У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2021 року, якою

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Одеси, українцю, громадянину України, раніше судимому

- відмовлено в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6
засуджений ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції з ДУ «Казанківська виправна колонія №93»)

В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги засудженого.

Засуджений в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції, застосувати відносно нього положення ст. 82 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2021 року, відмовлено засудженому ОСОБА_5 в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Узагальнені доводи апеляційної скарги засудженого.

Засуджений не погоджується з постановленою ухвалою, вважає її незаконною.

Апелянт вказує, що відбув 3/4 строку призначеного покарання.

Зазначає, що на даний час він працевлаштований, а також що визнає свою вину та кається у скоєному.

На думку апелянта, він своєю поведінкою та ставленням до праці довів, що став на шлях виправлення.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
ОСОБА_5 відбуває покарання за вироком Суворівського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2010 року за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, яким його засуджено до 15 років позбавлення волі.
Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції дійшов висновку, про відсутність достатніх підстав стверджувати, що ОСОБА_5 за час відбування покарання став на шлях виправлення, а також те, що зміни у особистості засудженого є достатньо позитивними і він повністю готовий до самокерованої правослухняної поведінки.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваної ухвали, доводи, викладені в апеляційній скарзі, пояснення засудженого на підтримку вимог апеляційної скарги, думку прокурора, який просив залишити ухвалу суду без змін, вивчивши матеріали судового провадження та особової справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд приходить до наступного.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання до осіб, що відбувають покарання, зокрема, і у виді позбавлення волі, може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до положень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, при цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно до вимог ст. 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

Системний аналіз Кримінального та Кримінально-виконавчого законодавства України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», свідчить про те, що висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому, основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, оскільки має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині. Доцільність умовно-дострокового звільнення визначається тим, що засуджений за певний час перебування у місцях позбавлення або обмеження волі виправився, змінив поведінку, з огляду на що відсутня необхідність повного відбування призначеного судом строку покарання. Отже, виправлення засудженого передбачає такі зміни у його поведінці та особистості, які дають підстави вважати, що він у разі застосування цієї пільги спроможний свідомо дотримуватись соціальних норм життя та не має установок на повернення до злочинної діяльності. Оцінка ступеню виправлення повинна ґрунтуватися не лише на юридичних критеріях, але й враховувати весь комплекс педагогічних та психологічних аспектів оцінки особистості, які мають підстави вважати, що у засудженого сформувалась соціально визначена самоврегульована поведінка. Сумлінна поведінка засудженого передбачає не тільки наявність у останнього заохочень, застосованих у порядку, визначеними статтями 67, 130 Кримінально-виконавчого кодексу України (надалі КВК України), але й те, що засуджений подає позитивний приклад для поведінки інших засуджених. При цьому, під сумлінною поведінкою слід розуміти зразкове додержання засудженим вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, безперечне виконання законних вказівок та розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, корисну ініціативу, соціальну активність, участь у вирішенні питань організації навчання, відпочинку, побуту, вплив на виправлення інших засуджених, розвиток корисних соціальних зв`язків, відсутність порушень дисципліни. Сумлінне ставлення до праці це чесне та повне виконання засудженим своїх трудових обов`язків відповідно до статей 59, 60, 118 КВК України, покращення кількісних та якісних показників роботи, підвищення робітничої кваліфікації, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, суворе дотримання правил техніки безпеки тощо. Сумлінне ставлення до праці передбачає прагнення засудженого до перевиконання встановлених норм виробітку або зразкового виконання робіт, участь у вирішенні питань організації праці, відшкодування збитків, заподіяних злочином, та надання матеріальної допомоги сім`ї або виплати аліментів.

Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі, ухвалив рішення у відповідності з вимогами ст. 81 КК України та статей 537, 539 КПК України.

ОСОБА_5 відбуває покарання за вироком Суворівського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2010 року за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, яким його засуджено до 15 років позбавлення волі.
Початок строку 09 липня 2010 року, кінець строку 21 січня 2025 року.
Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про відсутність достатніх підстав стверджувати, що ОСОБА_5 за час відбування покарання став на шлях виправлення, а також те, що зміни у особистості засудженого є достатньо позитивними і він повністю готовий до самокерованої правослухняної поведінки.

Як слідує із матеріалів особової справи, а саме характеристики на засудженого від 27 липня 2020 року, ОСОБА_5 відповідально відноситься до виконання робіт по благоустрою установи виконання покарань, має суспільну необхідність у їх виконанні. Встановлений режим утримання не порушує, у скоєному злочині розкаюється частково, визначену судом міру покарання вважає занадто суровою, у відносинах з працівниками адміністрації ввічливий, тактовний, виконує їх законні вимоги тільки під контролем, загальноосвітній рівень не підвищує, на заходи виховного впливу реагує посередньо, не завжди робить для себе правильні висновки, участі у програмах диференційованого впливу не приймає, у колективі засуджених скритний, брехливий, дружні стосунки підтримує із особами різної спрямованості.

Згідно характеристики від 28 квітня 2021 року на засудженого ОСОБА_5 , відповідально відноситься до виконання робіт по благоустрою установи виконання покарань, вбачає суспільну необхідність у їх виконанні, у скоєному злочині розкаюється в повній мірі, визначену судом міру покарання вважає справедливою, у відносинах з працівниками адміністрації тактовний, вічливий, виконує їх законні вимоги без контролю, на профілактичному обліку перебуває як схильний до скоєння акту членоушкодження, на заходи виховного впливу реагує позитивно, приймає участь у програмах диференційного впливу.

Згідно витягу з протоколу №6 засідання комісії від 29 січня 2020 року ДУ «Одеська виправна колонія №14» з розгляду матеріалів про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, згідно ст. 82 КК України на засудженого ОСОБА_5 , комісією було відмовлено йому у заміні невідбутої частини покарання більш м`яким, як такому, що не став на шлях виправлення (а.о.с. 184).

Доводи засудженого, щодо відбутого ним строку призначеного судом покарання, а також те, що він являється на даний час працевлаштованим, не заслуговують на увагу, оскільки, були враховані судом першої інстанції.
З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що засуджений ОСОБА_5 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення, що виключає можливість його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах особової справи засудженого, даних щодо його особи та поведінки під час відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства, також рішення суду постановлене з урахуванням вимог кримінального матеріального та процесуального права, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому підстав для його скасування немає.

Окрім того, прохання апелянта щодо застосування відносно нього положень ст. 82 КК України, не є можливим, оскільки суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу в межах оскаржуваного рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2021 року, якою відмовлено засудженому ОСОБА_5 в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: