходить причин піддавати сумніву пояснення інспектора-криміналіста ОСОБА_24 до складеної ним фототаблиці до протоколу додаткового огляду місця події, а саме про те, що виявлені на дорожньому покритті сліди є слідами юзу автомобіля (т. 1 а.п. 241-244). Посилання захисника на те, що ОСОБА_24 не був безпосередньо присутній під час додаткового огляду не вказує про недостовірність чи недопустимість даних цієї фототаблиці, оскільки вона виготовлена спеціалістом на підставі здійснених під час означеної слідчої дії електронних фотознімків, що також долучені до протоколу.

Таким чином, враховуючи вище наведене, апеляційний суд не вбачає безумовних підстав для визнання даних протоколу додаткового огляду місця події від 24 серпня 2016 року та долучених до нього додатків недопустимими доказами.

Наведені захисником в апеляційній скарзі доводи стосовно недопустимості як доказів протоколів проведення слідчих експериментів від 23 вересня 2017 року, від 02 грудня 2017 року за участю свідка ОСОБА_16 , від 04 січня 2018 року за участю свідка ОСОБА_17 є неприйнятними, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Відповідно до частини другої цієї статті, за необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Положення частини третьої даної норми закону регламентують, що до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

Аналіз наведених приписів ст. 240 КПК України свідчить про те, що вони не містять імперативних вимог до слідчого та не зобов`язують його запрошувати до участі в слідчому експерименті зазначених вище осіб. Натомість ці норми закону покладають на розсуд слідчого, який відповідно до ч. 5 ст. 40 КПК України є самостійним у своїй процесуальній діяльності, вирішити питання необхідності залучення до слідчого експерименту підозрюваного, потерпілого, свідка, захисника, представника чи спеціаліста та кого із них саме, виходячи із тих обставин, які з`ясовуються у кожному конкретному випадку.

Зважаючи на викладене, посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що: слідчий експеримент від 23 вересня 2017 року проведений без підозрюваного (обвинуваченого), без жодного очевидця події, в тому числі свідка ОСОБА_16 , хоча перевірялись саме його показання; що слідчий експеримент від 02 грудня 2017 року вже за участі свідка ОСОБА_16 проведений без спеціаліста, не вказує безумовно про порушення процесуального порядку проведення цих слідчий дій. До того ж, на день проведення слідчого експерименту від 23 вересня 2017 року ОСОБА_9 не набув статусу підозрюваного у даному кримінальному провадженні (т. 3 а.п. 114-116), тому твердження апелянта про порушення його права на захист внаслідок не залучення до цієї слідчої дії, приймаючи до уваги і мету її здійснення, позбавлені обґрунтованих підстав. Доводи захисника про те, що слідчий експеримент від 04 січня 2018 року за участю свідка ОСОБА_17 проведений без спеціаліста не відповідають дійсності та спростовуються даними протоколу цієї слідчої дії.

Жодних аргументованих підстав, які б ставили під сумнів результати слідчих експериментів від 23 вересня і 02 грудня 2017 року внаслідок їх проведення без зазначених вище осіб у кожному конкретному випадку, захисником не наведено. Не встановлено таких і колегією суддів за результатами перевірки в цілому тих доводів апелянта, які стосуються протоколів слідчих експериментів у кримінальному провадженні.

Оскаржуючи протокол проведення слідчого експерименту від 23 вересня 2017 року, апелянт стверджує про те, що у ньому не зазначено, які показання свідка ОСОБА_16 перевірялися, та що в ході цієї слідчої дії слідчий розташував статистів, як пішоходів перед пригодою, на підставі даних протоколів оглядів місця події від 24 серпня 2016 року та висновку експерта від 03 жовтня 2016 року, які такої інформації не містять.

Проте, такі твердження захисника не відповідають змісту наведених документів.

Зокрема, в протоколі слідчого експерименту від 23 вересня 2017 року зазначено, що під час цієї слідчої дії перевірялися показання ОСОБА_16 від 21 березня 2017 року та інші обставини дорожньо-транспортної пригоди (т. 4 а.п. 17-19). За змістом згаданих показань свідка, серед іншого, під час руху автомобіля під керуванням ОСОБА_9 з ввімкненим дальнім світлом фар він з пасажирського сидіння, що позаду водія, попереду побачив двох пішоходів на краю проїзної частини з лівої сторони на відстані приблизно 100-150 метрів (т. 2 а.п. 123-127). При цьому мета і суть проведення даного слідчого експерименту зводилася до з`ясування на місці пригоди відстані видимості елементів дороги та пішоходів при ввімкненому дальньому і ближньому світлі фар автомобіля в умовах, ідентичних до тих, що були під час події (темна пора доби, відсутність іншого дорожнього освітлення, дощ). Автомобіль і два статисти, схожі на пішоходів за тілобудовою, зростом і одягом, були розташовані з урахуванням слідової інформації, зафіксованої у протоколах оглядів місця події від 24 серпня 2016 року і долучених до них додатках, та на підставі висновку експерта № 19/8-02/1317 від 03 жовтня 2016 року. В свою чергу, в указаному висновку експерт вказав, що, у випадку, якщо зафіксовані в світлий час доби (в ході додаткового огляду місця події) сліди юзу були залишені колесами автомобіля «Opel Vectra2.0», р.н. НОМЕР_1 , а сліди осипу скла опали з його пошкоджених деталей, то з урахуванням локалізації пошкоджень цього автомобіля можливо зробити висновок, що наїзд на одного з пішоходів міг статись як на лівому узбіччі, так і на лівому краю проїзної частини, чи їх межі, а наїзд на другого пішохода стався на лівому краю проїзної частини відносно напрямку руху до вулиці Незалежності до початку осипу скла (т. 2 а.п. 41-46). Відповідно, всупереч твердженням захисника, такі дані вказували і про можливе розташування автомобіля та потерпілих в момент перед наїздом. В подальшому, вже згаданими вище висновками експертів № 19/4-04/1261 від 26 жовтня 2016 року, № 19/4-04/1298 від 16 листопада 2016 року, № 7037/7038/20-52 від 31 березня 2020 року підтверджено, що виявлені під час додаткового огляду місця події: уламки скла, перші відносно напрямку руху до вулиці Незалежності, належали лівій передній фарі автомобіля ОСОБА_9 ; зафіксований до початку цього осипу скла на лівому узбіччі слід протектора шини найбільш ймовірно залишений колесами лівого борту цього ж автомобіля; сліди на дорожньому покритті також можуть належати даному автомобілю, зважаючи на характер їх утворення, конфігурацію, взаємне розташування відносно інших об`єктів фіксації первинної та додаткової схем пригоди (т. 2 а.п. 55-59, 62-69, т. 7 а.п. 70-88). У висновках № 19/12-1/179/180-СЕ/18 від 01 жовтня 2018 року та № 7037/7038/20-52 від 31 березня 2020 року експерти вказали на аналогічне місце наїзду автомобіля на пішоходів (т. 2 а.п. 140-160, т. 7 а.п. 70-88).

02 грудня 2017 року проведено слідчий експеримент за безпосередньої участі свідка ОСОБА_16 та його захисника ОСОБА_27 . В ході цього слідчого експерименту свідок на місці пригоди розташував автомобіль і статистів на відповідній відстані між ними та відносно ширини дороги так, як вони знаходились перед подією, коли він виявив пішоходів (т. 4 а.п. 20-25). Будучи допитаний в суді, ОСОБА_16 повністю підтвердив правильність відображених у протоколі проведеного із ним слідчого експерименту даних.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_18 і ОСОБА_41 , які були понятими під час проведення слідчих експериментів 23 вересня і 02 грудня 2017 року, також підтвердили, що: здійснені в ході цих слідчих дій заміри у протоколах зафіксовані вірно; статисти перевдягалися в таку ж одежу, яка була на потерпілих (на дівчині зверху була одежа білого кольору, а хлопець був одягнений в темну одежу); погодні умови загалом відповідали тим, що були 24 серпня 2016 року під час події, в тому числі, що в дні проведення слідчих експериментів йшов дощ.

Доводи захисника про те, що під час слідчого експерименту від 04 січня 2018 року за участі свідка ОСОБА_17 приймав участь один статист, а не двоє, не свідчать про порушення умов проведення цієї слідчої дії за таких підстав.

Як вбачається з протоколу цього слідчого експерименту, ОСОБА_17 , окрім іншого, показала, що під час руху автомобіля під керуванням ОСОБА_9 вона з переднього пасажирського сидіння побачила силует світлого кольору. Потім вона зрозуміла, що це був один із пішоходів (т. 4 а.п. 26-28).

Враховуючи такі показання ОСОБА_17 та оскільки під час події потерпілий ОСОБА_15 був одягнений в темну одежу, а на потерпілій ОСОБА_14 була біла кофта, слідчий правильно залучив до участі в цьому слідчому експерименті не двох, а одного статиста, який був одягнений в одежу, аналогічну до тієї, що була на ОСОБА_14 , і це було обумовлено особистим візуальним сприйняттям свідком в темну пору доби пішоходів на дорозі перед наїздом. При цьому, з огляду на показання ОСОБА_17 як під час слідчого експерименту, так і в суді про те, що пішоходів (побачений нею світлий силует) вона не ідентифікувала, то та обставина, що залучений статист, схожий на потерпілу за тілобудовою і зростом, був чоловічої статі, не могла вплинути на відтворення свідком відстані від нього до автомобіля, яка в результаті становила 44 метри, і тим більше на розташування автомобіля відносно меж ширини дороги.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_17 повністю підтвердила достовірність і правдивість даних протоколу згаданого слідчого експерименту, а також зазначила, що погодні умови під час цієї слідчої дії відповідали тим, що були 24 серпня 2016 року, окрім температури.

Аналогічні показання стосовно умов та порядку проведення слідчого експерименту від 04 січня 2018 року надали свідки ОСОБА_28 і ОСОБА_29 , які були понятими під час цієї слідчої дії.

Зважаючи на те, що показання свідка ОСОБА_17 стосовно проведеного із нею слідчого експерименту повністю узгоджуються із тими, про які показали поняті ОСОБА_28 та ОСОБА_29 , колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав ставити під сумнів правдивість останніх, як на цьому наполягає захисник у своїй апеляційній скарзі.

Таким чином, всупереч твердженням апелянта, дані протоколів слідчих експериментів від 23 вересня, 02 грудня 2017 року та 04 січня 2018 року, показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 і понятих свідчать про те, що пора доби, освітлення, погодні умови і обстановка під час проведення цих слідчих дій були ідентичними чи максимально наближеними до тих, які були під час події. А саме, всі три слідчі експерименти проведені у вечірній час в темну пору доби, при відсутності на дорозі штучного освітлення, під час опадів у вигляді дощу 23 вересня 2017 року та 04 січня 2018 року і мряки 02 грудня 2017 року, статисти переодягалися в подібну одежу, яка була на потерпілих під час події.

Виходячи з цього, непереконливими видаються доводи захисника про те, що під час слідчих експериментів 02 грудня 2017 року опади були відсутні взагалі, а 04 січня 2018 року їх кількість була мінімальною з посиланням на лист Українського гідрометеорологічного центру Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 14 березня 2019 року, у якому наведені погодні умови за даними метеорологічної станції Жашків Черкаської області, оскільки в смт. Ставище Київської області, де сталася дорожньо-транспортна пригода, така станція відсутня (т. 4 а.п. 60-70).

За таких саме підстав та оскільки наявні в матеріалах справи дані, що зафіксовані цією метеорологічною станцією, про погодні умови в нічний час доби 24 серпня 2016 року містять різні відомості стосовно інтенсивності опадів (т. 3 а.п. 87-88, 96), твердження захисника з посиланням на цю інформацію про те, що під час пригоди йшов саме зливовий дощ є неприйнятними. Більше того, в жодних з показань допитаних свідків, зокрема ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_42 , які були безпосередніми очевидцями події, ОСОБА_18 , що проживав поруч із цим місцем, працівників швидкої медичної допомоги ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , які в найкоротший проміжок часу після пригоди прибули на місце, щоб забрати потерпілих до лікарні, як і в протоколі огляду місця події, проведеному з 01 години 20 хвилин до 03 години 40 хвилин 24 серпня 2016 року (т. 1 а.п. 227-228), не зазначено, що йшов зливовий дощ, натомість деякі свідки наголошували на його помірності чи середній інтенсивності.

Доводи апелянта про те, що перед проведенням слідчих експериментів слідчий не перевірив, чи не зазнавала та ділянка дороги, де сталася пригода, суттєвих змін, є безпідставними з огляду на те, що здійснені в ході означених слідчих дій заміри відносно ширини проїзної частини з урахуванням відстані до сталого орієнтиру (електроопори № 4/09Л1) узгоджуються із тими, що були зроблені та відображені у протоколах оглядів місця події та на схемах. Будь-яких даних, які б вказували на протилежне, в тому числі розширення проїзної частини дороги, захисником в апеляційній скарзі не наведено.

Також не зазначено захисником жодних переконливих доводів в обґрунтування того, що використання під час слідчих експериментів іншої моделі автомобіля Opel, а саме «Opel Astra», яким-небудь чином вплинуло не результати цих слідчих дій. Водночас, за даними протоколів від 02 грудня 2017 року та 04 січня 2018 року це не перешкодило свідкам ОСОБА_16 і ОСОБА_17 відтворити обставини події та розмістити цей автомобіль відповідним чином на дорозі з урахуванням незначної різниці в габаритах з автомобілем «Opel Vectra2.0», що був учасником пригоди.

Враховуючи те, що під час згаданих слідчих експериментів свідок ОСОБА_16 , хоча і вказав, що фари автомобіля «OpelAstra» освітлювали дорогу не так далеко, як автомобіль ОСОБА_9 «Opel Vectra 2.0», однак розмістив його на відстані 79,5 метрів від статистів (т. 4 а.п. 20-25), а свідок ОСОБА_17 ще ближче за 44 метри (т. 4 а.п. 26-28), що в обох випадках є значно меншою загальної видимості пішоходів та елементів дороги при ввімкненому як ближньому, так і дальньому світлі фар автомобіля «Opel Astra» (99-137,8 метрів), зафіксованої у протоколі слідчого експерименту від 23 вересня 2017 року (т. 4 а.п. 17-19), то посилання захисника на те, що слідчий не встановив ідентичності рівня освітлення фарами між цими автомобілями, на переконання колегії суддів, не спотворило відтворені свідками обставини події.

З огляду на те, що в суді першої інстанції свідки ОСОБА_16 і ОСОБА_17 повністю підтвердили дані проведених із ними слідчих експериментів, при чому ОСОБА_16 показав, що під час цієї слідчої дії пам`ятав обставини пригоди краще, ніж на момент його допиту в судовому засіданні, та заперечили здійснення на них будь-якого тиску, приймаючи до уваги аналогічні показання в суді понятих ОСОБА_18 , ОСОБА_47 , ОСОБА_28 та ОСОБА_29 стосовно умов та порядку здійснення цих слідчих дій, то позбавленими обґрунтованих підстав видаються доводи захисника стосовно того, що: слідчі експерименти проведені майже через півтора роки після події і це викликає в апелянта сумнів у можливості свідків відтворити обставини пригоди; у них брав участь потерпілий ОСОБА_12 , внаслідок чого на свідків міг чинитися психологічний тиск і впливати на їх показання. З аналогічних підстав неспроможними є посилання апелянта на зауваження захисника ОСОБА_27 до слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_16 про те, що слідчий заносив до протоколу його показання в ствердній формі, хоча той пам`ятав приблизно. При цьому жодних конкретних даних, які б вказували про невідповідність між відображеними в указаному протоколі даними чи замірами із тими, про які показував свідок ОСОБА_16 , в зауваженнях захисника ОСОБА_27 не наведено (т. 4 а.п. 24-25).

Зважаючи на викладене, за результатами перевірки доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в цій частині, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність беззаперечних підстав визнавати недопустимими доказами дані протоколів проведення слідчих експериментів від 23 вересня 2017 року, 02 грудня 2017 року та 04 січня 2018 року, а також протоколу додаткового огляду місця події від 24 серпня 2016 року зі схемою до нього та фотознімків обох оглядів, що містяться у відповідних фототаблицях та на двох оптичних дисках, які долучені до протоколів.

Виходячи з цього, встановивши допустимість указаних доказів у кримінальному провадженні, у колегії суддів відсутні підстави ставити під сумнів чи вважати недопустимими ті висновки експертів, у яких вони окремо чи в сукупності приймалися до уваги та на яких наголошує апелянт, а саме висновки: транспортно-трасологічної експертизи № 19/8-02/1317 від 03 жовтня 2016 року (т. 2 а.п. 41-46); судово-трасологічної експертизи № 19/4-04/1298 від 16 листопада 2016 року (т. 2 а.п. 62-69); судової інженерно-технічної експертизи № 12-1/2187 від 20 жовтня 2017 року (т. 2 а.п. 107-112); комплексної судової інженерно-технічної експертизи № 19/12-1/179/180-СЕ/18 від 01 жовтня 2018 року (т. 2 а.п. 140-160); комплексної комісійної судової медико-автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 25043/19-52/7035/7036/20-52/122/к від 19 березня 2020 року (т. 7 а.п. 40-66); комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 7037/7038/20-52 від 31 березня 2020 року (т. 7 а.п. 70-88).

Отже, суд правомірно використав згадані вище документи та висновки експертів при ухваленні вироку у даному кримінальному провадженні.

При цьому звертає на себе увагу те, що захисник в судах першої та апеляційної інстанцій, хоча і оспорював допустимість наведених вище письмових доказів та похідних від них висновків експертів, однак просив прийняти до уваги та врахувати дані висновку експерта № 4019/6564 від 18 квітня 2019 року, для проведення якого він надавав ці ж, на його думку, недопустимі докази у кримінальному провадженні (протоколи оглядів місця події зі схемами та фототаблицями, протоколи проведення слідчих експериментів) (т. 4 а.п. 212-226). На переконання колегії суддів, такий вибірковий підхід апелянта до доказів у кримінальному провадженні зводиться виключно до його формальної незгоди з тими висновками експертів, що суперечать обраній позиції захисту.

Доводи захисника ОСОБА_6 про те, що суд належним чином не перевірив та безпідставно відхилив версію обвинуваченого стосовно механізму розвитку та причин настання дорожньо-транспортної пригоди, натомість в обґрунтування обвинувального вироку упереджено послався лише на докази сторони обвинувачення, які є суперечливими, не підтверджують встановлених судом обставин та не доводять винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, є неспроможними, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в суді першої інстанції ОСОБА_9 , не заперечуючи факту дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 24 серпня 2016 року по вулиці Сумській в селищі міського типу Ставище Київської області, за участю під його керуванням автомобіля «Opel Vectra2.0», р.н. НОМЕР_1 , та двох пішоходів, не визнав своєї винуватості у тому, що причиною настання цієї пригоди стали порушення з його боку вимог Правил дорожнього руху України.

А саме, обвинувачений показав, що 24 серпня 2016 року приблизно о 01 годині ночі він керував технічно справним автомобілем та рухався по вулиці Сумській зі сторони вулиці Нагаївського в напрямку до вулиці Незалежності по правій стороні проїзної частини зі швидкістю 50 км/год. В цей день алкогольних напоїв не вживав, у стані сп`яніння не перебував. Разом з ним в автомобілі знаходились ОСОБА_17 на передньому пасажирському сидінні, ОСОБА_48 позаду неї та ОСОБА_16 на задньому сидінні за водієм. В автомобілі було ввімкнене ближнє світло фар, склоочисники працювали на максимальній швидкості, оскільки йшов дощ, видимість дороги була достатньою згідно з погодними умовами. Від правого краю дороги до правої сторони його автомобіля було 40 сантиметрів. У світлі фар він виявив двох пішоходів (дівчину і хлопця), які йшли у зустрічному напрямку по лівій проїзній частині дороги, поруч один з одним та тримаючись за руки. Дівчина йшла ближче до узбіччя, а хлопець до центру дороги. В ширину пішоходи займали 1 метр проїзної частини. Відстань від лівого краю проїзної частини до дівчини складала 30 сантиметрів. Продовжуючи свій рух по правій стороні проїзної частини він виявив, що хлопець, тримаючи правою рукою дівчину за ліву руку, різко змінив напрямок руху, намагаючись перебігти дорогу зліва направо під кутом, наближаючись до автомобіля. Для дівчини це було неочікувано. Він, ОСОБА_9 , застосував екстрене гальмування, спрацювала система АБС, але уникнути наїзду на пішоходів йому не вдалося. Під час гальмування автомобіль рухався прямолінійно. До моменту наїзду пішоходи подолали 2,5-3 метри. Удар відбувся передньою лівою частиною автомобіля на правій стороні дороги відносно його напрямку руху. Після цього автомобіль розвернуло проти годинникової стрілки та дещо змістило вліво. З моменту виявлення різкої зміни пішоходами напрямку руху до моменту наїзду на них автомобіль подолав відстань 25 метрів. Після зупинки автомобіля вони з пасажирами вийшли, ОСОБА_16 викликав швидку медичну допомогу, хто викликав поліцію не пам`ятав. Дівчина лежала зліва від автомобіля біля заднього лівого крила, а хлопець позаду автомобіля з правої сторони. До приїзду працівників поліції автомобіль не переміщався. Працівники поліції приїхали на одному автомобілі «Ланос» зі сторони вулиці Незалежності, об`їхали його автомобіль зліва відносно їх напрямку руху та стали позаду на відстані 5-6 метрів. Працівники швидкої допомоги приїжджали на двох автомобілях, їхали назустріч його автомобілю та об`їжджали його з правого боку. Один із цих автомобілів зупинявся на узбіччі. На місці пригоди також був його батько ОСОБА_49 та ОСОБА_50 . Ширина дороги, де сталася пригода, складала 5-6 метрів. Тротуарів, освітлення, розмітки там не було. При русі узбіччя не зливалось з асфальтом тому, що там була трава. Об`їхати пішоходів у нього не було можливості, оскільки на узбіччі були дерева, тому він застосував гальмування.

Ретельно перевіривши та проаналізувавши наведені показання ОСОБА_9 , суд дійшов вмотивованого висновку про те, що вони не знайшли свого підтвердження та спростовуються сукупністю взаємоузгоджених між собою та логічно взаємодоповнених доказів у кримінальному провадженні, зокрема показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , даними протоколів оглядів місця події з додатками, протоколів проведення слідчих експериментів, низкою висновків експертів.

Так, відповідно до показань свідка ОСОБА_16 в суді, під час дорожньо-транспортної пригоди він знаходився в автомобілі під керуванням ОСОБА_9 на задньому пасажирському сидінні. Йшов дощ, видимість дороги у світлі автомобільних фар була достатньою. Під час руху автомобіля по вулиці Піонерській (Сумській) він попереду побачив двох пішоходів (дівчину і хлопця), які йшли назустріч по лівій стороні дороги відносно напрямку руху транспортного засобу. Дівчина йшла ближче до узбіччя, а хлопець по дорозі. На якій відстані він побачив пішоходів вже не пам`ятав, але вказав, що вони були не дуже далеко. Також не пам`ятав, по якій стороні дороги рухався автомобіль ОСОБА_9 в цей момент та з якою швидкістю. Після цього він відволікся від дороги і далі почув зіткнення. Від того моменту, як він виявив пішоходів на дорозі до того, як відчув удар пройшло приблизно 10 секунд. Він не бачив, щоб пішоходи перебігали дорогу. Автомобіль різко гальмував, це він відчув по інерції, але вже не пам`ятав до чи після наїзду на потерпілих. Коли автомобіль почав гальмувати він не встиг підняти очі на дорогу. Після зіткнення вони вийшли з автомобіля, який зупинився за декілька кроків до лівого узбіччя. Під час гальмування автомобіль занесло, але він цього не відчув в салоні. Вийшовши з автомобіля, він побачив дівчину і викликав швидку медичну допомогу. Вона лежала на узбіччі зліва на спині головою в напрямку до автомобіля. Потім він побачив хлопця, який був позаду автомобіля з правої сторони. Він не бачив, щоб потерпілих переміщували до приїзду лікарів. Перед тим місцем, де сталася пригода, завжди утворюється калюжа на дорозі під час дощу.
В судовому засіданні свідок, не пам`ятаючи вже деяких обставин пригоди, зазначив, що під час слідчого експерименту пам`ятав краще. Вказав, що в протоколі проведеного із ним слідчого експерименту все відображено вірно.

За даними протоколу проведення слідчого експерименту від 02 грудня 2017 року з ОСОБА_16 , свідок на місці події показав, що під час руху автомобіля під керуванням ОСОБА_9 зі швидкістю приблизно 70-80 км/год., при ввімкненому дальньому світлі фар, він побачив двох пішоходів (дівчину і хлопця), які йшли по лівому краю проїзної частини відносно напрямку руху автомобіля звичайним темпом, тобто повільним кроком. Далі ОСОБА_16 розташував двох статистів, як пішоходів в момент їх виявлення на дорозі, один біля одного шеренгою, обличчям в напрямку до автомобіля, займаючи вдвох на проїзній частині 1 метр. При цьому крайнього лівого статиста розташував на відстані 0,7 метрів від лівого краю проїзної частини. Таким чином по ширині дороги два статисти займали 1,7 метри від лівого краю проїзної частини. Свідок вказав, що при такому розташуванні пішоходів на них відбувся наїзд. По довжині статисти були розташовані на відстані 11,1 метри від електроопори № 4/09 по напрямку руху автомобіля. В цьому місці ширина проїзної частини складає 5,6 метри. В послідуючому ОСОБА_16 розташував автомобіль так, як він знаходився на дорозі в момент виявлення ним пішоходів, а саме на відстані 2,4 метри від правого краю проїзної частини до правого борту та на відстані приблизно 79,5 метрів від передньої частини до статистів. Свідок вказав, що з моменту виявлення пішоходів на дорозі вони та автомобіль ОСОБА_9 напрямку руху не змінювали (т. 4 а.п. 20-25).

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_17 в судовому засіданні, під час пригоди вона також знаходилась в автомобілі під керуванням ОСОБА_9 на передньому пасажирському сидінні. Під час руху вона подивилась вперед і побачила силуети двох осіб з лівого краю дороги відносно автомобіля. Їх не ідентифікувала. За скільки метрів від автомобіля побачила силуети не пам`ятала. В той момент, коли вона помітила силуети на лівому узбіччі, автомобіль ОСОБА_9 рухався ближче до лівого краю проїзної частини. Потім вона відволіклась та не дивилась на дорогу і через декілька секунд відчула гальмування та наїзд. Моменту зіткнення не бачила. Після того, як автомобіль зупинився, його не переміщували.
Свідок повністю підтвердила правдивість та вірність своїх показань і даних, відображених у протоколі проведеного із нею слідчого експерименту.

Під час проведення слідчого експерименту 04 січня 2018 року ОСОБА_17 надала загалом аналогічні показання, зазначивши, що під час руху автомобіля вона виявила один силует світлого кольору, як потім зрозуміла, що це був пішохід. При цьому автомобіль розмітила на відстані 0,6 метра від його лівого борту до лівого краю проїзної частини та 44 метри до статиста, вказавши на таке їх положення в той момент, коли вона побачила білий силует (т. 4 а.п. 26-28).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 показав, що дана дорожньо-транспортна пригода трапилась поблизу його будинку. В цей час він знаходився у себе вдома, вікна в будинку були відчинені. Зі сторони вулиці Нагаївського в напрямку до вулиці Незалежності він почув наростаючий гуркіт автомобіля, потім розсічення шинами води, глухий удар і тишу. Звуку гальмування автомобіля не чув. Він вийшов на вулицю та за воротами на проїзній частині побачив трьох молодих людей і лежачий силует людини на фоні задньої фари автомобіля. Свідок зателефонував до диспетчерської служби і викликав швидку медичну допомогу. Потім підбіг до хлопця, який лежав на проїзній частині на правому боці позаду автомобіля. Далі з лівої сторони на узбіччі біля заїзду в сусідські ворота побачив ще дівчину, яка лежала перпендикулярно відносно проїзної частини, на спині, головою в напрямку до автомобіля, а ногами до воріт. Від автомобіля до паркану зліва по напрямку його руху було приблизно 4 метри, справа більше. Швидка медична допомога приїхала приблизно через 2 хвилини. До приїзду швидкої потерпілих не переміщували.
На цій дорозі, де сталася пригода, з лівої сторони по напрямку руху автомобіля Opel завжди утворюється калюжа, коли йде дощ. З правої сторони, тобто зі сторони його будинку, калюжі не було. Він живе 46 років на тій вулиці, знає цю калюжу і чує, коли в неї заїжджають автомобілі. Її ширина становила 1-2 метри, довжина 12-15 метрів. Відстань від калюжі до задньої частини згаданого автомобіля була приблизно 25 метрів. На наступний день на дорозі він бачив сліди від шин коліс.

Про наявність цієї калюжі на лівій смузі проїзної частини відносно напрямку руху автомобіля ОСОБА_9 в суді, окрім свідка ОСОБА_18 , показали ще свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_25 . Тому, посилання захисника на те, що в протоколах оглядів місця події від 24 серпня 2016 року дана калюжа не зафіксована, не ставить під сумнів показання саме ОСОБА_18 з її приводу.

З вищенаведених мотивів, на підставі показань численних свідків у справі, колегією суддів визнано неприйнятними твердження захисника про те, що під час дорожньо-транспортної пригоди йшов зливовий дощ. Виходячи з цього, доводи апелянта про те, що свідок ОСОБА_18 крізь шум зливи не зміг би розрізнити звук проїзду автомобіля через калюжу, довжина якої сягала приблизно 12-15 метрів, є голослівними та ґрунтуються виключно на його власних суб`єктивних судженнях.

Аналіз в сукупності зазначених показань безпосередніх очевидців події свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , хоча і не вказує про виїзд автомобіля ОСОБА_9 на ліве відносно нього узбіччя, як на цьому акцентує увагу захисник, однак свідчить про його рух саме в даному напрямку та на зустрічній для нього смузі руху безпосередньо перед наїздом на пішоходів, які знаходились на цій же стороні дороги, зважаючи на те, що при загальній ширині проїзної частини від 5,6 метрів до 4,9 метрів зі зменшенням по напрямку руху автомобіля до вулиці Незалежності (за даними оглядів місця події та слідчих експериментів) на відстані 79,5 метрів від потерпілих його правий борт був на відстані 2,4 метрів від правого краю проїзної частини, а за 44 метри його лівий борт був вже на відстані 0,6 метра від лівого краю проїзної частини, що також підтверджується показаннями свідка ОСОБА_18 стосовно проїзду автомобіля через калюжу, яка утворилася лише на лівій стороні проїзної частини відносно напрямку до вулиці Незалежності, після чого за сплином декількох секунд відбувся наїзд на пішоходів.

Такий показаний свідками напрямок руху автомобіля ОСОБА_9 перед наїздом на пішоходів взаємоузгоджується та логічно доповнюється тією слідовою інформацією, що відображена в протоколах оглядів місця події від 24 серпня 2016 року з додатками до них, яка, в свою чергу, була предметом дослідження у ряді висновків експертів, в тому числі на предмет з`ясування належності виявлених слідів даному транспортному засобу.

Зокрема, під час огляду місця події, проведеного слідчим Ставищенського ВП Сквирського ВП ГУНП України в Київській області ОСОБА_26 24 серпня 2016 року в період часу з 01 години 20 хвилин до 03 години 40 хвилин, в темну пору доби, при штучному освітленні, в дощову погоду, зафіксовано: ширину проїзної частини по вулиці Сумській в смт. Ставище Київської області в напрямку до вулиці Г. Нагаївського (4,9 метри), лівого і правого узбіччя (3,4 та 4,35 метрів); розташування на дорозі автомобіля «Opel Vectra2.0», н.з. НОМЕР_1 , осипу скла (уламку), лівого автомобільного двірника; наявні на цьому автомобілі механічні пошкодження передньої лівої блок-фари, капоту у лівій частині, лівої передньої протитуманної фари, лобового скла, даху у верхній частині лобового скла; місце знаходження потерпілих, їх взуття, жіночої сумочки, а також плям бурого кольору та частини м`язової тканини (т. 1 а.п. 227-237).

Будь-яких зауважень до цього протоколу та долученої до нього схеми пригоди від учасників цієї слідчої дії, в тому числі ОСОБА_9 , не надходило. Згідно з показаннями в суді обвинуваченого, свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_42 та ОСОБА_18 після дорожньо-транспортної пригоди до приїзду працівників швидкої медичної допомоги і співробітників поліції автомобіль, потерпілих чи їх речі ніхто не переміщував. Достовірність інформації, зафіксованої під час цього огляду місця події, стороною захисту фактично не оспорюється.

В подальшому, 24 серпня 2016 року з 19 години 32 хвилин до 20 години 15 хвилин слідчим ОСОБА_26 проведено додатковий огляд місця події. Відповідно до протоколу цієї слідчої дії, при огляді ділянки дороги по вулиці Сумській в напрямку до вулиці Незалежності на проїзній частині з лівої сторони ближче до узбіччя виявлено слід від колеса автомобіля. На узбіччі, паралельно указаному сліду, наявний ще один слід. Далі, по руху правого сліду, лівіше від нього виявлено осип скла, за яким даний слід веде в напрямку до правого узбіччя, де і закінчується. Крім описаного сліду, наявні ще три сліди коліс транспортного засобу, які зміщуються від лівого до правого узбіччя під кутом. По закінченню даних слідів на асфальтовому покритті наявний осип скла. Під час огляду на лівому узбіччі в напрямку до вулиці Незалежності в трав`яному покритті виявлено уламки скла, які між собою з`єднані полімерним матеріалом.
Під час огляду вилучено 11 частинок осипу скла, що були виявлені на лівій частині проїзної частини, а саме між початком лівого узбіччя та найдовшим слідом від колеса автомобіля, та уламки скла, з`єднані між собою полімерним матеріалом, які знаходились на лівому узбіччі в траві.
На схемі до протоколу додаткового огляду місця події, що складена старшим слідчим Ставищенського ВП ОСОБА_25 , відображено 5 слідів коліс транспортного засобу (4 на проїзній частині і 1 на лівому узбіччі), 4 ділянки осипу скла (3 на лівому краю проїзної частини і 1 на правому), сліди крові на правій стороні проїзної частини. При цьому, перший та найдовший слід коліс в напрямку до вулиці Незалежності розпочинається на відстані 1 метр від лівого краю проїзної частини, за ним на деякій відстані у повздовжньому напрямку наявний слід на лівому узбіччі, між даними слідами міститься позначка відстані 1,35 метрів. Далі за цими слідами на лівому краю проїзної частини, між початком лівого узбіччя та найдовшим слідом, знаходиться перший осип скла довжиною 1,6 метрів і шириною 0,7 метра, що був вилучений (т. 1 а.п. 238-244).

Допитаний в судовому засіданні як свідок старший слідчий Ставищенського ВП ОСОБА_25 показав, що виявлена під час додаткового огляду місця події слідова інформація була зосереджена на лівій частині дороги по напрямку до вулиці Незалежності. Сліди розпочиналися на лівому краю проїзної частини біля калюжі. Вказав, що позначена ним на схемі відстань в 1,35 метри це відстань від найдовшого правого сліду до лівого краю проїзної частини, а не до сліду на узбіччі. Заштрихованою позначкою на лівому узбіччі відображено слід гальмування автомобіля, там була нахилена трава в сторону вулиці Незалежності.

На противагу показанням обвинуваченого ОСОБА_9 в суді про те, що: керований ним автомобіль перед наїздом на пішоходів рухався виключно по правій стороні проїзної частини в напрямку до вулиці Незалежності та на відстані 0,4 метра від її правого краю; екстрене гальмування він застосував саме на цій частині дороги, коли потерпілі різко змінили напрямок руху, і автомобіль гальмував прямолінійно, будь-якої характерної слідової інформації, яка б розпочиналася на правій стороні дороги, під час додаткового огляду місця події не виявлено, і такий напрямок руху автомобіля обвинуваченого не узгоджується із тим, про які показали свідки ОСОБА_16 і ОСОБА_17 в ході слідчих експериментів та в суді.

Разом з тим, те, що виявлені 24 серпня 2016 року під час додаткового огляду місця події сліди залишені саме автомобілем ОСОБА_9 «Opel Vectra2.0», р.н. НОМЕР_1 , що наїзд на пішоходів стався на межі лівого краю зустрічної для нього смуги руху та лівого узбіччя, встановлено на підставі сукупності експертних досліджень.

А саме, згідно з висновком експерта № 19/4-04/1261 від 26 жовтня 2016 року, надані на дослідження уламки скла, що віднайдені під час додаткового огляду місця події між початком лівого узбіччя та найдовшим слідом коліс на лівій стороні проїзної частини, раніше складали єдине ціле з розсіювачем передньої лівої фари указаного автомобіля, яка разом із залишками скла у ній була вилучена в ході огляду даного транспортного засобу 10 жовтня 2016 року (т. 2 а.п. 55-59, 11-17). Зазначений висновок експерта стороною захисту в судах першої та апеляційної інстанції не оспорювався.

Відповідно до висновку експерта № 19/4-04/1298 від 16 листопада 2016 року, виявлений та зафіксований під час додаткового огляду місця події слід протектора шини транспортного засобу на ґрунтовому покритті лівого узбіччя ймовірно залишений наданими на дослідження шинами переднього та заднього лівих коліс автомобіля «Opel Vectra 2.0», н.з. НОМЕР_1 , що вилучені за результатами його огляду 10 жовтня 2016 року, або іншими шинами такої ж групової приналежності (т. 2 а.п. 62-69, 11-17).

До аналогічного висновку дійшли експерти в ході проведення за ухвалою суду комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи, які також безпосередньо досліджували протектори шин, встановлені на автомобілі «Opel Vectra2.0», н.з. НОМЕР_1 , та порівнювали їх зі слідом транспортного засобу, що був виявлений під час додаткового огляду місця події на лівому узбіччі.

Крім того, в указаному висновку № 7037/7038/20-52 від 31 березня 2020 року експерти, проаналізувавши в сукупності всю слідову інформацію, зафіксовану під час обох оглядів місця події, побудувавши на сучасному програмному продукті масштабну схему пригоди з накладенням розташування об`єктів первинної схеми та деяких об`єктів додаткової схеми пригоди і відтворенням конфігурації правого (найдовшого) сліду автомобіля, вказали, що:
- сліди, виявлені під час додаткового огляду місця події та зафіксовані на додатковій схемі пригоди, за характером утворення і конфігурацією, взаємним розташуванням відносно інших об`єктів фіксації первинної та додаткової схем можуть належати колесам автомобіля «Opel Vectra2.0», н.з. НОМЕР_1 ;

- з огляду на характер та орієнтацію вказаних слідів, різний коефіцієнт зчеплення шин з поверхнями узбіччя і проїзної частини, кінцеве розташування згаданого автомобіля «OpelVectra 2.0», н.з. НОМЕР_1 , в сукупності з наявними та виявленими обставинами даної дорожньо-транспортної пригоди: сліди правої групи можуть належати його правому передньому і задньому колесам та утворені при їх ковзанні по поверхні проїзної частини (асфальтобетоні) у заблокованому стані; сліди лівої групи можуть належати його лівому передньому і задньому колеса та утворені при їх ковзанні по поверхні узбіччя (ґрунтового і трав`яного) у заблокованому стані, або на межі блокування (зокрема, ліве заднє колесо, яке і могло залишити відбиток на слідосприймаючій поверхні узбіччя) та по поверхні проїзної частини (асфальтобетоні) у заблокованому стані. Отже, відображення цих слідів вказує на ознаки руху автомобіля «Opel Vectra2.0», н.з. НОМЕР_1 , у стані екстреного гальмування від початку загального слідоутворення.

За висновком експертів, зафіксованим слідам гальмування автомобіля «Opel Vectra2.0», н.з. НОМЕР_1 , у даних дорожніх умовах відповідає величина швидкості 62-78 км/год.

Також, проаналізувавши сліди гальмування даного автомобіля, розташування об`єктів фіксації (зокрема, осипів (уламків) скла, речей пішоходів, речовини бурого кольору), характер напрямку переміщення тіл потерпілих після контакту відносно елементів вулиці Сумської та напрямку руху автомобіля, їх кінцеве розташування, характер контакту пішоходів з автомобілем з урахуванням локалізації та об`єму його пошкоджень (за результатами проведення комплексної комісійної судової медико-автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 25043/19-52/7035/7036/20-52/122/к), графічно відтворивши розташування та напрямок руху автомобіля «Opel Vectra2.0», н.з. НОМЕР_1 , перед наїздом на пішоходів, експерти дійшли висновку про те, що наїзд автомобіля на пішоходів було здійснено на межі лівого краю проїзної частини вулиці Сумської в напрямку до вулиці Незалежності на ділянці, що передує розташуванню першого осипу уламків скла. При цьому, на момент наїзду пішохід ОСОБА_14 могла перебувати на лівому узбіччі, а пішохід ОСОБА_15 на проїзній частині біля лівого її краю. У цей же момент автомобіль «Opel Vectra 2.0», н.з. НОМЕР_1 , перебував частково на лівому узбіччі та частково на лівій смузі руху, що є зустрічною до напрямку руху в бік вулиці Незалежності.
Виходячи з цього, експерти визнали неспроможними з технічної точки зору вищенаведені показання ОСОБА_9 стосовно обставин виникнення дорожньо-транспортної пригоди та непридатними для дослідження всіх вихідних із таких показань даних, оскільки їх використання може призвести до хибного висновку.

За результатами проведення комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 7037/7038/20-52 експерти дійшли висновку про те, що в даній дорожній обстановці з технічної точки зору водій автомобіля «Opel Vectra 2.0» ОСОБА_9 мав технічну можливість попередити наїзд на пішоходів шляхом виконання ним обсягу вимог п. п. 10.1, 11.3, 12.1, 12.4, 1.10 (відповідно до терміну «узбіччя») Правил дорожнього руху України. У даній дорожній обстановці з технічної точки зору в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди перебували дії водія ОСОБА_9 , які не відповідали вимогам п. п. 10.1, 11.3, 12.1, 12.4, 1.10 (відповідно до терміну «узбіччя») Правил дорожнього руху України (т. 7 а.п. 70-88).

Висновки цієї комісійної експертизи в частині: визначення місця наїзду автомобіля «Opel Vectra 2.0», н.з. НОМЕР_1 , на пішоходів ОСОБА_14 і ОСОБА_15 ; їх розташування в цей момент відносно меж проїзної частини; того, що причиною даної дорожньо-транспортної пригоди стали порушення водієм ОСОБА_9 комплексу вимог Правил дорожнього руху, узгоджуються із висновками попередніх експертиз, які були проведені на стадії досудового розслідування кримінального провадження, а саме: з висновком транспортно-трасологічної експертизи № 19/8-02/1317 від 03 жовтня 2016 року (т. 2 а.п. 41-46); з висновком судової інженерно-технічної експертизи № 12-1/2187 від 20 жовтня 2017 року (т. 2 а.п. 107-112); з висновком комплексної судової інженерно-технічної експертизи № 19/12-1/179/180-СЕ/18 від 01 жовтня 2018 року (т. 2 а.п. 140-160).

В свою чергу, за результатами проведення за ухвалою суду комплексної комісійної судової медико-автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 25043/19-52/7035/7036/20-52/122/к від 19 березня 2020 року, в ході якої були проаналізовані в сукупності безпосередньо досліджені механічні пошкодження автомобіля «OpelVectra 2.0», н.з. НОМЕР_1 , з отриманими пішоходами ОСОБА_14 і ОСОБА_15 тілесними ушкодженнями, з урахуванням результатів дослідження речових доказів (одягу та взуття пішоходів), експерти дійшли висновку про те, що:
- під час наїзду пішоходи перебували у вертикальному чи наближеному до нього положенні з розташуванням ОСОБА_14 правіше, а ОСОБА_15 лівіше по відношенню до напрямку їх руху та були повернуті до автомобіля передньою поверхнею тіла;
- первинний контакт з передньою лівою та центральною частиною автомобіля призвів до закидання пішоходів на капот з потраплянням в пройму вітрового скла та наступним падінням на поверхню дороги чи узбіччя через бокові частини автомобіля ОСОБА_14 через лівий бік, а ОСОБА_15 через правий;
- контакт з автомобілем спричинив виникнення у ОСОБА_14 забитої рани лівого стегна, внутрішньо суглобового перелому стегнової кістки, забою та крововиливу в м`які тканини, численних поверхневих ран, саден, синців на передній поверхні тіла та численних саден на передній поверхні тіла у ОСОБА_15 ;
- наявність повздовжнього пошкодження на підошві правого кросівка ОСОБА_15 свідчить, що в момент наїзду його права нога була опорною та повернута передньою частиною до транспортного засобу;
- отримання пішоходами ОСОБА_14 і ОСОБА_15 наявних у них тілесних ушкоджень можливе за умови, що вони йшли у зустрічному по відношенню до автомобіля «Opel Vectra 2.0», н.з. НОМЕР_1 , напрямку та не змінювали напрямок руху в момент первинного контакту з цим автомобілем (т. 7 а.п. 40-66).
За клопотанням захисника ОСОБА_6 в суді першої інстанції були допитані експерти ОСОБА_51 , ОСОБА_40 і ОСОБА_20 , які проводили комплексну комісійну судову медико-автотехнічну та транспортно-трасологічну експертизу № 25043/19-52/7035/7036/20-52/122/к, а також комісійну судову транспортно-трасологічну та автотехнічну експертизу № 7037/7038/20-52 (у складі експертів ОСОБА_38 і ОСОБА_39 ). В судовому засіданні експерти надали вичерпні роз`яснення з приводу складених ними висновків, повний зміст яких відображений у вироку, в тому числі ґрунтовні відповіді на поставлені запитання захисника, які є аналогічними до тих, що сформульовані ним у доводи апеляційної скарги.

Водночас, перевіривши доводи апелянта стосовно неповноти, неправильності та необґрунтованості зазначених експертиз, що, на його думку, потягло за собою недопустимість складених за їх результатами висновків, колегія суддів дійшла переконання про їх неприйнятність за таких підстав.

Щодо доводів по висновку за результатами комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 7037/7038/20-52 від 31 березня 2020 року, яка проведена експертами ОСОБА_52 та ОСОБА_53 (т. 7 а.п. 70-88):

З приводу не нанесення на масштабну схему деяких слідів, що відображені на схемі до протоколу додаткового огляду місця події від 24 серпня 2016 року, а саме трьох трас слідів коліс транспортного засобу і двох ділянок осипів скла, на яких акцентує увагу апелянт, експерти ОСОБА_51 та ОСОБА_40 показали, що вони не мали належних повздовжніх чи поперечних прив`язок. Між тим, всупереч твердженням захисника, це не перешкодило експертам за результатами аналізу усього обсягу наданих їм матеріалів, в тому числі схем та фотознімків обох оглядів місця події, з достовірністю встановити характер та напрямок руху автомобіля ОСОБА_9 «OpelVectra 2.0», р.н. НОМЕР_1 , і визначити місце його наїзду на пішоходів з урахуванням в сукупності: відтвореної конфігурації належно зафіксованого правого найдовшого сліду від коліс транспортного засобу, що розпочинається на лівій (зустрічній) смузі руху на відстані 1 метр від її лівого краю та закінчується на правому узбіччі в напрямку, який узгоджується з кінцевим положенням згаданого автомобіля після наїзду; специфічних ознак утворення на дорожньому покритті всіх чотирьох трас слідів, які з`єднуються в дві; залишеного на лівому узбіччі паралельно указаному найдовшому сліду та до початку осипу скла (першого осипу) сліду протектором шини колеса, аналогічного до тих, що були встановлені на автомобілі обвинуваченого, орієнтація і напрямок якого відповідає іншим слідам на проїзній частині; розташування на краю лівої смуги руху першого осипу скла, що опав з передньої лівої фари цього ж автомобіля; локалізації та об`єму наявних на ньому механічних пошкоджень; положення потерпілих ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , їх взуття, жіночої сумочки після наїзду.

При цьому експерти ОСОБА_51 та ОСОБА_40 в судовому засіданні, серед іншого, показали, що відображені на схемі та на фотознімках до протоколу додаткового огляду місця події сліди коліс транспортного засобу утворилися в результаті юзу зі зміщенням автомобіля зліва направо. Від початку слідоутворення до кінця це слід гальмування та заблокованих коліс. На фотознімках вони бачили сліди коліс на проїзній частині, зокрема повздовжні траси з темнішими нашаруваннями, ніж асфальтобетонне покриття, в середині яких наявні повздовжні подряпини, що утворюються внаслідок зміщення камінців вздовж утворення сліду. Такі сліди є характерними для слідів юзу. При юзі сліди можуть і перехрещуватися, і з`єднуватися як в даному випадку. Відображений ними на масштабній схемі кінець найдовшого сліду на правому узбіччі у формі гачка встановлений на підставі фотознімків. Цей напрямок кінця сліду повністю узгоджується з кінцевим положенням автомобіля «Opel». Відбиток сліду на лівому узбіччі чітко вписується в ті шини, що були встановлені на даному транспортному засобі. Зазначений слід відобразився на слідосприймаючій поверхні, оскільки заднє ліве колесо автомобіля могло бути на межі блокування.

Приймаючи до уваги викладене, посилання захисника на те, що експерти безпідставно нанесли на масштабну схему заокруглення закінчення найдовшого сліду на правому узбіччі є неприйнятними та спростовуються наведеним в дослідницькій частині висновку на аркушах 23-24 (т. 7 а.п. 81-81 зв.) аналізом схеми та фотознімків додаткового огляду місця події, останні з яких надавалися на дослідження як у вигляді фототаблиці, так і в електронному виді на двох оптичних дисках (т. 6 а.п. 7-13, т. 7 а.п. 70).

Також, на противагу твердженням апелянта, у висновку приведений аналіз усіх слідів на дорожньому покритті, які були виявлені під час означеної вище слідчої дії, за результатами якого експерти надали на поставлене перед ними запитання вичерпну відповідь про те, що сліди на проїзній частині утворилися при ковзанні коліс автомобіля по асфальтобетонній поверхні у заблокованому стані, що вказує на ознаки руху транспортного засобу у стані екстреного гальмування (т. 7 а.п. 81-85, 87 зв.). Те, що сліди на проїзній частині, які були розташовані зліва від найдовшого сліду, не були належним чином зафіксовані на додатковій схемі лише завадило експертам нанести їх на масштабну схему, проте не перешкодило по фотознімкам визначити характер їх утворення, що підтверджується їх поясненнями в суді наведеними вище.

Доводи захисника про те, що висновки цієї експертизи та експертизи № 19/4-04/1298 від 16 листопада 2016 року (т. 2 а.п. 62-69) в частині належності сліду на ґрунтовому покритті лівого узбіччя колесам лівого борту автомобіля ОСОБА_9 «OpelVectra 2.0», р.н. НОМЕР_1 , самі по собі є ймовірними не сталять під сумнів те, що безпосередньо перед наїздом на пішоходів він рухався на зустрічній смузі руху з частковим виїздом на ліве узбіччя враховуючи в сукупності та взаємозв`язку весь обсяг встановленої слідової інформації, зокрема: залишення цього сліду на лівому узбіччі перед першим осипом скла паралельно правому найдовшому сліду, який розпочинається на відстані 1 метр від лівого краю проїзної частини та напрямок закінчення якого відповідає кінцевому положенню автомобіля; того, що згаданий перший осип скла, виявлений між початком лівого узбіччя і вказаним найдовшим слідом, опав з лівої передньої фари цього ж транспортного засобу, що також узгоджується з показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 . Виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав піддавати сумніву, як на цьому наполягає апелянт, висновки комісійної експертизи стосовно можливості залишення даного сліду на лівому узбіччі заднім лівим колесом автомобіля обвинуваченого на межі блокування, внаслідок чого і залишився його відбиток на слідосприймаючій поверхні ґрунтового покриття.

До того ж, апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи сторони захисту про можливість залишення вказаного сліду на лівому узбіччі автомобілями швидкої медичної допомоги «Пежо» і «УАЗ», а також «Форт коннект», в тому числі шляхом: здійснення допиту медичних працівників, які забирали потерпілих з місця події, а саме свідків ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_31 та водіїв згаданих автомобілів невідкладної допомоги ОСОБА_45 і ОСОБА_46 , допиту свідків ОСОБА_54 та ОСОБА_55 , що приїжджали на місце пригоди на автомобілі «Форт коннект»; дослідження фотознімків оглядів місця події із зображеннями прилягаючого до проїзної частини лівого узбіччя, документів Комунального некомерційного підприємства «Ставищенський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з інформацією про встановлені шини на автомобілі швидкої допомоги «УАЗ», що виїжджав на місце пригоди; поставлення в ухвалі від 28 серпня 2019 року про призначення експертизи перед експертами запитання стосовно можливості виїзду автомобіля «УАЗ» на узбіччя за відповідних умов на місці події. Висновки суду про не підтвердження таких доводів захисту та наведені у вироку мотиви з даного приводу в апеляційній скарзі не оспорюються.

З огляду на викладене, враховуючи в сукупності: показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , за змістом яких безпосередньо перед наїздом на пішоходів автомобіль під керуванням ОСОБА_9 рухався по зустрічній смузі руху; виявлення під час додаткового огляду місця події від 24 серпня 2016 року слідів коліс транспортного засобу, що розпочинаються на лівому краю цієї ж сторони дороги та на лівому узбіччі, належність яких автомобілю обвинуваченого встановлено рядом експертних висновків, твердження захисника про те, що комплексна експертиза повинна була проводитися варіативно, в тому числі за умови, що дані сліди не належать колесам автомобіля ОСОБА_9 , позбавлені будь-яких обґрунтованих підстав та очевидно, що не вплинули на повноту і об`єктивність проведених досліджень. Тим більше, що показаний обвинуваченим механізм розвитку даної дорожньо-транспортної пригоди експертами у цьому висновку визнаний неспроможним з технічної точки зору.

Стосовно визначеної швидкості руху автомобіля обвинуваченого (62-78 км/год.) експерти ОСОБА_51 та ОСОБА_40 в судовому засідання пояснили, що для розрахунку вони брали коефіцієнт зчеплення коліс 0,4-0,6, при чому значення 0,4 відповідає величині сповільнення і на асфальтобетонному, і на ґрунтовому та трав`яному покритті. Вони розраховували швидкість з урахуванням усього діапазону сліду гальмування автомобіля. Зважаючи на те, що переважно більша частина слідів знаходилась на асфальтобетонному покритті, то взятий ними для розрахунку коефіцієнт перекрив незначний відрізок гальмування автомобіля лівими колесами на узбіччі з дещо меншим сповільненням у порівнянні з асфальтобетонним покриттям. Тобто, наявність частини сліду на лівому узбіччі не вплинуло на розрахунок швидкості руху автомобіля, як і його зміщення зліва направо. Натомість визначена ними швидкість відповідає деформаційними пошкодженнями автомобіля і закиданням тіл пішоходів на капот, що є неможливим при русі автомобіля зі швидкістю 50 км/год.

Зважаючи на такі пояснення кваліфікованих експертів та оскільки розрахована ними величина швидкості руху автомобіля ОСОБА_9 узгоджується з тією, що була визначена у висновку комплексної судової інженерно-технічної експертизи № 19/12-1/179/180-СЕ/18 від 01 жовтня 2018 року (мінімальна 62,4-68,5 км/год.) (т. 2 а.п. 140-160), у висновку судової інженерно-технічної експертизи № 12-1/2187 від 20 жовтня 2017 року (51-70 км/год.) (т. 2 а.п. 107-112), а також з показаною свідком ОСОБА_16 під час слідчого експерименту 02 грудня 2017 року (70-80 км/год.) (т. 4 а.п. 20-25), то твердження захисника з приводу неправильного визначення у комісійній експертизі швидкості руху є непереконливими.

Таким чином, висновки експертів про порушення водієм ОСОБА_9 вимог п. 12.4 Правил дорожнього руху, яке виразилось у перевищенні дозволеної в населеному пункті швидкості руху 60 км/год., що в комплексі з іншими порушеннями з технічної точки зору перебувало у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, відповідають встановленим ними обставинам за результатами проведених досліджень.

Незгода захисника із тим, що експерти оцінили дії ОСОБА_9 з точки зору недотримання, серед іншого, п. 1.10 (відповідно до терміну «узбіччя») та п. 12.1 Правил дорожнього руху України є безпідставною, оскільки виходить за межі пред`явленого йому обвинувачення, яке визнано судом доведеним.

Стосовно доводів апелянта відносно висновку за результатами комплексної комісійної судової медико-автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 25043/19-52/7035/7036/20-52/122/к від 19 березня 2020 року, проведеної експертами ОСОБА_52 , ОСОБА_53 та ОСОБА_20 (т. 7 а.п. 40-66):

Твердження захисника про те, що судово-медичний експерт ОСОБА_20 безпосередньо не досліджував тих матеріалів, на які він послався у висновку, спростовуються даними дослідницької частини цієї експертизи та показаннями самого експерта в суді.

Зокрема, в судово-медичній дослідницькій частині висновку, серед іншого, наведений детальний зміст висновків судово-медичного експерта Таращанського відділення КЗ КОР «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_56 № 150 від 05 жовтня 2016 року, № 37/д від 04 травня 2017 року за фактом смерті ОСОБА_14 , № 110 Д від 04 травня 2017 року, № 178 від 14 листопада 2018 року за медичною документацією та за фактом смерті ОСОБА_15 (т. 7 а.п. 48 зв.-52 зв.), що очевидно було б неможливим, якби ці документи не знаходились в безпосередньому розпорядженні експерта ОСОБА_20 .

В судовому засіданні експерт підтвердив, що він вивчав та досліджував всі матеріали, про які зазначив у висновку, в тому числі дані попередніх судово-медичних експертиз. При цьому, пояснюючи механізм контактування потерпілих з автомобілем, ОСОБА_20 посилався на конкретні тілесні ушкодження ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , що зафіксовані у згаданих дослідженнях.

Враховуючи наведене, посилання захисника на супровідні листи про направлення до КЗ КОР «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи» взуття потерпілих, одягу ОСОБА_15 та їх медичних карток не переконує в тому, що експерт ОСОБА_20 , який несе особисту відповідальність за надані ним висновки, безпосередньо не досліджував дані попередніх судово-медичних експертиз.

Доводи апелянта про те, що у висновку комплексної комісійної експертизи не надано належних відповідей на поставлені судом питання, які стосувалися контакту пішоходів ОСОБА_14 і ОСОБА_15 з елементами автомобіля, натомість отримані ними тілесні ушкодження описані разом, не відповідають дійсності.

Зокрема, в синтезуючій частині висновку зазначено, що:
- по ОСОБА_14 : первинний удар лівою частиною бамперу в ділянці лівої блок фари в ділянку передньо-зовнішньої поверхні лівої нижньої кінцівки призвів до виникнення забитої рани, внутрішньо суглобового перелому стегнової кістки, забою та крововиливу в м`які тканини. В подальшому тіло потрапило в пройму вітрового скла, що призвело до виникнення численних поверхневих ран, саден та синців, які локалізовані на передній поверхні тіла. В наступну фазу відбулося падіння на полотно дороги через лівий бік автомобіля, що призвело до виникнення саден та синців на кінцівках;
- по ОСОБА_15 : первинний удар центральною частиною бамперу автомобіля призвів до запрокидування тіла на капот з подальшим потраплянням в пройму вітрового скла, що призвело до виникнення численних саден на передній поверхні тіла. В наступну фазу відбулося падіння на проїзну частину дороги через правий бік автомобіля, що призвело до виникнення черепно-мозкової травми. Перелом кісток правої кисті міг виникнути як при потраплянні тіла на автомобіль, так і при падінні на полотно дороги (т. 7 а.п. 54).

Виходячи із установлених експертами обставин, у підсумках висновку приведена відповідь про первинний контакт пішоходів з автомобілем, як з даного приводу судом в ухвалі ставилися питання № 5 і № 6 (т. 6 а.п. 12, т. 7 а.п. 54 зв.).

В суді експерти ОСОБА_51 та ОСОБА_20 пояснили, що в синтезуючій частині висновку описані встановлені під час експертизи контактні пари кожного пішохода з автомобілем та їх стадії. Пошкодження на автомобілі, положення потерпілих після наїзду, характер та локалізація отриманих ними тілесних ушкоджень, а також сліди на взутті ОСОБА_15 на праву ногу свідчать виключно про фронтальне, а не бокове, контактування пішоходів з автомобілем. Експерт ОСОБА_20 також звернув увагу на те, що вказівка у висновку про ушкодження у ОСОБА_14 лівого стегна є технічною помилкою, в дійсності у потерпілої було ушкодження з правої сторони.

Стосовно результатів дослідження взуття ОСОБА_15 експерт ОСОБА_20 вказав, що на правому кросівку виявлено сліди в двох напрямках: перший на підошві свідчить про те, що сила діяла виключно спереду-назад; другий на боковій поверхні вказує про бокове ковзання по полотну дороги після падіння.
Окрім цього, експерт показав, що рентген знімки він не досліджував через те, що не вважав за потрібне та оскільки в даному випадку напрямок злому костей не може про щось свідчити зважаючи на комплекс численних фронтальних ушкоджень на тілах потерпілих, про які зазначено у висновку.

Приймаючи до уваги викладене, посилання захисника про не дослідження судово-медичним експертом рентген знімків потерпілих не вплинуло на з`ясування механізму їх контактування з автомобілем.

Враховуючи те, що відповідно до абз. 2 п. 1.4 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу від 26 грудня 2012 року № 1950/5), визначення способу проведення експертизи (вибір певних методик, (методів дослідження)) належить до компетенції експерта, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що невикористання тих методів, на які вказує захисник, зокрема натурного моделювання, не свідчить про неповноту чи неправильність проведення експертизи.

Доводи апелянта про те, що в рамках цієї комплексної комісійної експертизи без окремого доручення суду судово-медичним експертом криміналістом ОСОБА_57 , яка не була включена до групи експертів, а відтак неправомірно було додатково проведено криміналістичне дослідження речових доказів (взуття потерпілих та одягу ОСОБА_15 ) № 202-мк від 10 грудня 2019 року КЗ КОР «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи» є неприйнятними та спростовуються вимогами: п. п. 18-18.2 Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз в бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6, що визначають послідовність проведення таких експертиз, в тому числі передбачають направлення речових доказів на лабораторні дослідження; п. 1.4 Правил проведення судово-медичних експертиз (досліджень) у відділеннях судово-медичної криміналістики бюро судово-медичної експертизи, які затверджені цим же наказом МОЗ України і регламентують можливість проведення дослідження речових доказів за направленням судово-медичного експерта іншого структурного підрозділу бюро, який проводить експертизу у справі, в даному випадку на вирішення якої ставилось, серед інших, питання № 12 з приводу встановлення положення правої ноги ОСОБА_15 відносно автомобіля у момент первинного контакту (т. 6 а.п. 12).

Твердження захисника про те, що результати даного дослідження № 202-мк прямо суперечать висновку судово-трасологічної експертизи № 19/4-04/1186 від 30 вересня 2016 року в частині напрямку виникнення трас пошкоджень на правому взутті ОСОБА_15 не відповідають їх змісту.

Так, висновком експерта № 19/4-04/1186 від 30 вересня 2016 року встановлено, що пошкодження взуття ОСОБА_15 на праву ногу утворилися в двох напрямках: від сторони заднього зрізу каблучної частини по зовнішньому зрізу каблучної та проміжної частин підошви; від зовнішнього зрізу в середину підошви на «підметочній» та проміжній частинах (т. 2 а.п. 84-90). Результати даного висновку у захисника заперечень не викликали та ним не оспорювалися.

Про аналогічні два напрямки пошкоджень правого взуття потерпілого зазначено і в дослідженні № 202-мк, а саме: від нижньої поверхні підошви п`яткової частини в напрямку проміжної частини, які могли виникнути при русі підошви в напрямку спереду-назад; по зовнішньо-бічній поверхні з переходом дещо на нижню поверхню підошви, в проміжній частині, що могла виникнути при русі бічної поверхні взуття в напрямку зверху-вниз та дещо спереду-назад (т. 7 а.п. 52 зв.-53).

Таким чином, всупереч доводам захисника, обома дослідженнями встановлено дві однакові за направленням траси пошкоджень на правому взутті ОСОБА_15 . Виходячи з цього, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що висновок комплексної комісійної експертизи, зокрема в частині положення правої ноги потерпілого, суперечить іншим допустимим доказам у кримінальному провадженні.

Посилання апелянта на те, що структура і зміст судово-медичного розділу дослідницької частини даного висновку повинні відповідати вище згаданим Правилам проведення судово-медичних експертиз (досліджень) у відділеннях судово-медичної криміналістики бюро судово-медичної експертизи є помилковими, оскільки ці Правила, відповідно до п. п. 1.1, 2.1-2.2.4, регламентують проведення експертиз (досліджень) речових доказів, а не медичних експертиз безпосередньо.

Разом з тим, відповідно до абз. 2 п. 3.4 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6, структура дослідної частини судово-медичного висновку визначається видом експертизи, що виконується. Обсяг необхідних відомостей, які повинні міститися в дослідній частині кожного виду експертизи, регламентується правилами проведення окремих видів експертиз, що затверджені цим же наказом МОЗ України. При цьому, за змістом п. 3.5 Інструкції, вступна частина, обставини справи та дослідна частина разом складають протокольну частину висновку експерта.

В свою чергу п. 21.2 Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз в бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6, передбачено, що протокольна частина висновку включає в себе обставини справи, відомості з матеріалів справи і попередньої медичної документації, дані попередніх експертиз, а також (за наявності) дані лабораторних досліджень речових доказів.

Наведеним положенням судово-медична дослідницька частина висновку комплексної комісійної судової медико-автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 19 березня 2020 року повністю відповідає.

Доводи захисника про те, що проведення за однією ухвалою суду від 28 серпня 2019 року двох окремих експертиз від 19 та 31 березня 2020 року позбавило дослідження ознаки комплексності також є неприйнятними, виходячи з наступного.

Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 28 серпня 2019 року було призначено комплексну автотехнічну, транспортно-трасологічну та судово-медичну експертизу, на вирішення якої загалом поставлено 27 питань (т. 6 а.п. 7-13).

На підставі цієї ухвали було проведено дві експертизи, а саме: комплексну комісійну судову медико-автотехнічну та транспортно-трасологічну експертизу у складі експертів відділу автотехнічних досліджень ОСОБА_38 , ОСОБА_39 і судово-медичного експерта ОСОБА_20 , в ході якої вирішувались питання №№ 5-12, які потребували комплексного застосування спеціальних знань трасології та медицини (т. 7 а.п. 40-66); комісійну судову транспортно-трасологічну та автотехнічну експертизу у складі експертів ОСОБА_38 та ОСОБА_39 , за результатами якої надані відповіді на питання №№ 1-4, 13-27, які не потребували використання знань судово-медичного експерта та не містили ознак комплексності (т. 7 а.п. 70-88).

В судовому засіданні експерти ОСОБА_51 та ОСОБА_40 підтвердили, що частина з поставлених судом на експертизу питань не містили ознак комплексності, оскільки не потребували застосування спеціальних знань з різних галузей і залучення судово-медичного експерта. Тому, за рішенням керівника Київського науково-дослідного інституту судових експертиз такі питання були виділені в окрему експертизу, яка виконувалась лише ними та без судово-медичного експерта, за результатами якої складено висновок від 31 березня 2020 року. При цьому комплексні питання, вирішення яких було пов`язане із використанням знань як трасології, так і медицини, вирішені під час проведення комплексної комісійної експертизи та викладені у висновку від 19 березня 2020 року.

Розділення з наведених причин поставлених судом для вирішення питань на дві експертизи повністю узгоджується з вимогами п. 4.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу від 26 грудня 2012 року № 1950/5), згідно з якими, якщо в одному документі про призначення експертизи є питання, що стосуються різних видів експертиз, не пов`язаних між собою, керівник установи визначає, які питання підлягають вирішенню у відповідному підрозділі та послідовність їх виконання, а також з правилами ч. 6 ст. 69, ч. 4 ст. 101 КПК України та абз. 3 п. 2.8 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6, які не дозволяють експертові, в даному випадку судово-медичному, надавати відповіді на ті питання, що виходять за межі його компетенції та спеціальних знань.

Відповідно до ч. 8 ст. 101 КПК України, якщо для проведення експертизи залучається кілька експертів, експерти мають право скласти один висновок або окремі висновки.

За таких підстав надання суду двох висновків експертиз від 19 та 31 березня 2020 року, що проведені на підставі однієї ухвали суду, є правомірним.

При цьому, обидва висновки відповідають положенням п. 4.16 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, що визначають правила та особливості їх складення при проведенні комісійної та комплексної експертизи, вимогам ст. 102 стосовно їх змісту, а також визначеним у ст. 101 КПК України критеріям, в тому числі ґрунтуються на допустимих доказах у кримінальному провадженні.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів повноту, правильність та допустимість висновків комплексної комісійної судової медико-автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 19 березня 2020 року та комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 31 березня 2020 року, що проведені кваліфікованими за відповідними спеціальностями експертами відділу автотехнічних досліджень ОСОБА_52 та ОСОБА_53 , які мають стаж експертної роботи 18 і 20 років, та судово-медичним експертом вищої кваліфікаційної категорії ОСОБА_20 зі стажем роботи за фахом 20 років, які були попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку.

Отже, всупереч доводам захисника, дані висновки правильно використані судом у взаємозв`язку з іншими доказами у кримінальному провадженні.

З огляду на те, що комплексною комісійною судовою медико-автотехнічною та транспортно-трасологічною експертизою встановлено, що отримані пішоходами тілесні ушкодження свідчать про їх рух у зустрічному напрямку по відношенню до автомобіля ОСОБА_9 , який вони не змінювали в момент первинного контакту із ним (т. 7 а.п. 40-66), що узгоджується із даними висновку № 19/4-04/1186 від 30 вересня 2016 року стосовно напрямку трас пошкоджень на правому взутті ОСОБА_15 (т. 2 а.п. 84-90), та оскільки в судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_58 , який був допитаний ще до призначення судом комплексної експертизи, фактично не підтвердив свої висновки стосовно того, що в момент наїзду ОСОБА_14 і ОСОБА_15 були повернуті правою бічною поверхнею тіла до транспортного засобу та потерпілий міг бути в русі зліва направо, більше того зазначив, що отримані ними тілесні ушкодження не свідчать про перетин дороги, натомість вказують про фронтальне розташування ОСОБА_14 прямо навпроти автомобіля, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив висновки цього експерта: № 37/д від 04 травня 2017 року, згідно з яким в момент наїзду потерпіла ОСОБА_14 була розташована правою бічною поверхнею тіла до транспортного засобу (т. 2 а.п. 95); № 110 Д від 04 травня 2017 року та № 178 від 14 листопада 2018 року в тій частині, що в момент наїзду потерпілий ОСОБА_15 правою бічною поверхнею тіла був звернений до автомобіля та міг бути в русі зліва направо відносно транспортного засобу (т. 2 а.п. 97-98, 100-102).

Також суд правильно відкинув наданий захисником ОСОБА_6 висновок експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса ОСОБА_59 від 18 квітня 2019 року, складений за результатами проведення судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 4019/6564, згідно з яким, серед іншого: виявлені під час додаткового огляду місця події від 24 серпня 2016 року сліди коліс транспортного засобу залишені не автомобілем обвинуваченого «Opel Vectra2.0», д.н.з. НОМЕР_1 ; показання водія ОСОБА_9 стосовно механізму розвитку дорожньо-транспортної пригоди не позбавлені технічної спроможності (т. 4 а.п. 212-225).

А саме, як вбачається зі змісту цього висновку, вказуючи, що виявлені під час додаткового огляду місця події сліди на дорожньому покритті залишені не автомобілем ОСОБА_9 , експерт виходив із того, що: орієнтування цих слідів не співпадає з кінцевим положенням автомобіля після пригоди; відстань між найдовшим слідом коліс правої сторони транспортного засобу, який розпочинається на лівій смузі руху та відхиляється в напрямку до правого краю проїзної частини (сліду № 1), і слідом коліс лівої сторони транспортного засобу, залишеному на лівому узбіччі (слідом № 2), становить 1,35 метри і це не відповідає розмірам колії автомобіля «OpelVectra 2.0», д.н.з. НОМЕР_1 .

Однак, висновком комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 7037/7038/20-52 від 31 березня 2020 року на підставі аналізу, в тому числі, фотознімків додаткового огляду місця події в електронному вигляді, встановлено та відображено на масштабній схемі закінчення найдовшого правого сліду у формі гачка, орієнтація та напрямок якого відповідає кінцевому положенню автомобіля «Opel Vectra 2.0», р.н. НОМЕР_1 , на проїзній частині (т. 7 а.п. 70-88), що в суді підтверджено експертами ОСОБА_52 та ОСОБА_60 . При цьому, оптичні диски з фотознімками оглядів місця події в електронному вигляді експерту ОСОБА_61 на дослідження не надавалися.

Крім того, в судовому засіданні старший слідчий Ставищенського ВП Сквирського ВП ГУНП України в Київській області ОСОБА_25 , який склав схему до протоколу додаткового огляду місця події від 24 серпня 2016 року, показав, що позначена ним на схемі відстань 1,35 метри це не відстань між найдовшим правовим слідом і слідом на лівому узбіччі, а від найдовшого сліду до лівого краю проїзної частини (т. 1 а.п. 240).

Водночас, допитаний в суді експерт ОСОБА_62 пояснив, що слід на лівому узбіччі (слід № 2) не мав належних прив`язок і він виходив із візуального його відображення на схемі до протоколу. Проте, з урахуванням того, що найдовший правий слід (слід № 1) зміщується вправо і відстань між ним та лівим краєм проїзної частини збільшується, то, відповідно, могла змінюватись і відстань від цього сліду до сліду на лівому узбіччі. Тому, експерт не виключав можливість того, що фактичне розташування сліду № 2 могло бути не в тому місці, як на побудованій ним масштабній схемі.

Отже, висновок експерта ОСОБА_59 про те, що відстань між слідами не відповідала колії автомобіля ОСОБА_9 «Opel Vectra2.0», д.н.з. НОМЕР_1 , ґрунтується на припущеннях. Натомість належність виявленого сліду на лівому узбіччі колесам автомобіля обвинуваченого, який за характером утворення та орієнтуванням узгоджується з іншими об`єктами фіксації, в тому числі найдовшим правим слідом, напрямок закінчення якого відповідає кінцевому положенню даного транспортного засобу, доводиться сукупністю експертних висновків № 19/4-04/1298 від 16 листопада 2016 року (т. 2 а.п. 62-69), № 19/4-04/1261 від 26 жовтня 2016 року (т. 2 а.п. 55-59), № 7037/7038/20-52 від 31 березня 2020 року (т. 7 а.п. 70-88), про які зазначено вище.

Виходячи з цього, надана експертом з технічної точки зору оцінка діям водія ОСОБА_9 в даній дорожній ситуації за умови, що сліди залишені не його автомобілем, є неправильною. До того ж, вказуючи на те, що показаний ОСОБА_9 механізм розвитку дорожньо-транспортної пригоди не позбавлений технічної спроможності, експерт виходив із показань самого обвинуваченого та даних висновків судово-медичного експерта ОСОБА_56 про те, що під час наїзду пішоходи були повернуті правою бічною поверхнею тіла до автомобіля і ОСОБА_19 міг бути в русі зліва направо.

Між тим, показання ОСОБА_9 стосовно руху керованого ним автомобіля виключно в правій смузі руху, де і відбувся наїзд на пішоходів, які перетинали проїзну частину зліва направо, спростовуються взаємоузгодженими між собою доказами, а саме: показаннями в суді та під час слідчих експериментів свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , в судовому засіданні свідка ОСОБА_18 , за змістом яких перед пригодою автомобіль обвинуваченого рухався по зустрічній для нього смузі руху; висновками експертів № 19/8-02/1317 від 03 жовтня 2016 року (т. 2 а.п. 41-46); № 19/12-1/179/180-СЕ/18 від 01 жовтня 2018 року (т. 2 а.п. 140-160); № 7037/7038/20-52 від 31 березня 2020 року (т. 7 а.п. 70-88), якими встановлено, що наїзд на пішоходів міг статись на межі лівого краю проїзної частини, що є зустрічною для автомобіля, при чому останній частково перебував на лівому узбіччі; висновком експертів № 25043/19-52/7035/7036/20-52/122/к від 19 березня 2020 року, згідно з яким пішоходи рухалися у зустрічному до автомобіля напрямку та в момент наїзду були повернуті до нього передньою поверхнею тіла (т. 7 а.п. 40-66).

З огляду на викладене, враховуючи вищенаведені мотиви, з яких були відкинуті частково висновки судово-медичного експерта ОСОБА_56 , ті вихідні дані, що були надані експерту ОСОБА_61 для дослідження механізму розвитку даної дорожньо-транспортної пригоди, суперечать з`ясованим на підставі сукупності належних і допустимих доказів обставинам кримінального провадження.

Будь-яких аргументованих доводів стосовно безпідставного, на думку захисника, часткового відхилення висновків судово-медичного експерта ОСОБА_56 та висновку експерта ОСОБА_59 повністю в апеляційній скарзі не наведено. Не встановлено таких і колегією суддів.

Щодо доводів апелянта з приводу недоведеності того, що під час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_63 перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Всупереч твердженням захисника, суд першої інстанції правильно встановив, що така обставина доводиться сукупністю досліджених в судовому засіданні та оцінених доказів, а саме:
- актом медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 305, складеним лікарем Комунального закладу «Ставищенська центральна районна лікарня», згідно з яким в ході огляду ОСОБА_9 24 серпня 2016 року о 04 годині 05 хвилин: виявлено в`язкість мови, хитку ходу, хиткість в позі Ромберга, не чітке виконання пальце-носової проби, незначний запах алкоголю з ротової порожнини; проведено обстеження з використанням технічного засобу «Алконт 01су», результат якого становив 0,5 проміле; встановлено діагноз алкогольне сп`яніння (т. 2 а.п. 210);
- складеним на підставі цього акту висновком № 305 від 24 серпня 2016 року про перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння (т. 2 а.п. 208);
- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_31 , відповідно до яких вона працює в указаній лікарні і 24 серпня 2016 року знаходилась на чергуванні. Після того, як вони з ОСОБА_64 на автомобілі швидкої допомоги забрали з місця події потерпілу, через деякий час для огляду на стан сп`яніння привезли водія розбитого автомобіля ОСОБА_9 . Обвинуваченого не хитало, але при ходьбі було видно, що він перебував у стані сп`яніння. Він запитував у медсестри прийомного покою ОСОБА_65 , чи можливо обманути прилад. Вона, свідок, особисто чула, як ОСОБА_9 казав, що вживав алкоголь;
- показаннями в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_7 про те, що 24 серпня 2016 року коли вона прибула до сина в лікарню, то бачила там також ОСОБА_9 , від якого було чутно запах алкоголю.

Посилання захисника в обґрунтування недоведеності стану алкогольного сп`яніння обвинуваченого на положення Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735 (далі Інструкція), є неприйнятними, виходячи з наступного.

Касаційний кримінальний суд Верховного Суду неодноразово наголошував на тому, що спільний наказ МВС та МОЗ України від 09 листопада 2015 року № 1452/735 про затвердження Інструкції не регулює питання доказування у кримінальному провадженні, тому не виключає можливість встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення злочину у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду (постанови: від 15 березня 2018 року у справі № 372/2291/16-к; від 21 листопада 2019 року у справі № 564/590/17).

Разом із цим, Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2019 року (справа № 564/590/17) зазначив, що системний аналіз пунктів 3, 8, 15, 16 розділу ІІІ Інструкції свідчить, що огляд у закладах охорони здоров`я щодо виявлення стану сп`яніння проводиться лікарем. Потім проводиться лабораторне дослідження (за допомогою приладів), метою якого є виявлення або уточнення наявних речовин, що здатні спричинювати стан сп`яніння. Висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, видається на підставі акту медичного огляду, у якому, серед іншого, зазначаються ознаки сп`яніння особи, що безпосередньо виявлені та встановлені лікарем. За результатами огляду на стан сп`яніння та лабораторними дослідженнями встановлюється діагноз, який також вноситься до акту медичного огляду.
Таким чином, помилково вважати показники алкотестера оглядом, адже огляд особи щодо виявлення стану сп`яніння проводиться лікарем закладу охорони здоров`я, а не приладом. Прилад лише фіксує показники ступеню стану сп`яніння, а лікар під час огляду особи виявляє та фіксує ознаки сп`яніння. Тому показники приладу не можна ототожнювати із поняттям «медичний огляд».

Виходячи з цього та приймаючи до уваги те, що встановлення факту перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння встановлено на підставі всієї сукупності вище наведених доказів, в тому числі акту медичного огляду, у якому лікарем були зазначені наявні у обвинуваченого ознаки сп`яніння (зокрема, незначний запах алкоголю з ротової порожнини, хитка хода, хиткість в позі Ромберга, не чітке виконання пальце-носової проби), то посилання захисника на проведення огляду приладом «Алконт 01су», що начебто не мав сертифікату відповідності та свідоцтва про повірку, не ставлять під сумнів правильність та обґрунтованість висновків суду в цій частині.

До того ж, згідно з листом головного лікаря Комунального закладу «Ставищенська центральна районна лікарня» від 19 червня 2019 року та відповідно до долучених до нього документів: технічний засіб «Алконт 01су» з 2008 року знаходиться на обліку в лікарні; станом на 24 серпня 2016 року мав сертифікат відповідності та відповідно до виданого Міністерством економічного розвитку і торгівлі України 29 серпня 2012 року свідоцтва про визнання затвердження типу засобів вимірювальної техніки зареєстрований в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером РБ 03 25 0559 11; свідоцтва про повірку апарата за запитуваний період не збереглося, але надано відповідь ДП «УКРМЕТРТЕСТСТАНДАРТ» стосовно позитивного результату повірки приладу 23 вересня 2016 року; лікар ОСОБА_66 , що проводив огляд ОСОБА_9 , пройшов спеціальну підготовку та має дозвіл на проведення огляду на стан сп`яніння (т. 8 а.п. 194-195, 196-197, 199, 200, 201-203, 204).

Зважаючи на те, що свідок ОСОБА_67 в суді показала, що вона особисто чула, як ОСОБА_9 запитував у ОСОБА_32 , чи можливо обманути прилад, та казав, що вживав алкогольні напої, тобто безпосередньо сприймала та спостерігала факт такого висловлювання обвинуваченого, то посилання захисника на те, що ці показання є показаннями з чужих слів і не можуть бути допустимим доказом факту перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння не ґрунтуються на положеннях ст. 97 КПК України. Тим більше, що така обставина підтверджується й іншими доказами в справі.

При цьому суд обґрунтовано поставився критично до показань свідка ОСОБА_32 в тій частині, що ОСОБА_9 не запитував у неї, чи можливо обманути прилад, з посиланням на те, що вона може бути зацікавленою в результатах вирішення справи, оскільки, як зазначила сама свідок, вона є сусідкою і кумою родині ОСОБА_33 та у них трохи ближчі відносини, ніж з іншими сусідами.

Враховуючи те, що показання потерпілої ОСОБА_7 , згідно з якими в лікарні вона чула від ОСОБА_9 запах алкоголю, підтверджуються даними медичного огляду останнього, колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів правдивість її показань чи вважати, що вона обмовила обвинуваченого. Не наведено протилежного і в апеляційній скарзі захисника.

За наведених підстав, які знайшли своє відображення та мотивування у вироку, відхилення судом частково показань свідка ОСОБА_32 та прийняття до уваги показань потерпілої ОСОБА_7 , всупереч твердженням захисника, не свідчить про упередженість чи необ`єктивність суду.

Таким чином, перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння встановлено на підставі сукупності належних і допустимих доказів, а саме: даних медичного огляду обвинуваченого, показань свідка ОСОБА_31 та потерпілої ОСОБА_7 .

Підсумовуючи викладене, за результатами перевірки доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції на виконання вимог ст. ст. 22, 23 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації як стороною обвинувачення, так і стороною захисту процесуальних прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності переконливості перед судом, безпосередньо дослідив всі докази у кримінальному провадженні та з`ясував усі обставини, які мають істотне значення для його правильного вирішення.

Дослідивши у змагальній процедурі й зіставивши наявні у справі фактичні дані, оцінивши їх в аспекті вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності й достатності, навівши у вироку переконливі та правильні мотиви прийняття до уваги одних доказів та відхилення інших, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

При цьому, колегія суддів повністю погоджується із тим, що з об`єктивної сторони даного кримінального правопорушення у причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди наїздом на пішоходів ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , що призвело до їх смерті, стали порушення водієм ОСОБА_9 вимог п. п. 2.3 (б), 11.3, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, які виразились у тому, що він, керуючи автомобілем у нічний час доби з ввімкненим світлом фар, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, допустив перевищення швидкості руху в населеному пункті більше 60 км/год., маючи об`єктивну можливість виявити небезпеку для руху, а саме пішоходів, які рухалися назустріч автомобілю по узбіччю смуги зустрічного руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди, а навпаки виїхав на смугу зустрічного руху, де здійснив наїзд на потерпілих.

Разом з тим, в ході апеляційного перегляду кримінального провадження колегією суддів з`ясовано, що згідно з висновками судової інженерно-технічної експертизи № 12-1/2187 від 20 жовтня 2017 року (т. 2 а.п. 107-112), комплексної судової інженерно-технічної експертизи № 19/12-1/179/180-СЕ/18 від 01 жовтня 2018 року (т. 2 а.п. 140-160), в даній дорожній обстановці за умовами видимості елементів проїзної частини дороги в темну пору доби та при ввімкненому світлі фар допустима швидкість руху автомобіля ОСОБА_9 не повинна була перевищувати 92,3-121,7 км/год. За даними означених експертиз та комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 7037/7038/20-52 від 31 березня 2020 року (т. 7 а.п. 70-88), ОСОБА_9 хоча і перевищив допустиму в населеному пункті швидкість руху автомобіля максимально до 78 км/год., проте вона відповідала видимості елементів дороги та пішоходів і обвинувачений об`єктивно спроможний був їх виявити в даних дорожніх умовах. Виходячи з цього, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, викладаючи в мотивувальній частині вироку фактичні обставини злочину, неправильно вказав про те, що у прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та наїздом на пішоходів серед інших перебували і порушення ОСОБА_9 вимог п. 12.2 Правил дорожнього руху України, які регламентують, що у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги.

У зв`язку із цим посилання суду про порушення ОСОБА_9 вимог п. 12.2 Правил дорожнього руху України, в порядку ст. 404 КПК України, підлягає виключенню з викладених у мотивувальній частині судового рішення фактичних обставин кримінального правопорушення, а вирок зміні на підставі п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК України.

За встановлених та доведених обставин злочину, дії ОСОБА_9 правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб.

Доводи захисника ОСОБА_6 з приводу суворості призначеного ОСОБА_9 за даним законом покарання є неприйнятними за таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Як вбачається з вироку, на виконання наведених вище вимог закону, при призначенні ОСОБА_9 покарання за ч. 3 ст. 286 КК України суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, конкретні обставини, характер та наслідки його скоєння; дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, був працевлаштований, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, офіційно не одружений та проживав у цивільному шлюбі, стан його здоров`я з урахуванням наявних захворювань (т. 1 а.п. 150, т. 4 а.п. 89, 104-113); відсутність обставин, які б пом`якшували покарання, та наявність такої, що його обтяжує, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння; а також ставлення ОСОБА_9 до вчиненого, добровільне надання частини коштів на лікування (т. 4 а.п. 46-57), позицію потерпілих, які наполягали на найсуворішому покаранні, та дані висновку органу пробації (т. 1 а.п. 192-194).

Зваживши в сукупності наведені обставини, прийнявши до уваги те, що вчинений ОСОБА_9 злочин, хоча і характеризується необережною формою вини, проте є тяжким та виразився у грубому і зухвалому порушенні в простій дорожній обстановці одночасно ряду правил дорожнього руху, в тому числі керуванні автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, перевищенні дозволеної швидкості та виїзді на смугу зустрічного руху, по якій йшли пішоходи, що призвело до тяжких та невідворотних наслідків у виді смерті двох неповнолітніх осіб, а також його ставлення до скоєного і таких наслідків, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обвинуваченому слід призначити найсуворіше покарання в межах санкції закону, за яким його засуджено, а саме у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки, з приводу чого у вироку наведені належні і правильні мотиви.

За результатами перевірки доводів апеляційної скарги захисника в цій частині колегією суддів встановлено, що суд, призначаючи ОСОБА_9 покарання, в повній мірі врахував всі встановлені та доведені обставини, які впливають на захід примусу. Посилання апелянта на поведінку пішоходів та різку зміну ними напрямку свого руху, що стало причиною здійснення на них наїзду автомобілем обвинуваченого, а також про необґрунтоване визнання обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, є неприйнятними та спростовані вище наведеними в ухвалі мотивами.

Будь-яких обставин, які б залишилися поза увагою суду при призначенні ОСОБА_9 покарання, колегією суддів не встановлено. Не наведено таких і в апеляційній скарзі захисника.

Таким чином, з огляду на те, що судом були виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані всі обставини, які впливають на покарання, колегія суддів вважає, що обраний ОСОБА_9 захід примусу за своїм розміром є адекватним та співмірним із тяжкістю, характеру, ступеню суспільної небезпечності та наслідкам скоєного ним злочину і даним про його особу, відповідає визначеній законом меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинувачення та попередження нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати призначене ОСОБА_9 покарання явно несправедливим внаслідок суворості колегія суддів не вбачає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги представника цивільного позивача ОСОБА_8 стосовно неправильного вирішення судом першої інстанції цивільного позову ОСОБА_7 в частині відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазначала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом даної норми закону, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

На переконання колегії суддів, вказані вимоги закону не в повній мірі були враховані судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_7 .

Як вбачається з вироку, визначаючи суму компенсації моральної шкоди для ОСОБА_7 , суд вказав про врахування фактичних обставин даної справи, що скоєна ОСОБА_9 дорожньо-транспортна пригода спричинила потерпілій душевні страждання, що протягом більше як двох років вона боролася за життя та здоров`я своєї дитини, не могла спілкуватися з людьми, думки були спрямовані лише на здобуття коштів на лікування, а смерть сина взагалі надзвичайно підірвала її здоров`я. Пославшись на такі обставини, суд визначив розмір завданої ОСОБА_7 моральної шкоди в сумі 300000,00 гривень.

Проте, колегія суддів вважає, що такий розмір відшкодування не відповідає критеріям розумності, справедливості та виваженості, тій глибині і тяжкості завданих ОСОБА_7 душевних переживань, страждань і невідворотних втрат та змін у її життєдіяльності, яких вона зазнала внаслідок довготривалого після злочину та важкого лікування сина ОСОБА_15 і його смерті, що вкрай негативно позначилося на її здоров`ї, адекватному сприйнятті навколишнього світу та непоправно вплинуло на нормальний і звичайний спосіб життя, що не може бути повноцінно відновлений через втрату дитини.

Оцінюючи наведені вище обставини у сукупності з урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів дійшла переконання, що розмір завданої потерпілій моральної шкоди необхідно збільшити до 600000,00 гривень, у зв`язку із чим вирок суду першої інстанції підлягає зміні в порядку п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України в частині рішення про цивільний позов ОСОБА_7 .

З огляду на наведене, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга представника цивільного позивача ОСОБА_7 ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника цивільного позивача ОСОБА_7 ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Таращанського районного суду Київської області від 17 листопада 2020 року щодо ОСОБА_9 змінити в частині рішення про цивільний позов.

Збільшити розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_7 , до 600000,00 (шестисот тисяч) гривень.

В порядку ст. 404 КПК України вирок суду змінити. Виключити з мотивувальної частини вироку висновки суду про порушення ОСОБА_9 п. 12.2 Правил дорожнього руху України.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С У Д Д І:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4