№ 336/5442/19
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2022 року Шевченківський районний суд м. Запорожжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого і цивільного позивача адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з середньою технічною освітою, одруженого, що працює в приватному акціонерному товаристві «Спецгідроенергомонтаж» електромонтажником, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , несудимого,

обвинуваченого за ст. 286 ч. 2 КК України,

В С Т А Н О В И В:

27 червня 2019 року, близько 11 години 44 хвилин, обвинувачений, керуючи автомобілем «FIAT 230 L», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вулиці Стартової з боку вулиці Молодогвардійської в напрямку вулиці Віражної в м. Запоріжжі зі швидкістю не менш ніж 74,9 76,8 км/годину, в той час як малолітня потерпіла ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перетинала нерегульований пішохідний перехід в районі перехрестя вулиці Віражної та провулку Парашутного в м. Запоріжжі зліва направо по відношенню до руху керованого обвинуваченим автомобіля.

Під час руху автомобіля в районі перехрестя вулиці Віражної та провулку Парашутного в м. Запоріжжі обвинувачений, який мав об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_7 та технічну можливість уникнути наїзду на потерпілу шляхом зупинки керованого ним транспортного засобу за умови руху автомобіля з максимальною швидкістю, що зазначена в пункті 12.4 Правил дорожнього руху України, заходів щодо зменшення швидкості транспортного засобу та зупинки автомобіля не вжив, внаслідок чого скоїв наїзд на потерпілу.

Дорожньо-транспортна пригода перебуває у прямому причинному зв`язку з порушенням обвинуваченим вимог пункту 12.4 «Правил дорожнього руху України», відповідно до якого у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/годину, а також пункту 12.9 «б» «Правил…», за змістом якого водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7 Правил дорожнього руху.

Внаслідок описаної дорожньо-транспортної пригоди потерпіла зазнала тілесні ушкодження у вигляді перелому основи та склепіння черепу ліворуч, субдуральної гематоми в правій лобно-скроневій ділянці та намету мозочка, субарахноїдального крововиливу з двох сторін, скупчення крові в печері та барабанній порожнині, вогнища забою головного мозку в лобно-скроневій ділянці праворуч, підапоневротичної гематоми в лівій потиличній ділянці, перелому бокової маси першого шийного хребця та мищелку потиличної кістки праворуч без зміщення кісткових фрагментів, садн голови, які у сукупності є тяжкими тілесними ушкодженнями, небезпечними для життя момент спричинення.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений повністю визнав винуватість у вчиненні порушення правил безпеки руху за вказаних в обвинуваченні обставин і дав детальні показання про фактичні обставини вчинення кримінально караного діяння.

Пояснив, що об 11-00 годині дня, до якого відноситься подія злочину, керуючи у зв`язку із виконанням службових обов`язків зазначеним транспортним засобом, після отримання на складі продуктів харчування поспішав розвести їх по торгівельним точкам з метою відвернення псування виробів з молока.

Неподалік від пішохідного переходу, по якому рухалась потерпіла у товаристві іншої дівчинки, знаходиться зупинка транспорту загального користування, від якої в зазначений в обвинуваченні час від`їжджало маршрутне таксі, яке у сукупності з яскравим світлом сонця завадило обвинуваченому вчасно побачити дівчат, що перетинали пішохідний перехід. Коли він виявив дітей, то застосував екстрене гальмування, проте йому не вдалось уникнути наїзду. Одразу після описаних подій він зупинився, а очевидці пригоди викликали службу швидкої медичної допомоги та міліцію, яких став чекати обвинувачений.

У вчиненні злочину щиро розкаявся та заявив, що повністю усвідомив суспільну небезпеку та наслідки вчинених ним дій та щиро жалкує про те, що сталося.

Законний представник малолітньої потерпілої показала, що доводиться дівчинці матір`ю. В день, коли сталася подія дорожньо-транспортної пригоди, про ушкодження, яких на дорозі зазнала її дитина, вона дізналась від очевидців події, що зателефонували їй. На місце пригоди вона приїхала одночасно з машиною «Швидкої допомоги», на якій дівчинку відвезли до стаціонару медичного закладу, де відбувалось тривале відновлення здоров`я доньки.

Законність судового рішення внормована статтею 370 КПК України, в силу якої судове рішення повинно бути ухваленим з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого Кримінальним процесуальним кодексом України.

У відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Керуючись наведеним положеннями кримінального процесуального законодавства, суд знаходить за необхідне навести фактичні дані на підтвердження встановлених судом обставин.

Винуватість обвинуваченого у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що заподіяло потерпілій тяжке тілесне ушкодження за встановлених судом обставин, підтверджує сукупність таких досліджених у судовому засіданні доказів.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань о 17 годині 05 хвилин 27 червня 2019 року до ЄРДР внесені відомості про дорожньо-транспортну пригоду в районі перехрестя вулиці Віражної та провулку Парашутного в м. Запоріжжі, учасником якої став обвинувачений, який під час керування автомобілем «FIAT 230 L», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснивши наїзд на неповнолітню потерпілу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинив останній тяжкі тілесні ушкодження (а. с. 1-4 т. 2).

З протоколу огляду місця події, який відбувався з 14-00 години до 15 години 30 хвилин 27 червня 2019 року, витікає, що місцем пригоди є нерегульований пішохідний перехід в районі перехрестя вулиці Віражної та провулку Парашутного в м. Запоріжжі, на якому розташований автомобіль «FIAT 230 L», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з технічними ушкодженнями (а. с. 9-22 т. 2).

Зазначене процесуальне джерело містить описання технічних ушкоджень, отриманих транспортним засобом.

Розташування транспортного засобу на проїзній частині, місце наїзду на дитину, слід гальмування відображені в схемі до протоколу огляду від 27.06.2019 року (а. с. 23 т. 2).

Фототаблиця до протоколу огляду містить зображення автомобіля «FIAT 230 L», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та місце його розташування на проїзній частині після наїзду на потерпілу (а. с. 24-27 т. 2).

Відтворений в суді відеозапис вказаної процесуальної дії повністю підтверджує зміст протоколу (а. с. 28 т. 2).

Обставини вчинення порушення правил дорожнього руху, встановлені судом, підтвердив обвинувачений під час проведення слідчого експерименту з його участю (а. с. 100-105 т. 2), а також свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в ході слідчих експериментів за участі вказаних осіб (а. с. 106-119 т. 2).

Отримані потерпілою внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тілесні ушкодження, а також ступінь їх тяжкості зазначені у висновку судової медичної експертизи (а. с. 137-141 т. 2), із змісту якого слідує, що перелом основи та склепіння черепу ліворуч, субдуральна гематома в правій лобно-скроневій ділянці та наметі мозочка, субарахноїдальний крововилив з двох сторін, скупчення крові в печері та барабанній порожнині, вогнища забою головного мозку в лобно-скроневій ділянці праворуч, підапоневротична гематома в лівій потиличній ділянці, перелом бокової маси першого шийного хребця та мищелку потиличної кістки праворуч без зміщення кісткових фрагментів, садна голови є небезпечними для життя особи в момент заподіяння; тілесні ушкодження, давність утворення яких не суперечить указаному в матеріалах справи строку, є тяжкими тілесними ушкодженнями, які утворилися від дії тупих предметів, можливо, в умовах дорожньо-транспортної пригоди.

Автор висновку інженерно-транспортної експертизи, піддаючи технічному аналізу дії водія ОСОБА_5 , доходить висновку, що в діях обвинуваченого наявні невідповідності вимогам п. 12.4, 12.9 «б», 18.1 «Правил дорожнього руху України» (а. с . 176-188 т. 2). При цьому невідповідність дій водія пунктам 12.4, 12.9 «б» перебуває у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

Про працездатний стан рульового керування, гальмової системи та ходової частини автомобіля «FIAT 230 L», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент експертного дослідження свідчить висновок інженерно-транспортної експертизи (а. с. 149-156 т. 2).

Фактичні обставини вчинення обвинуваченим порушення правил безпеки дорожнього руху, зафіксовані за допомогою відео реєстратору в салоні автомобіля, що належить свідку ОСОБА_10 , та відтворені в судовому засіданні, відповідають змісту обвинувачення, визнаного судом доведеним (а. с. 169 т. 2).

Всі перелічені судом докази є належними до вказаного кримінального провадження, добуті у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку, тому є допустимими; вони є послідовними, логічно поєднуються один з одним, у сукупності відтворюють подію злочину, у зв`язку з чим у суду немає підстав піддавати сумніву їхню достовірність та є всі передумови для їхнього використання на користь обвинувачення, визнаного судом доведеним.

З`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими у відповідності до вимог закону, суд доходить переконання про доведення поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінально караного діяння, яке передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, і кваліфікує його дії за вказаною частиною статті обвинувачення як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Цивільний позов в кримінальному провадженні вирішений шляхом отримання пояснень цивільного позивача, цивільного відповідача, представника цивільного відповідача, а також вивчення наданих сторонами доказів як в обґрунтування вимог, так і в обґрунтування заперечень.

Представник цивільного позивача суду пояснила, що ціну позову становлять вимоги про відшкодування майнової шкоди, що утворюють документально підтверджені витрати з лікування в сумі 6302 грн. 20 коп., та моральна шкода в сумі 1 000 000 грн.

Моральна шкода зумовлена глибокими емоційними переживаннями матері з приводу протиправного ушкодження здоров`я малолітньої дитини, яке є тяжким та таким, чиї непоправні наслідки будуть супроводжувати потерпілу протягом її життя. Глибину переживань матері посилює усвідомлення нею ступеню болю та страждань, яких зазнала її дитина, чиї життя та здоров`я є найвищою соціальною цінністю, охоронюваною Основним Законом України, усвідомлення того, що через отримане каліцтво дівчинка буде постійно обмеженою в можливості реалізації повною мірою своїх фізичних ресурсів, а також обмежена у можливості вдаватися до рухливих ігр та забавок, що може потягти формування у дівчинки заниженої самооцінки.

Обвинувачений цивільний позов про відшкодування майнової шкоди визнав повністю, зауваживши на тому, що добровільно повністю відшкодував її.

Визнаючи обґрунтованість вимог про відшкодування моральної шкоди, вважає, що її розмір має визначити суд з урахуванням усіх обставин, що підлягають оцінці.

Представник відповідача просить про залишення позову без задоволення з урахуванням таких вимог закону.

Виходячи з аналізу змісту ст. 1194 ЦК України, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише тоді, коли відповідно до вказаного договору або Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика; тоді обсяг відповідальності страхувальника обмежується різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладення ж обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові внески, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована, між тим позивач не надав суду доказів того, що страховик відмовив йому у виплаті страхового відшкодування, або того, що сплаченої суми не вистачає для покриття реальної шкоди, просить про відмову у задоволення позову.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними фактичні дані, суд знаходить позов про відшкодування майнової шкоди таким, що підлягає задоволенню, і вважає за доцільне часткове задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до завдань кримінального провадження суд одночасно с вирішенням питання про винуватість особи вирішує питання про цивільно-правові наслідки її дій.

При розв`язанні позову силу суд керується роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», за якими, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої злочином, і стягнення безпідставно набутого майна» при розгляді цивільного позову в кримінальній справі суд може керуватися відповідними нормами цивільного процесуального законодавства.

Враховуючи наведені положення цивільного законодавства та встановлену цивільним процесуальним законодавством процедуру прийняття судом визнання позову, суд доходить висновку, що визнання відповідачем позову в частині вимог про відшкодування майнової шкоди не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, тому знаходить усі підстави для прийняття визнання позову в цій частині, що в силу закону має наслідком його задоволення.

Вирішуючи позов в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з положень ст. 23 ЦК України і роз`яснень п. 16 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступень вини обвинуваченого, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Вимоги позову про покладення на обвинуваченого відповідальності за спричинену моральну шкоду, на думку суду, є обґрунтованими, такими, що випливають з глибоких емоційних переживань потерпілої та її законного представника у зв`язку з протиправним тяжким ушкодженням здоров`я, яке стосується життєво важливого органу та з огляду на ступінь його тяжкості характеризується непоправними наслідками, що супроводжуватимуть потерпілу протягом усього життя.

Разом з цим суд у відповідності до ст. 1193 ЦК України враховує і майновий стан обвинуваченого, який хоча й має трудові відносини з суб`єктом господарювання, проте отримує заробіток, розміру якого недостатньо для одночасного погашення заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди, має родину, утримання якої потребує грошових внесків.

У зв`язку з викладеним суд вважає, що сума у 400000 грн. у відшкодування моральних страждань потерпілої та її законного представника, які належить стягнути з ОСОБА_5 на користь цивільного позивача ОСОБА_11 , є такою, що ґрунтується на засадах розумності, виваженості та справедливості, а також є домірною глибині емоційних страждань потерпілої та її законного представника і майновому стану обвинуваченого.

Вирішуючи позов в кримінальному провадженні, суд не погоджується з доводами представника цивільного відповідача про те, що її довіритель є неналежним відповідачем в цьому провадженні, виходячи з такого.

Як випливає із змісту ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У відповідності до ст. 261 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому-фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

З наведеного положення Закону, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, слідує, що потерпілий у випадку заподіяння джерелом підвищеної небезпеки шкоди здоров`ю вправі претендувати на відшкодування моральної шкоди в розмірі лише п`яти відсотків від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди у повному обсязі відповідає обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). В той же час така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (у договірному зобов`язанні ним є страховик).

Потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, що завдала шкоди, у випадку, коли суми страхового відшкодування буде недостатньо для покриття фактично спричиненої шкоди ( ст. 1194 ЦК України).

Вирішення питання про відшкодування шкоди шляхом отримання страхового відшкодування від страховика відповідальної за спричинення шкоди особи є неефективним, оскільки документально підтверджені витрати на відновлення здоров`я становлять лише 6302 грн. 20 коп., тому визначений у відповідності до вимог закону про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів розмір моральної шкоди, на отримання якого від страховика вправі претендувати потерпіла, є вочевидь не співмірним з глибиною моральних страждань та становить усього 315 грн. 11 коп.

Разом з тим право особи потребує дієвого захисту, у зв`язку з чим при розв`язанні позову суд застосував такі положення законодавства про правовідносини, що витікають із спричинення шкоди.

Згідно із ст. 1187 ЦК України шкода, спричинена джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Загальні правила відшкодування шкоди встановлені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, яку спричинено неправомірними діями майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що спричинила її.

У зв`язку з викладеним суд вважає за можливе, констатуючи наявність передумов для звернення з вимогами до винної у спричиненні шкоди особи, якими є очевидна недостатність відшкодування моральної шкоди, на отримання якого від страховика вправі претендувати у даному випадку потерпіла, застосувати правила наведених статей 1166, 1187 ЦК України.

Такими чином, у зв`язку з тим, що внаслідок вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення спричинено шкоду здоров`ю потерпілої, чиє право не може бути ефективно реалізовано з використанням положень цивільного законодавства, що регулюють правовідносини в сфері страхування, суд вважає за необхідне застосувати правовідносини, які витікають із спричинення шкоди.

При призначенні покарання суд у відповідності до ст. 65 КК України виходить із ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують її покарання.

Як випливає із змісту ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

За змістом роз`яснення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.

У зв`язку з викладеним призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено є не лише кара, а й виправлення засудженого.

З урахуванням наведених положень законодавства при призначенні покарання суд враховує, що ОСОБА_5 скоїв злочин, який Законом України про кримінальну відповідальність віднесений до категорії тяжких кримінально караних діянь.

Разом з цим суд бере до уваги і ту обставину, що до кримінальної відповідальності обвинувачений притягується вперше, щиро кається у вчинених діях, активно сприяв органу досудового розслідування у розкритті злочину та сприяє суду у встановленні фактичних обставин справи, добровільно частково, а саме: в сумі 50000 грн., відшкодував спричинену кримінально караним діянням шкоду.

Що стосується такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, суд неспростовно переконався в глибокому усвідомленні обвинуваченим протиправності вчинених ним дій та небезпеки наслідків, що настали.

Обтяжуючих покарання ОСОБА_5 обставин судом не встановлено.

Обставини, що характеризують особу обвинуваченого, становлять предмет доказування в кримінальному провадженні, вони обов`язково враховуються при вирішенні питання про вид та розмір показання, можливість звільнення від його відбування.

Під особою обвинуваченого треба розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мети та засади його призначення.

Обвинувачений вперше вчинив кримінально каране діяння, в якому щиро кається та за яке суворо засуджує себе, він відрізняється достатньо високими морально-етичними та емоційно-вольовими якостями, сповідує гуманістичні принципи, є соціально зайнятою особою, має сім`ю, позитивно характеризується як за місцем проживання, так і за місцем роботи, є молодою за віком особою, що здатна твердо стати на шлях звернення до духовних та соціальних цінностей.

Він є вільним від хворобливих звичок, що становлять небезпеку для оточення.

Як зазначено, у статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відомості про особу винного, достатній рівень його соціалізації та усвідомлення суспільних та загальнолюдських цінностей, а також сукупність наведених пом`якшуючих обставин, відсутність обтяжуючих покарання обставин, дають суду підстави для призначення покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції частини статті звинувачення без застосування покарання, що зазначено у вищій межі цієї санкції.

За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Положеннями ст. 75 КК передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Дискреційні повноваження суду, в тому числі при застосуванні інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При вирішенні питання про можливість на підставі вироку суду звільнити обвинуваченого від відбування покарання, суд перш за все враховує внормовані статтею 75 КК України підстави звільнення від відбування покарання, відповідно до якого суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, якщо дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання при призначенні, зокрема, покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Перешкоди для застосування згаданого інституту звільнення від відбування покарання за формальними критеріями, що передбачені статтею 75 КК України, щодо ОСОБА_5 відсутні.

Наведені судом пом`якшуючі покарання обставини і дані про особу винного є цілком сприятливими для прийняття такого рішення.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з ст. 61 Конституції, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.

Застосування згаданого інституту звільнення від відбування покарання, яке, як зазначено, має бути індивідуальним щодо кожної особи, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання, призначеного ОСОБА_5 .

Наведені міркування дають суду підстави дійти висновку про недоцільність застосування до обвинуваченоого за вироком найбільш суворого заходу примусу, без надання особі можливості виправлення без ізоляції від суспільства.

Саме до такого висновку дійшов уповноважений на складання досудової доповіді щодо обвинуваченого орган пробації (а. с. 71-74 т. 1).

Таке рішення суд приймає, враховуючи і ту обставину, що диспозиція частини статті обвинувачення характеризується необережною формою вини по відношенню до наслідків у вигляді спричинення шкоди здоров`ю потерпілої.

З описаних міркувань виходить суд, дійшовши переконання про можливість незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, яке передбачене санкцією статті обвинувачення як альтернативне.

Доля речових доказів підлягає вирішенню в порядку ст. 100 КПК України.

Підстав для застосування запобіжного заходу, строк дії якого сплив, до набрання вироком законної сили немає.

Процесуальні витрати з проведення судових експертиз на загальну суму 5562 грн. 36 коп. (1256 грн. 08 коп. + 4396 грн. 28 коп.) у відповідності до ст. 124 КПК України підлягають стягненню з ОСОБА_5 у доход держави.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, що передбачений ст. 286 ч. 2 КК України, та призначити покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнити, якщо обвинувачений протягом іспитового строку тривалістю в один рік не скоїть нового злочину і виконає покладені на нього в силу ст. 76 КК України обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноваженому органу з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не застосовувати.

Цивільний позов ОСОБА_11 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_11 майнову шкоду у сумі 6302 грн. 20 коп., моральну шкоду в сумі 400 000 (чотириста тисяч) грн.

У задоволенні іншої частини вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Зарахувати до присудженої у відшкодування моральної шкоди суми 50000 (п`ятдесят тисяч) грн., добровільно виплачених ОСОБА_5 потерпілій ОСОБА_11 .

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави витрати з проведення експертиз в сумі 5562 грн. 36 коп.

Речовий доказ автомобіль «FIAT 230 L», державний номер НОМЕР_1 , переданий на зберігання володільцю ОСОБА_12 , - повернути йому за належністю.

Речові докази CD-R диски з записом огляду місця події від 27.06.2019 року та з записом з відеореєстратора, встановленого в салоні автомобіля свідка ОСОБА_10 , долучені до матеріалів кримінального провадження, - зберігати з матеріалами кримінального провадження.

Скасувати арешт автомобіля «FIAT 230 L», державний номер НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.07.2019 року.

На вирок суду може бути подана апеляція до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1