Справа № 454/3181/21
УХВАЛА

про повернення скарги

м. Сокаль 22.09.2021 року

Слідчий суддя Сокальського районного суду Львівської області ОСОБА_1 за участю :
секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши в приміщенні суду скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження,

в с т а н о в и в:

Заявники подали суду скаргу, в якій просять скасувати постанову слідчого від 20.04.2018р.

Також, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали заяву про обов`язкову участь у судовому засіданні представника за дорученням ОСОБА_5 .

Дана заява мотивована тим, що ОСОБА_4 , як заявник вважає, що виключно вона має право вільного вибору на власний розсуд захисника, яким повинен бути фахівець в галузі права ОСОБА_5 .

Повноваження останнього підтверджені нотаріально завіреним дорученням.

Згідно ч.4 ст.107 КПК України, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося.

Дослідивши заяву та додатки до неї, а також матеріали скарги та кримінального провадження, доходжу наступного висновку.

Відповідно до ст.60 КПК України, заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим.

Заявник має право: 1) отримати від органу, до якого він подав заяву, документ, що підтверджує її прийняття і реєстрацію; 1-1) отримувати витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань; 2) подавати на підтвердження своєї заяви речі і документи; 3) отримати інформацію про закінчення досудового розслідування.

Згідно ч.1 ст.303 КПК України, рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження можуть бути оскаржені на досудовому розслідуванні заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

З представлених на вимогу суду органом досудового розслідування матеріалів кримінального провадження №0000808 встановлено, що 09.11.2017р. за заявою ОСОБА_3 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України з приводу вказаних останніх обставин, зокрема, погроз фізичною розправою зі сторони ОСОБА_6 .

Звернення від імені ОСОБА_4 про вчинення зазначеного кримінального правопорушення та внесення відомостей до реєстру в матеріалах справи немає.

Таким чином, ОСОБА_4 не являється заявником, потерпілим, його представником чи законним представником в кримінальному провадженні №0000808, а тому вона не наділена правом оскарження постанови про закриття вказаного кримінального провадження.

Крім цього, згідно довіреності, посвідченої 20.09.2019р. приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_7 , ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_5 бути її представником, в тому числі, у всіх національних судах, у всіх їх інстанціях на всіх стадіях провадження, в тому числі у Верховному Суді України, Контитуційному Суді України, міжнародних судах, у тому числі Європейському суді з прав людини, з тим вчиняти процесуальні дії гарантовані законом, довірителю, зокрема як потерпілому, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо вище зазначеними особами; органах: Національної поліції, МВС, прокуратури, САП, НАБУ, СБУ, ДБР, в тому числі перед усіма особами органів, повноважних проводити досудове розслідування, з тим вчиняти всі процесуальні дії, або брати участь, передбачені і гарантовані законом довірителю, зокрема, як потерпілому, крім прав та обов`язків, реалізація яких здійснюється безпосередньо вище зазначеними особами.

Виходячи з положень Кримінального процесуального кодексу України, представником фізичної особи в кримінальному провадженні може бути - особа, яка у кримінальному провадженні має право бути захисником.

Відповідно до статті 45 КПК України захисником є адвокат, який здійснює захист підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, а також особи, стосовно якої передбачається розгляд питання про видачу іноземній державі (екстрадицію).

Захисником не може бути адвокат, відомості про якого не внесено до Єдиного реєстру адвокатів України або стосовно якого у Єдиному реєстрі адвокатів України містяться відомості про зупинення або припинення права на зайняття адвокатською діяльністю.

Статтею 50 КПК України встановлено, що повноваження захисника на участь у кримінальному провадженні підтверджуються: 1) свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю; 2) ордером, договором із захисником або дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Встановлення будь-яких додаткових вимог, крім пред`явлення захисником документа, що посвідчує його особу, або умов для підтвердження повноважень захисника чи для його залучення до участі в кримінальному провадженні не допускається.

При цьому, відповідно до положень ч.1 ст. 59 Конституції України кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Конституційний суд України у справі № 1-17/2000 від 16. 11. 2000 року справа за конституційним зверненням гр. ОСОБА_8 "Справа про право вільного вибору захисника" зазначив, що положення ч.1 ст. 59 Конституції України треба розуміти, як конституційне право підозрюваного, обвинуваченого і підсудного при захисті від обвинувачення та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, з метою отримання правової допомоги вибирати захисником своїх прав особу, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Також, Конституційний Суд України у Рішенні № 23-рп/2009 від 30.09.2009 р. у справі № 1-23/2009 про право на правову допомогу вказав, що "правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати" І далі: "Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права" (абзаци 1-2 п. 3.2 мотивувальної частини Рішення).

Відповідно до п. "с" ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: … захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя".

Разом з цим, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає застосування практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерела права.

У п. 52-55 рішення від 24.11.2011 р. у справі "Загородній проти України" ЄСПЛ вказав, що "хоча право кожної особи, обвинувачуваної у вчиненні кримінального правопорушення, на ефективний захист адвокатом не є абсолютним, воно становить одну з головних підвалин справедливого судового розгляду (див. рішення у справі "Кромбах проти Франції", заява № 29731/96, п. 89, ECHR 2001-II). Особа, проти якої висунуті кримінальні обвинувачення, яка не бажає захищатись особисто, повинна бути в змозі скористатись юридичною допомогою за власним вибором (див. рішення від 16 квітня 2009 року у справі "Ханжевачкі проти Хорватії", заява № 17182/07, п. 21, з подальшими посиланнями). Проте це останнє право також не може вважатись абсолютним і, таким чином, національні суди можуть не прийняти вибір особи, коли існують відповідні та достатні підстави вважати, що того вимагають інтереси правосуддя (див. рішення від 25 вересня 1992 року у справі "Круассан проти Німеччини", п. 29, Series A N 237B). Більш того, законодавча вимога щодо наявності у захисника юридичної освіти не є порушенням вищезазначеного положення (див. рішення від 19 лютого 2009 року у справі "Шабельник проти України", заява № 16404/03, п. 39).

У цій справі право заявника на вільний вибір свого захисника було обмежене, оскільки захисник за його вибором був юристом, але не мав свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. На думку Суду, таке обмеження права на вільний вибір захисника само по собі не порушує питання за підпунктом "c" пункту 3 статті 6 Конвенції, оскільки певна юридична кваліфікація може вимагатись для забезпечення ефективного захисту особи (див. рішення від 20 січня 2005 року у справі "Майзіт проти Росії", заява N 63378/00, п. 68) та безперешкодного функціонування системи правосуддя (див. рішення у справі "Мефтах та інші проти Франції", заяви NN 32911/96, 35237/97 та 34595/97, п. 45, ECHR 2002-VII). Однак, як стверджував заявник, вже у листопаді 2000 року таке обмеження було визнано неконституційним (див. вище пункт 37) і відповідне національне законодавство мало бути приведене у відповідність з Рішенням Конституційного Суду. З цією метою у червні 2001 року було запроваджено зміни до законодавства, але, як стверджувалось Урядом, необхідним було проведення додаткових законодавчих заходів (див. вище пункт 48). Заявник не погодився з Урядом щодо цього твердження, вважаючи, що чинне законодавство не передбачало обмеження його права на вибір захисника, а його вибір був обмежений внаслідок неправильного тлумачення кримінально процесуального законодавства Верховним Судом. Що стосується цього питання, Суд зауважує, що його завданням не є встановлення того, чи було обмеження права заявника на вибір адвоката наслідком відсутності подальших змін до законодавства, як про це стверджував Уряд, чи непослідовності у тлумаченні Рішення Конституційного Суду, як про це стверджував заявник.

Суд зазначає, що національні органи не стверджували, що виправданням для такого обмеження права заявника на вибір захисника були інтереси правосуддя. Суд вважає, що, навіть якщо припустити, що обмеження, як стверджував Уряд, було наслідком незавершеності процесу приведення кримінально-процесуального законодавства у відповідність з Рішенням Конституційного Суду, така ситуація тривалої невизначеності відповідних положень національного законодавства залишається. Постанова Пленуму Верховного Суду, ухвалена у 2003 році, не забезпечила послідовного та одноманітного застосування законодавства. Раніше Суд уже зазначав, що втручання у конвенційні права не може вважатись законним тільки через відсутність будь-якого законодавчого положення, якому воно може суперечити. Само по собі втручання повинно мати достатнє підґрунтя у національному законодавстві, щоб запобігти свавіллю (див., mutatis mutandis, рішення від 27 листопада 2008 року у справі "Свершов проти України", заява N 35231/02, п. 48, та рішення від 18 лютого 2010 року у справі "Гарькавий проти України", заява N 25978/07, п. 74) 55. На думку Суду, залишаючи питання обмеження права на вільний вибір захисника невирішеним протягом тривалого часу, державні органи створили ситуацію, що є несумісною з принципом юридичної визначеності, закріпленим Конвенцією, та який є одним з основних елементів верховенства права (див., mutatis mutandis, рішення від 2 листопада 2010 року у справі "Штефаніца та інші проти Румунії", заява N 38155/02, п. 31). Отже, право заявника на вільний вибір захисника було обмежено у спосіб, що є несумісним з вимогами пунктів 1 та 3 статті 6 Конвенції".

Враховуючи позицію Європейського суду з прав людини викладену у рішенні від 19.02.2009р. у справі "Шабельник проти України" заявник скаржився, що було порушено його право на справедливий судовий розгляд, оскільки його засудження судом за вбивство пані ОСОБА_9 ґрунтувалося на зізнавальних показаннях, вибитих з нього підтиском і без присутності захисника. Він також скаржився, що національні суди відмовили в дозволі його матері представляти його інтереси у порушеній проти нього справі.

ЄСПЛ вказав, що у контексті положення пункту 3 (c) статті 6 Конвенції "щодо скарги заявника на відмову національних судів дозволити його матері бути його додатковим (законним) представником під час судового провадження у справі Суд нагадує, що передбачене цим положенням право на юридичного представника, вибраного на власний розсуд, не має абсолютного характеру. Законодавча вимога наявності у захисника юридичної освіти не є порушенням згаданого вище положення. Далі Суд зазначає, що на момент подання клопотання, про яке йдеться, заявника представляв адвокат і що надалі цей адвокат протягом усього судового розгляду представляв його інтереси. У матеріалах справи немає жодних свідчень того, що заявник не міг вільно вибрати собі іншого захисника з відповідною кваліфікацією. Можливість бути представленим родичами, передбачена кримінально-процесуальним законодавством, є додатковою до права на захист і не може підлягати захисту гарантіями пункту 3 (c) статті 6 Конвенції". Тому Європейський суд з прав людини відхилив скаргу заявника на відмову в дозволі його матері виступати його представником.

Таким чином, в розумінні ч.1 ст.59 Конституції України, в даному випадку ОСОБА_10 не може бути представником ОСОБА_4 , оскільки положення зазначеної норми про те, що кожен є вільним у виборі захисника своїх прав, слід розуміти як таке, що гарантує право кожної особи для отримання правової допомоги стосовно захисту її прав на вільний вибір будь-якого фахівця у галузі права, тобто особи, яка має повну вищу юридичну освіту, засвідчену в Україні дипломом державного зразка, незалежно від того, чи отримала така особа свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, чи надає правову допомогу індивідуально, зокрема як фізична особа-підприємець, або за дорученням юридичної особи (наприклад, як її працівник).

Враховуючи, що ОСОБА_4 не уповноважена процесуальним законодавством звертатися із скаргою на рішення слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження, то ОСОБА_5 також не наділений таким правом.

Крім цього, ОСОБА_5 , окрім нотаріально посвідченої довіреності не надав жодного документального підтвердження, що він є фахівцем у галузі права, він не може бути представником ОСОБА_11 і з цих підстав.

Зазначене є підставою для повернення даної скарги в частині вимог, викладених від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_12 , відповідно до п.1 ч.2 ст.304 КПК України.

Керуючись ст.ст.304 КПК України,

у х в а л и в:

Скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження повернути заявникам.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_3 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження продовжити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня отримання її копії безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Слідчий суддя : ОСОБА_1