Провадження по справі № 1-кп/752/1110/22
У Х В А Л А

"13" січня 2022 р. Голосіївський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Києві угоду про визнання винуватості, укладену 24.09.2021 у кримінальному провадженні № 0000385 від 18.05.2021 між прокурором Київської міської прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем с. Смяч Новгород-Сіверського району Чернігівської області, громадянином України, обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, -
за участю сторін кримінального провадження :
прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_6 ,
законного представника потерпілої ОСОБА_7 ,

встановив:
29 вересня 2021 року з Київської міської прокуратури до Голосіївського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості у вищезазначеному кримінальному.
Як убачається з обвинувального акту, ОСОБА_4 18.05.2021 приблизно о 08 год. 14 хв., керував технічно справним спеціальним вантажним автомобілем - бетонорозмішувачем «Sinotruck Howo ZZ5317GJBV326HE1», н.з. НОМЕР_1 , та рухався по вул. Івана Сірка у м. Києві з боку с. Новосілки у напрямку вул. Ак. Заболотного у м. Києві. У порушення вимог п. 18.6 ПДР України виїхав на нерегульований пішохідний перехід та зупинився на ньому, оскільки попереду був затор. Перед відновленням руху, у порушення вимог п.п. 2.3 (б), 10.1 ПДР України, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою і відповідно не зреагував на її зміну, перед початком руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка у цей момент вийшла на пішохідний перехід і стала перетинати проїзну частину вул. Івана Сірка справа-наліво відносно руху транспортного засобу, яким він керував. В результаті наїзду пішохід ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження.
Такі дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілій тяжкі тілесні ушкодження.
Відповідно до угоди про визнання винуватості, ОСОБА_4 беззастережно визнав винуватість у пред`явленому йому обвинуваченні. Сторони узгодили міру покарання ОСОБА_4 у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами та звільнення його на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Визначаючи саме таку міру покарання прокурором було взято до уваги той факт, що ОСОБА_4 визнав винуватість у вчиненні інкримінованих дій, щиро розкаявся у скоєному та відшкодував потерпілій шкоду у повному обсязі.
Потерпіла ОСОБА_8 та її законний представник ОСОБА_7 надали прокурору письмові згоди на укладення даної угоди.

В судовому засіданні прокурори ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_6 просили затвердити вищевказану угоду.
Законний представник потерпілої ОСОБА_7 повідомила, що під час досудового розслідування вона та її дочка - ОСОБА_8 дійсно надавали згоду на укладення зазначеної угоди про визнання ОСОБА_4 винуватості у вчиненні зазначеного злочину. На даному етапі вона також не заперечує проти затвердження угоди. Пояснила суду, що її дочка отримала тяжкі тілесні ушкодження, тільки нещодавно лікарі дозволили дитині підводитися з ліжка, і розпочався процес реабілітації. Також зазначила, що на стадії досудового розслідування їй особисто та батьку ОСОБА_9 , який проживає окремо від них, була виплачена певна сума компенсації.
Вислухавши доводи сторін кримінального провадження, перевіривши умови укладання угоди про визнання винуватості, відповідність угоди за змістом вимогам процесуального законодавства, роз`яснивши та з`ясувавши у обвинувачуваного про повне розуміння ним процесуальних прав, добровільності та відсутності будь-яких обставин, які примусили погодитися на підписання угоди про визнання винуватості, характеру висунутого обвинувачення, виду і розміру покарання та наслідки постановлення вироку на підставі угоди про визнання винуватості, суд дійшов до наступного.
Відповідно до вимог ч. 7 ст. 474 КПК України, суд перевіряє угоду на відповідність вимогам КПК України та/або закону.
Згідно змісту даної угоди, сторони досягли домовленості щодо призначення ОСОБА_4 узгодженого покарання у межах санкції ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки без позбавлення права керування транспортними засобами, зі звільненням його від відбування покарання, на підставі ст. 75 КК України, з випробуванням з іспитовим строком та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Визначаючи саме такий вид покарання сторонами в угоді було зазначено, що врахований суспільний інтерес у швидкому розгляді справи і зменшенні навантаження на судову систему, а також щире каяття ОСОБА_4 у вчиненому та повне відшкодування потерпілій завданої шкоди.
Проте, на думку суду, узгоджене сторонами угоди покарання не відповідає загальним засадам призначення покарання. Адже покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, визначаючи його таким, що є необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню ними нових злочинів. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з вимог статті 61 Конституції України, відповідно до якої відповідальність особи має індивідуальний характер.
Так, з даних обвинувального акту і змісту угоди встановлено, що внаслідок порушення ОСОБА_4 правил дорожнього руху, потерпілій неповнолітній ОСОБА_8 завдані тяжкі тілесні ушкодження: закриту черепно-мозкової травму у вигляді струсу головного мозку, підшкірної гематоми тім`яної ділянки; закриту травму хребта у вигляді компресійних переломів тіл 7 шийного хребця, 1, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 грудних хребців; закриту травму грудної клітки у вигляді забою правої легені; закриту травму правої стопи у вигляді перелому основи 1-ї плеснової кістки.
Так, за змістом угоди зазначено, що ОСОБА_4 повністю відшкодував потерпілій, завдану в результаті йог неправомірних дій шкоду.
Під час розгляду справи законний представник потерпілої не заперечувала, що обвинувачений їй надавав кошти на лікування дочки, разом з тим вона зазначила, що її дитина після ДТП повністю не відновила своє здоров`я від отриманих тримав та процес її реабілітації триває. Вона хвилюється чи одужає дитина повністю, та чи зможе повернутися до звичного життя враховуючи тяжкість отриманих травм.
Зазначене свідчить про те, що ствердження сторін угоди про повне відшкодування ОСОБА_4 завданої потерпілій шкоди, є безпідставним.
Питання про порядок участі ОСОБА_4 у відшкодуванні додаткових витрат на відновлення здоров`я до повного одужання потерпілої, зважаючи на те, що на даний час потерпіла проходить реабілітацію, в угоді взагалі не досліджувалось, що може призвести до порушення прав та інтересів потерпілої.
Окрім того, зі змісту угоди не вбачається, в чому саме полягає щире каяття ОСОБА_4 у вчиненому кримінальному правопорушенні. Розкаяння, окрім визнання собою факту вчинення злочину, передбачає ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що, насамперед, повинно полягати у бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Тобто щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину, повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження, зокрема і бути визначеним в угоді.
Лише той факт, що ОСОБА_4 надав певну суму батькам на лікування дитини (за відсутності даних про стан її здоров`я, зокрема на момент судового розгляду) і визнання ним вини у вчиненні інкримінованих дій, без наявності інших факторів, не може свідчити про його щире розкаяння.
Окрім того, у даному випадку велике значення має обґрунтування забезпечення співвідношення між суспільним інтересом, дотриманням прав та інтересів потерпілої та приватного інтересу обвинуваченого. Однак, дана угода фактично укладена лише з однією умовою обов`язок обвинуваченого ОСОБА_4 беззастережно визнати свою винуватість у судовому засіданні. При цьому жодний суспільний інтерес чи приватний інтерес потерпілої, який би мав бути забезпечений при цьому, умовами угоди навіть не обговорювався.
З урахуванням зазначеного, угода про визнання винуватості від 14.09.2021 не може бути затверджена, оскільки вона порушує права і інтереси потерпілої, не відповідає інтересам суспільства, а спрямована винятково на задоволення приватного інтересу обвинуваченого ОСОБА_4 ,

У відповідності до п.1 ч.3 ст. 314 КПК України, суд у підготовчому судовому засіданні має право прийняти такі рішення: затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування.
З урахуванням тверджень прокурора, які були надані нам у суді, та даних реєстру матеріалів досудового розслідування, судом встановлено, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні завершене, та угода про визнання винуватості надійшла до суду разом з обвинувальним актом. За таких обставин суд вважає можливим признати чи обвинувальний акт до розгляду у загальному порядку..
Керуючись п.1 ч.3 ст. 314, ст. 376, 468-470, 472, ч.7 ст. 474 КПК України, суд
постановив:
Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 24.09.2021 у кримінальному провадженні № 0000385 від 18.05.2021 між прокурором Київської міської прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 .
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000385 від 18.05.2021 відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, призначити до розгляду у загальному порядку.
Роз`яснити сторонам кримінального провадження, що згідно з ч.8 ст.474 КПК України повторне звернення з угодою в одному кримінальному провадженні не допускається.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1