Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
Справа № 695/1913/19
номер провадження 1-кп/695/51/21
У Х В А Л А

12 жовтня 2021 рокум. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_2 ,
розглянувши в судовому засіданні заяву ОСОБА_3 про забезпечення цивільного позову поданого у кримінальному провадженні № 0000029 від 09.02.2018 відносно ОСОБА_4 , що обвинувачується за ч. 2 ст.286 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
У провадженні Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області перебуває кримінальне провадження № 0000029 стосовно ОСОБА_4 , що обвинувачується за ч. 2 ст.286 КК України.
У даному кримінальному провадженні потерпілим ОСОБА_3 було заявлено цивільний позов.
У ході судового розгляду кримінального провадження потерпілим ОСОБА_3 було подано заяву про забезпечення його позовної заяви, у якій він просив витребувати інформацію про наявні у володінні обвинуваченого ОСОБА_4 об`єктів нерухомого та рухомого майна; накласти арешт на всі об`єкти рухомого та нерухомого майна , що належать обвинуваченому; витребувати інформацію про наявні рахунки в українських банків обвинуваченого та накласти на них арешт; обмежити ОСОБА_4 у можливості виїзду за кордон України на час до набрання законної сили рішення (вироку) у справі.
Вказана заява мотивована тим, що обвинувачений, який є також відповідачем за цивільним позовом ОСОБА_3 самоусунувся від комунікації з позивачем та його адвокатом, а тому у останніх є наявні підстави вважати, що відповідач може ухилятися будь-яким способом від виконання рішення суду за їх позовом.
Частиною 1 ст. 128 КПК України визначено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).
Відповідно до положень ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.
Частинами 1 та 2 ст. 149 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Пунктом 1 частини 1 статті 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
На вказані обставини також звертав увагу і Верховний Суд України у своїй постанові «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9.
Положеннями статей 149 та 150 ЦПК України передбачено, що у разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Отже, при використанні механізму забезпечення позову особи повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
Статтею 12 ЦПК України передбачено принцип змагальності сторін, згідно якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вимоги щодо змагальності сторін та свободу в наданні ними до суду доказів у доведеності перед судом їх переконливості встановлені також ст. 22 КПК України.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх судових рішеннях (від 10 березня 2020 року у справі № 750/12430/19, від 28 травня 2020 року у справі № 211/374/20, від 30 листопада 2020 року у справі № 127/17451/20 та ін.) під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Разом із тим вказана заява про забезпечення позову зазначеним вище критеріям не відповідає.
Так ні потерпілим, ні його представником не було надано суду жодних доказів про наявність у обвинуваченого ОСОБА_4 будь-якого майна чи відповідних банківських рахунків, на яких знаходяться певні суми, за таких обставин накладення арешту на все майно обвинуваченого чи його банківські рахунки може призвести до порушення привал співмірності заходів забезпечення позову
Вимога співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що продиктована ч. 3 ст. 150 ЦПК України є обов`язковою для врахування судом при вирішенні питання забезпечення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Такий вид забезпечення позову як накладення арешту застосовується судом, як правило у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його виконання неможливим. Отже, необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.
Крім того матеріали справи не містять жодних відомостей про наміри обвинуваченого відчужити будь-яким способом своє рухоме чи нерухоме майно з метою уникнення виконання судового рішення.
Крім того відсутні будь-які докази про намір обвинуваченого ОСОБА_4 ухилятись від виконання вироку суду, в тому числі в частині виконання вимог цивільного позову у випадку його задоволення. Вказані висновки позивача є його припущеннями, які не стверджуються жодними доказами.
Таким чином, матеріалами заяви взагалі ніяк не доведено, в чому саме полягає загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку його задоволення та з яких підстав заявник пов`язує виконання рішення цього суду лише шляхом звернення стягнення на дане майно.
Фактично заява про забезпечення позову містить лише формальне посилається на необхідність вжиття заходів забезпечення позову, вказуючи на те, що відповідач може ухилятися від виконання судового рішення, оскільки самоусунувся від комунікації з потерпілим, однак будь-яких доказів того, що відповідач має намір вчинити такі перешкоди щодо виконання рішення суду, заявником при поданні заяви про забезпечення позову надано не було.
Посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є підставою для задоволення відповідної заяви.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 17.10.2018 у справі № 183/5864/17-ц.
Відтак, заява про вжиття заходів забезпечення позову не підлягає задоволенню.
На підставі зазначеного та керуючись ст. 128 КПК України,
ст.,ст. 149, 150, 153, 157 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
У задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення цивільного позову поданого у кримінальному провадженні № 0000029 від 09.02.2018 відносно ОСОБА_4 , що обвинувачується за ч. 2 ст.286 КК України відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1