КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинувачених ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 345 КК України, ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 345 КК України, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 3 грудня 2021 року,
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_9
захисника ОСОБА_8
В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 3 грудня 2021 року задоволено клопотання прокурора Київської міської прокуратури та продовжено запобіжний захід відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - кожного - у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 31 січня 2022 року включно в ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 подав апеляційні скарги, в яких просить ухвалу слідчого судді в частині продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 скасувати, постановити нову ухвалу в цій частині, якою обрати відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з забороною залишати особисте житло в нічний час.
В обґрунтування апеляційних вимог захисник, з посиланням на положення ст. ст. 331, 184, 194, 177, 178 КПК України, документи, долучені стороною захисту під час підготовчого судового засідання на спростовання доводів клопотання прокурора про обрання обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зазначає про те, що сторона захисту заявляла клопотання і наполягала на дослідженні фототаблиць і деяких відеозаписів, а також протоколів затримання підозрюваних, з яких видно, що гранати, взривники та інші кримінальні речі було покладено підозрюваним в кишені одягу поліцейськими з сумок, які лежали на землі, до початку складання протоколу і власником яких є інший обвинувачений ОСОБА_10 , тобто, фактично підкинуто. на переконання захисника, надані стороною захисту докази спростовують докази, на які посилається прокурор.
На думку апелянта, з матеріалів справи видно, що прокурор у своєму клопотанні не наводить доводів та міркувань на користь існування ризиків, на які він посилається, що є неприпустимим.
Що стосується висновку суду про наявність ризиків переховування, ризик перешкоджання встановленню істини у кримінальному провадженні під час судового провадження іншим чином, зокрема, незаконно впливати на потерпілих та свідків, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які маються істотне значення для встановлення обставин злочину, то захисник наголошує, що суд в своїй ухвалі за відсутності обґрунтування існування ризиків прокурором, самостійно за прокурора наводить таке обґрунтування, що, на думку захисника, свідчить про те, що суд виходить за рамки суддівської дискреції.
Як зазначено в апеляційній скарзі, що стосується ризику «перешкоджання встановленню істини..», то суд встановив наявність існування такого ризику, погодившись з думкою прокурора, проте, прокурор у своєму клопотанні, формально пославшись на існування такого ризику, не навів доводів, фактів, міркувань на користь існування такого ризику, а суд першої інстанції в своїй ухвалі самостійно «відшукує і встановлює такі доводи і міркування», пославшись на те, що ризик «перешкоджання провадженню іншим чином» існує в частині «можливості незаконно впливати на потерпілих та свідків, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин злочину». Захисник наголошує на тому, що суд, обґрунтовуючи наявність одного ризику через посилання на інший, фактично не встановив жодного з ризиків.
Крім того, як зазначає апелянт, обираючи запобіжний захід обвинувачуваним як прокурор, так і суд встановлює існування ризиків не відносно кожної конкретної особи, а відразу стосовно всіх. Встановлюючи існування одних і тих ризиків щодо всіх обвинувачуваних загалом, суд розмежовує осіб лише за ознакою тяжкого або нетяжкого злочину, які їм інкримінуються. При чому особа, якій інкримінується особливо тяжкий злочин, і особи, яким інкримінується нетяжкий злочин, мають ідентичні ризики, що, на думку захисника, жодним чином не мотивовано.
Щодо ризику «перешкоджання встановлення істини шляхом спотворення речей або документів», то захисник наголошує, що суду необхідно було зазначити, які саме речі або документи під загрозою у разі обрання іншого запобіжного заходу. Апелянт акцентує увагу на те, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обвинувачуються у тому, що у них при затриманні, нібито, знайдено і вилучено гранати, взривники та патрони. Захисник зазначає, що відповідно до цієї фабули не зрозуміло, яким чином вони можуть змінити або спотворити гранати та запали, які знищено за наслідками проведених експертиз. На думку захисника, це вказує на те, що місцевий суд формально послався на існування ризиків, про існування яких навіть теоретично неможливо уявити.
Окрім того, захисник в апеляційній скарзі посилається на те, що судом проігноровані клопотання обвинувачених про дослідження доказів сторони захисту.
Окремо захисник звертає увагу на те, що відео, яке розміщено Національною поліцією та ГУ НП в м. Києві на відеосервісі «YouTube», в якому чітко видно, що зазначені у протоколі затримання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 речі, було сфотографовано і показано на відео кореспондентами МВС лежачими в чорних сумках на землі до того, як було складено протокол затримання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , та «знайдено» в обвинувачених ці речі, які і є підставою для висунення підозри за ст. 263 КК України.
Акцентує увагу захисник і на тому, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що згідно з письмовими заявами ОСОБА_7 , відображеними у протоколі затримання, протягом трьох годин після фактичного затримання до нього застосовувалися тортури і фальсифікація матеріалів, яка полягала в тому, що гранати і запали, які були знайдені у сумках і належали ОСОБА_10 , було засунуті по кишенях ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , коли вони знаходилися в кайданках після фактичного побиття, яке встановлено досудовим розслідуванням ДБР.
На думку апелянта, як вбачається з клопотання, прокурор просила застосувати до обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, при цьому клопотання не містить належного обґрунтування неможливості застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу, ніж передбачений клопотанням прокурора.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обрати йому більш м`який запобіжний захід - цілодобовий домашній арешт.
З посиланням на положення ст. 177, 183, 194, 199 КПК України, практику Європейського суду з прав людини, лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 квітня 2013 року № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» зазначив про те, що оскаржувана ухвала прийнята з істотним порушенням норм кримінального процесуального законодавства України та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно прийнято з грубим порушенням принципу змагальності сторони обвинувачення та захисту.
Захисник зазначає про те, що 3 грудня 2021 року у судовому засіданні прокурор в черговий раз звернувся до суду з клопотанням про продовження раніше застосованого до ОСОБА_7 запобіжного заходу, але питання тримання під вартою закріплено в ст. 183 КПК України та передбачає, що вказаний запобіжний захід є винятковим, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
На теперішній час, на думку захисника, прокурором в черговий раз необґрунтовано ініційовано продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , який вкотре послався на, нібито, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, належним чином, у тому числі документально, їх не обґрунтував.
В апеляційній скарзі вказується на те, що обґрунтованого викладу обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, прокурором не наведено. Обставин, які б перешкоджали завершенню досудового розслідування, не може бути у зв`язку із перебуванням кримінального провадження на стадії судового розгляду.
На переконання апелянта, прокурором у порушення вимог ч. 3 ст. 176, п. 6 ч. 1 ст. 184 КПК України жодним чином не обґрунтовано неможливість запобігання ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів. При цьому, на думку захисника, сторона обвинувачення такими своїми діями практично розписується у своїй неспроможності виконати вимоги закону щодо забезпечення належної поведінки підозрюваного шляхом застосування більш м`яких заходів забезпечення кримінального провадження, а також свідомо позбавила суд можливості об`єктивно дослідити обставини наявності чи відсутності ризиків,передбачених ст. 177 КПК України.
На думку апелянта, вказане також стало можливим у зв`язку з тим, що зазначені відомості взагалі відсутні у клопотанні прокурора, а також відсутні матеріали, які його обґрунтовують.
Звертається апелянтом також увага й на те, що, незважаючи на вимоги п. 3 ч. 1 ст. 196 КПК України, суд в ухвалі від 3 грудня 2021 року та в попередніх аналогічних ухвалах про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 також не зазначив відомості про обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Більш того, всупереч вимогам ч. 4 ст. 183 КПК України суд, постановляючи ухвали про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , також належним чином не обґрунтував свої рішення щодо неможливості визначення застави, як альтернативного запобіжного заходу, безпідставно звузив права ОСОБА_7 , передбачені Конституцією України, практики Європейського суду з прав людини та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Окрім того, як зазначається в апеляційній скарзі, ініціюючи продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, ігноруючи вимоги п. 5 рішення Конституційного суду України від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017, прокурор в черговий раз не надав ані суду, ані ОСОБА_7 , ані стороні захисту копії матеріали, що обґрунтовують клопотання.
В апеляційній скарзі акцентується увага й на те, що у клопотанні про продовження застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартоющодо ОСОБА_7 , прокурор посилався на, нібито наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується особа, але, як зазначає захисник, прокурор жодним чином не обґрунтував свою позицію. Апелянтом наголошується також на те, що в оскаржуваній ухвалі очевидним є той факт, що під час її постановлення судом не було встановлено наявністьризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на який посилався прокурор в своєму клопотанні.
При цьому, на переконання захисника, у своїй ухвалі суд з незрозумілих причин вказує на наявність ризику, передбаченого п. 2 ст. 177 КПК України при тому, що у клопотанні прокурор взагалі не посилається на наявність цього ризику. Стороною обвинувачення не надано суду жодних відомостей про намагання ОСОБА_7 будь-яким чином знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей і документів, які мають істотне значення для встановлення обставин злочину. Таким чином, на переконання апелянта, сторона обвинувачення самостійно підтверджує факт відсутності цього ризику, а також наявність будь-яких матеріалів, які його підтверджують.
Також захисник вважає, що суд безпідставно вийшов за межі заявленого клопотання та всупереч змісту клопотання прокурора самостійно зазначив про наявність ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зважаючи на те, що прокурором цей ризик встановлений не був, а тому уклопотанні не зазначався.

Про день, час та місце проведення апеляційного розгляду захисник ОСОБА_5 , обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 повідомлені у встановленому законом поряду (ас.72-75). В апеляційній скарзі щодо ОСОБА_6 захисник ОСОБА_5 в прохальній частині апеляційної скарги просив розглядати апеляційну скарги за його відсутності. Будь-яких клопотань від вказаних осіб, у тому числі, клопотання про розгляд апеляційних скарг за участю сторін, ними не подавались, а тому колегія суддів, з урахуванням думку учасників апеляційного розгляду, які вважали за можливе проведення апеляційного розгляду за відсутності вказаних осіб, відповідно до положень ч. 4 ст. 422-1 КПК України, вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності захисника ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді,
- пояснення захисника ОСОБА_8 , який підтримав свою апеляційну скаргу та апеляційні скарги, подані захисником ОСОБА_5 в інтересах обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , та пояснив, що клопотання про продовження строку тримання обвинувачених під вартою вручено за 5 хвилин до судового розгляду, і подане прокурором клопотання є необґрунтованим та не підтвердженим будь-якими матеріалами, має стандартний та формальний виклад. Ухвала місцевого суду є не вмотивованою, а сам текст оскаржуваної ухвали у певній частині не відповідає обвинувальному акту, а також оскаржувана ухвала не відповідає нормам КПК України, а тому, на думку захисника, підлягає скасуванню. Захисник також зазначив про те, що перед судом першої інстанції заявлялось клопотання про застосування до обвинуваченого другого за ступенем суворості запобіжного заходу - цілодобового домашнього арешту, проте, судом продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою. У даній справі він бере участь не з першого судового засідання, але на теперішній час допитано потерпілих, але жоден зі свідків у справі не допитаний;
- пояснення прокурора, яка заперечувала проти задоволення поданих апеляційних скарг захисниками ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в інтересах обвинувачених, вважаючи ухвалу місцевого суду законною та обґрунтованою, та звернула увагу на те, що у даному провадженні не допитано свідків та не досліджено матеріали провадження, вважала ризики, передбачені положеннями ч. 1 ст. 177 КПК України, обґрунтованими та такими, що продовжують існувати. Щодо надання захиснику несвоєчасного клопотання про продовження запобіжного заходу прокурор наголосила, що вказаний захисник вступив у справу під час даного судового засідання, про що вона не могли знати раніше, а тому саме захиснику ОСОБА_8 було вручено клопотання безпосередньо перед судовим засіданням. При цьому будь-яких клопотань або заяв про надання часу для ознайомлення або підготовки захисником не заявлялось;
- перевіривши наявні матеріали (копії клопотань та оскаржуваної ухвали), обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить такого висновку.

Так, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що у провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0000034 за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ст. 348 КК України, ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 345 КК України, ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 345 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявила клопотання про продовження відносно обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вказуючи, що вони обвинувачуються у вчиненні, зокрема, тяжкого та особливо тяжкого злочину. Так, прокурор зазначила про те, що досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у невстановлений досудовим розслідуванням день, час та місці, усвідомлюючи заборону вільного обігу вогнепальної зброї, бойових припасів та караність такого діяння, не маючи дозволу на носіння та зберігання вогнепальної зброї, бойових припасів, при невстановлених слідством обставинах, незаконно, без передбаченого законом дозволу придбали:
- ОСОБА_7 пістолет, що є короткоствольною нарізною вогнепальною зброєю виготовленою шляхом внесення конструктивних змін саморобним способом в макет-масо габаритний пістолету Макарова (Г1М) серія КПТ № 4527 промислового виробництва, зміни полягають у встановленні ствола під пістолетний патрон калібру 9x18 з чотирма нарізами правого нахилу та відновлення форми: чашечки та гребеня затвора, ударної частини курка та муфти рамки, який с придатний до стрільби; набої до нього в кількості 10 штук, які належать до боєприпасів нарізної вогнепальної зброї і є пістолетними патронами калібру 9x18, що споряджені оболонковими кулями зі свинцевим осердям, патрони виготовлено промисловим способом і є придатними до стрільби, та корпус ручної осколкової фанати дистанційної дії РГД-5, в якому розміщено трубку для запала та розривний заряд вибухової речовини (імовірно тротилу, масою від 100 г до 115 г); а також уніфікований запал ручної гранати модернізований 2 (УЗРГМ-2), який відноситься до засобу детонування (створення вибухового імпульсу) та призначений для підриву розривного заряду вибухової речовини, що розміщений в корпусах гранат Ф-1, РГД-5 та РГ-42. Після чого, вогнепальну зброю - пістолет, корпус ручної осколкової гранати дистанційної дії РГ`Д-5 та уніфікований запал ручної гранати модернізований 2 (УЗРГМ-2) незаконно, без передбаченого законом дозволу зберігав та носив при собі з метою використання за призначенням;
- ОСОБА_6 - корпус ручної осколкової гранати Ф-1, в якому розміщено картонну гільзу та розривний заряд вибухової речовини (тротилу, масою від 50 до 56 г), що відноситься до складових частин бойових припасів, а також уніфікований запал ручної гранати модернізований 2 ((УЗРГМ-2), який відноситься до засобу детонування (створення вибухового імпульсу) та призначений для підриву розривного заряду вибухової речовини, що розміщений в корпусах гранат Ф-1, РГД-5 та РГ-42, що відноситься до бойових припасів військового призначення. Після чого, корпус ручної осколкової гранати Ф-1 та уніфікований запал ручної гранати модернізований 2 (УЗРГМ-2) незаконно, без передбаченого законом дозволу зберігав та носив при собі з метою використання за призначенням.
13 листопада 2020 року близько 03.37 год. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 прибули за адресою: м. Київ, вул. Петра Курінного, 4, де разом із раніше знайомим ОСОБА_10 найняли автомобіль таксі «Субару Легасі» державний номерний знак НОМЕР_1 , водієві якого запропонували відвезти їх до Солом`янського району м. Києва.
Того ж дня, близько 03.51 год. автомобіль таксі марки «Субару Легасі» державний номерний знак НОМЕР_2 , в якому перебували ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , який здійснював рух по вул. Героїв Космосу, 1-А в м, Києві, з вимкненими фарами світла був зупинений працівниками поліції у зв`язку з порушенням п. 2.9 (в) «Правил дорожнього руху України», а саме інспектором роти № 5 батальйону № 4 полку № 1 УПП в м. Києві ДПП лейтенантом поліції ОСОБА_11 , заступником командира роти № 5 батальйону № 4 полку № 1 УПП в м. Києві ДПП капітаном поліції ОСОБА_12 , які будучи при виконанні службових обов`язків, у форменому одязі та у відповідному екіпіруванні, перебували на патрулюванні Святошинського району міста Києва, згідно дислокації сил та засобів на 12 листопада 2020 року на службовому автомобілі екіпажу «Рубін 852», державний номерний знак НОМЕР_3 (на синьому фоні).
В ході бесіди із водієм вказаного транспортного засобу ОСОБА_13 працівники поліції ОСОБА_14 та ОСОБА_12 помітили, що пасажири автомобіля ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 поводять себе знервовано та їх дії давали достатньо підстав вважати, що останні можуть бути причетні до вчинення правопорушення чи мають при собі речі, обіг яких законодавчо заборонено в Україні. У зв`язку з цим працівники поліції ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , діючи відповідно до ст.ст. 32, 34 Закону України «Про Національну поліцію», запропонували ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пред`явити документи, що посвідчують особу, та особисті речі для здійснення поверхневого огляду з метою виявлення речей чи предметів, які заборонені в обігу на території України. В цей час ОСОБА_10 з наявної у нього вогнепальної зброї здійснив декілька прицільних пострілів у ОСОБА_11 , який перебував у форменому одязі і є співробітником правоохоронного органу та знаходився при виконанні своїх службових обов`язків.
ОСОБА_7 та ОСОБА_15 , побачивши напад ОСОБА_10 на ОСОБА_11 , розуміючи виниклу ситуацію, а також те, що у подальшому їх може бути затримано за незаконне носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу, не бажаючи бути затриманими, намагаючись зникнути з місця вчинення кримінального правопорушення, почали рухатися в напрямку подвір`я будинку № 1 по вул. Героїв Космосу у м. Києві. Побачивши це, працівник поліції ОСОБА_16 почав переслідувати ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з метою затримання останніх за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення. Наздоганяючи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у подвір`ї будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_12 згідно ст. 46 Закону України «Про Національну поліцію» привів наявну у нього табельну вогнепальну зброю у бойову готовність та наказав останнім зупинитися з метою подальшого затримання. У свою чергу ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що працівник поліції ОСОБА_12 є працівником правоохоронного органу, з метою уникнення затримання та викриття у вчиненні правопорушення дістав з наплічної кобури, яка розташовувалась у нього під лівою рукою, пістолет Макарова (ПМ) серія НОМЕР_4 привів його у бойову готовність, направив його на ОСОБА_12 та наказав останньому припинити переслідування, а ОСОБА_6 , у свою чергу, засунувши руку до кишені реглану, в який він був одягнений, попередив ОСОБА_12 про можливість застосування щодо нього вибухового пристрою, гранати, тим самим здійснили погрозу вбивством працівнику правоохоронного органу ОСОБА_12 у зв`язку із виконанням останнім своїх службових обов`язків, тим самим здійснив погрозу вбивством працівнику правоохоронного органу ОСОБА_12 у зв`язку із виконанням останнім своїх службових обов`язків.
У подальшому на місце вчинення злочину прибули додаткові екіпажі УПП у м. Києві, за допомогою яких було затримано та припинено протиправні дії ОСОБА_7 разом із ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , та в останніх вилучені відповідно вогнепальна зброя та боєприпаси.
Прокурор, обґрунтовуючи подане клопотання, вказала, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, який має значний ступінь суспільної небезпеки і за який, у разі доведення його вини, передбачено покарання до 7 років позбавлення волі, обидва не мають постійного місця роботи або навчання, кожний з них може здійснювати незаконний вплив на свідків, потерпілих з метою уникнення від кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину, можуть переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.
Прокурор у клопотанні зазначає, що судом розпочато дослідження письмових доказів у справі та допитано потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які під час безпосереднього допиту у суді надали вичерпні і переконливі показання на підтвердження обґрунтування обвинувачення стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Проте, жодного свідка у кримінальному провадженні наразі не допитано. Отже, як зазначає прокурор, ризики переховування обвинувачених від суду, вплив на свідків та потерпілих та вчинення ним нових злочинів не відпали і не зменшились, а тому застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно кожного з обвинувачених не суперечитиме п.п.1, ч. З ст. 132 КПК України та правовим позиціям ЄСГІЛ, оскільки саме такий запобіжний захід надасть можливість уникнути перелічених вище ризиків та забезпечить належну процесуальну поведінку кожного обвинуваченого.

Зі змісту ухвали вбачається, що захисники заперечували щодо задоволення клопотання прокурора, просили відмовити у задоволенні клопотання,змінивши обвинуваченим запобіжний захід на домашній арешт. при цьому захисники вказували на те, що прокурором не надано список свідків, а тому не зрозуміло, яким чином обвинувачені будуть впливати на останніх; потерпілі вже допитані в судовому засіданні, а тому необхідності впливати на них немає; що прокурор не обґрунтувала наявність ризиків, а просто їх перерахувала, тим самим не виконавши вимоги КПК, не навела доводів і про те, як потенційно обвинувачені можуть вплинути на допит свідків, як і намір останніх переховуватися від суду; що обвинувачені не можуть знищити будь-які докази, оскільки досудове розслідування закінчено, а частина доказів вже передана до суду; що обвинувачені мають постійне місце проживання та реєстрації, намірів уникати суду немає, як і не має у прокурора про це будь-яких доказів; що прокурором просто перераховані ризики без будь-яких доводів, до клопотання не долучені додатки, які б підтверджували ризики, які перерахував прокурор.
Обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали думки своїх захисників.

За результатами розгляду клопотань судом першої інстанції ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - кожному - продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 31 січня 2022 року включно.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії нетяжких та тяжких, що на даний час залишається достатньо підстав вважати, що обвинувачені, опинившись на волі, зможуть ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування), і на це вказують такі обставини, як суспільно небезпечний характер протиправних дій, в яких вони обвинувачуються і щодо яких органами досудового розслідування висунута підозра (обвинувачення), тяжкість покарання, яке їм загрожує у разі визнання їх винними у вчинені інкримінованих злочинів. Крім того, як зазначено в оскаржуваній ухвалі, існує велика ймовірність того, що обвинувачені, перебуваючи на волі, зможуть перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні під час судового провадження іншим чином, зокрема, незаконно впливати на свідків, які на даний час не допитані судом; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин злочину, та на даний час не були дослідженні судом, що суд на даній стадії позбавлений можливості оцінювати докази вини обвинувачених або їх невинуватості, на які посилається обвинувачений ОСОБА_10 . Також судом враховано дані про особи обвинувачених, міцність соціальних зв`язків, вік та стан їх здоров`я, щодо яких на даний час в розпорядженні суду відсутні об`єктивні медичні застереження щодо неможливості їх перебування під вартою. Суд дійшов висновку, що продовження строку тримання під вартою не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції Ради Європи від 4 листопада 1950 року «Про захист прав людини і основоположних свобод», оскільки існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Також судом взято до уваги, що дане кримінальне провадження стосується злочину, пов`язаного із застосуванням насильства, а тому, з посиланням на положеннями ч. 4 ст. 183 КПК України, суд не вбачав правових підстав для визначення розміру застави обвинуваченим, як і не вбачав правових підстав для обрання обвинуваченим більш м`яких запобіжних заходів.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Як встановлено під час апеляційного розгляду питання продовження строку тримання обвинуваченим під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, а, відтак, обґрунтованість висунутого обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні, про що обґрунтовано зазначив суд в оскаржуваній ухвалі.

За таких обставин суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вказав про те, що не оцінює на даний час наявність чи відсутність доказів вини обвинувачених, а зазначив тільки про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави суду вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як:.. до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, які, згідно зі ст. 12 КК України, відноситься до нетяжкого та тяжкого злочинів, за останнє передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років позбавлення волі.

Окрім того, зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що судом при вирішенні питання продовження обвинуваченим строку тримання під вартою враховані й положення ст. 178 КПК України, а саме тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винуватою у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого обвинувачується кожний з обвинувачених; вік та стан здоров`я кожного з обвинувачених; відсутність міцних соціальних зв`язків в місці постійного проживання; відсутність в обвинувачених постійного місця роботи або навчання; майновий стан кожного з них, тощо.

На переконання колегії суддів, з огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції, не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винуватості кожного обвинуваченого в інкримінованих їм кримінальних правопорушеннях, під час розгляду клопотань прокурора по кожному з обвинувачених про продовження строку тримання під вартою дотримався вимог закону, і встановлені на даній стадії судового розгляду обставини у своїй сукупності свідчать про наявність реального ризику переховування обвинувачених у разі зміни їм запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, та ризику впливу на свідків, які ще не допитані, з метою ухилення від відповідальності, тобто, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним ризикам.

Наявні у кримінальному провадженні обставини на даний час у своїй сукупності свідчать про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а, відтак, і на наявність підстав для продовження обвинуваченим строку тримання під вартою.

Всупереч доводам апеляційних скарг захисників, судом першої інстанції належним чином обґрунтовано рішення про неможливість зміни обвинуваченим запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, у тому числі, і щодо незастосування застави, з огляду на положення п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, якою передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

За наявності встановлених ризиків, які виправдовують подальше обмеження права кожного з обвинувачених перебувати на волі, враховуючи стадію судового розгляду, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки відсутні підставі вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, оскільки, перебуваючи на волі, обвинувачені можуть ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, впливати на свідків.

Доводи апеляційних скарг про те, що у кримінальному провадженні відсутні докази на підтвердження винуватості обвинувачених, що захистом надані суду докази того, що обвинуваченим були підкинуті речові докази у справі, а також на застосування до ОСОБА_7 недозволених методів під час затримання, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на даній стадії апеляційного розгляду, предметом перевірки якого є ухвала суду першої інстанції про продовження обвинуваченим строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зазначені захисниками обставини підлягають оцінці під час прийняття рішення судом першої інстанції за результатами розгляду кримінального провадження, та у подальшому, за наявності апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, перевірці апеляційним судом.

Інші доводи апеляційних скарг підлягають перевірці судом першої інстанції під час судового розгляду.

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, у зв`язку з чим апеляційні скарги захисників не підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 3 грудня 2021 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , кожному строком на 60 днів, тобто до 31 січня 2022 року, -залишити без зміни, апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ __________________ _________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3