ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/302/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.185 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2021 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 липня 2021 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначено йому покарання за цією статтею у виді арешту на строк 4 місяці.

Початок строку відбування покарання вирішено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Згідно з вироком, в обвинуваченого ОСОБА_8 04 серпня 2020 року близько 15 год. 00 хв., який перебував поблизу магазину Хрустик, що по вул. Стадникової, 40а в м. Тернопіль, виник злочинний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, близько 15 год. 00 хв. 04 серпня 2020 року ОСОБА_8 , який перебував поблизу магазину Хрустик, що по вул. Стадникової, 40а в м. Тернопіль, переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає та його дії не будуть помічені сторонніми особами, діючи умисно, з корисливих мотивів і з мотивів незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, скориставшись тим, що потерпілий ОСОБА_9 заснув, шляхом вільного доступу викрав чоловіку сумку, що знаходилась поблизу потерпілого та матеріальної цінності для нього не становить, в якій знаходився мобільний телефон марки ZTE, Blade X3 модель Т640 IMEI1: НОМЕР_1 ; IMEI2: НОМЕР_2 вартістю 1035,00 грн. та грошові кошти в сумі 1000грн.

Із викраденим майном ОСОБА_8 з місця вчинення кримінального правопорушення втік, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 2035,00 грн.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати оскаржуваний вирок та закрити провадження щодо нього, в зв`язку з відсутністю в його діях інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку виклав не встановлені ним обставини справи в судових засіданнях, а взяв відомості з обвинувального акту, помилково кваліфікувавши його дії, як крадіжку чужого майна, якої ним вчинено не було, оскільки брудну сумочку (барсетку) він знайшов та під час підняття її з поверхні ґрунту не знав, що в ній є мобільний телефон, гроші і документи. Вважає, що невиявлення стороною обвинувачення у його діях складу злочину з приводу заволодіння документами ОСОБА_9 є незаперечним доказом незаконного визнання його винуватим у заволодінні шляхом крадіжки мобільним телефоном та грішми потерпілого. Вважає, що суд неправильно встановив відомості про його попередні судимості, а саме помилково вказав про засудження вироком Тернопільського міськрайонного суду від 03 квітня 2015 року, який скасовано 21 вересня 2015 року.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу з наведений у ній підстав, прокурора, який вважає оскаржений вирок законним і обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши його обставини, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіркою матеріалів провадження в ході апеляційного розгляду встановлено, що оскаржений вирок повністю відповідає вказаним вимогам закону, а висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено і кваліфікація його дій за ч.2 ст.185 КК України є правильними.

Свій висновок щодо доведеності вини обвинуваченого суд першої інстанції правильно обґрунтував показаннями:

потерпілого ОСОБА_9 який суду пояснив, що приблизно в того дня він сидів біля дверей магазину «Хрустик» за адресою: вул. Стадникової, 40а, в м. Тернополі, випивав і заснув, а коли прокинувся, виявив відсутність своєї барсетки чорного кольору, яка раніше була одягнута в нього через плече. В ній знаходився мобільний телефон «ZTE» з сім-картою, паспорт та військовий квиток на його ім`я, а також гаманець, в якому була одна тисяча гривень і ключі від квартири. Після звернення в поліцію до нього, зателефонував брат ОСОБА_8 , який при зустрічі відшкодував йому вартість викраденого;

свідка ОСОБА_10 , який суду пояснив, що коли вони з ОСОБА_8 проходили біля магазину «Хрустик» там біля дверей на кріслі спав чоловік і у нього на плечі висіла сумка. Вони з обвинуваченим зайшли за кут магазину, однак ОСОБА_8 повертався до магазину. Після цього, вони разом пішли в сторону ринку і по дорозі ОСОБА_8 запропонував йому придбати в нього мобільний телефон «ZTE». В подальшому працівники поліції йому повідомили, що цей мобільний телефон був викрадений, а тому він його видав працівникам поліції.

Повідомлені свідком і потерпілим обставини суд вірно оцінив, як такі, що доводять вину обвинуваченого, оскільки вони об`єктивно узгоджуються з даними письмових доказів, зокрема даними: заяв потерпілого ОСОБА_9 ; заяви свідка ОСОБА_10 ; протоколом вилучення предметів чи речей під час їх добровільної видачі від 10 листопада 2020 року; протоколом огляду від 11 листопада 2020 року з долученою до нього таблицею ілюстрацій; висновком судової товарознавчої експертизи №6/1-1095/20 від 17 листопада 2020 року; протоколом проведення слідчого експерименту від 26 листопада 2020 року та фототаблицею до нього.

Суд належним чином дослідив ці та інші докази по справі, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Зазначені докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів у їх достовірності, а тому суд правильно обґрунтував ними свої висновки, з якими погоджується колегія суддів, про доведеність винуватості ОСОБА_8 за ч.2 ст.185 КК України.

Перевіркою матеріалів провадження також встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 в суді першої інстанції свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України визнав, у вчиненому розкаюється та просив його суворо не карати, зазначивши, що завдану потерпілому шкоду відшкодовано у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, помилково кваліфікував його дії, як крадіжку чужого майна, якої ним вчинено не було, оскільки брудну сумочку (барсетку) він знайшов та під час підняття її з поверхні ґрунту не знав, що в ній є мобільний телефон, гроші і документи суд апеляційної інстанції оцінює критично, так як вищевказані доводи спростовуються наведеними у вироку показаннями потерпілого і свідка ОСОБА_10 , дослідженими судом матеріалами провадження, а також показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 в судовому засіданні, згідно яких, він свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України визнав та пояснив, що біля входу в магазин «Хрустик» побачив невідомого чоловіка, який сидів на стільці і п`яний спав. Приблизно на відстані 1 метра від вказаного чоловіка лежала чоловіча сумка, яку він підняв, відкрив і побачив телефон та гроші, які забрав собі, а сумку викинув. В подальшому мобільний телефон з цієї сумки він віддав ОСОБА_10 , а гроші - використав у власних потребах.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 11 грудня 2014 року (справа №5-23кс14), заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала кому належить це майно або мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, або ж, у разі появи власника з метою поновлення свого права володіння майном, умисно перешкоджала йому в цьому, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна. На відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.

Однак за результатами судового та апеляційного розгляду в цьому кримінальному провадженні таких обставин не встановлено.

Навпаки, зібраними у цьому провадженні і дослідженими в ході судового розгляду доказами поза розумним сумнівом підтверджується, що обвинувачений не мав наміру повертати власнику чоловіку сумку і речі, які в ній знаходились, в тому числі мобільний телефон вартістю 1035,00 грн. та грошові кошти в сумі 1000 грн. хоча така можливість у нього була, оскільки сумка була ним виявлена в безпосередній близькості від її власника, який спав. Крім того, вона знаходилась поряд з магазином, де можна було з`ясувати чи уточнити особу власника. Також можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна існувала за даними мобільного телефону з сім-картою. Однак, обвинувачений не намагався встановити особу власника, а натомість через невеликий проміжок часу після заволодіння чужим майном продав його іншій особі.

Наведене повністю спростовує доводи апеляційної скарги в частині того, що обвинувачений не викрав це майно, а знайшов його.

Таким чином, безпосередньо дослідивши докази, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину крадіжки, тобто таємного викрадення чужого майна, та правильно кваліфіковано його дії за ч.2 ст.185 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які тягнуть за собою безумовне скасування чи зміну судового рішення під час перегляду апеляційним судом оскарженого вироку не виявлено.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про неправильне встановлення судом відомостей про його попередні судимості, а саме що вирок Тернопільського міськрайонного суду від 03 квітня 2015 року відносно нього був скасований, не підтверджується наявними у справі копіями судових рішень. В ході судового розгляду обвинувального акту від 27 листопада 2020 року, в якому вказано про наявність такої судимості, ні обвинувачений, ні його захисник не надавали копій судових рішень про скасування цього вироку і не заявили клопотань про їх витребування. Не надано таких відомостей і під час апеляційного розгляду.

Крім того, вказані доводи обвинуваченого жодним чином не впливають на правильність кваліфікації його дій за ознакою повторності, оскільки як встановлено судом першої інстанції і не заперечується в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 на час вчинення інкримінованого в цьому провадженні кримінального правопорушення мав непогашену судимість за ст.185 КК України згідно вироку Тернопільського міськрайонного суду від 20 липня 2016 року.

За таких обставин доводи обвинуваченого не можуть бути підставою для зміни чи скасування оскарженого вироку, а за наявності описки у відомостях про його особу вона може бути виправлена порядку ст.379 КПК України.

Також, наведена обвинуваченим обставина щодо відсутності у нього судимості за вироком від 03 квітня 2015 року жодним чином не вплинула на вид і розмір призначеного йому покарання, оскільки встановлено, що ОСОБА_8 раніше був судимий 25 лютого 2008 року за ч.3 ст.185, ст.304 КК України, 31 серпня 2011 року за ст.395 КК України, 13 квітня 2012 року за ч.2 ст.186, ч.1 ст.353 КК України, 21 вересня 2015 року за ч.2 ст.185, ст.71 КК України 20 липня 2016 року за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185, ст.69 КК України, 08 грудня 2017 року за ч.289, ст.69 КК України.

При призначенні покарання ОСОБА_8 у відповідності до ст.ст. 50, 65 КК України суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості, характер та наслідки вчиненого злочину, відомості про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за скоєння злочинів, в тому числі проти власності, на шлях виправлення не став, та взяв до уваги стан здоров`я, позитивну характеристику по місцю проживання, а також обставини, які пом`якшують покарання - визнання обвинуваченим своєї вини і відшкодування завданої шкоди, а тому дійшов до правильного висновку про необхідність призначення найбільш м`якого виду покарання з числа передбачених санкцією інкримінованої статті у розмірі наближеному до мінімальної межі цієї санкції.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404-419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 липня 2021 року без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді