Справа № 164/1166/20 Провадження №11-кп/802/494/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 1 ст. 369 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0000182 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Маневицького районного суду Волинської області від 31 березня 2021 року щодо ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И В :
Вказаним вироком суду ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт Любешів Любешівського району Волинської області, мешканець АДРЕСА_1 , українця, громадянин України, з повною середньою загальною освітою, працюючий водієм КЗ «Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф», одружений, раніше не судимий;
засуджений за ч.1 ст.369 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 600 (шістсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) гривень.
Вироком вирішено питання речових доказів та арештованого майна.
ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за те, що він 26 травня 2020 року, приблизно о 18 годині 50 хвилин, під час керування транспортним засобом автомобілем «Honda Accord», р.н.з НОМЕР_1 по проїжджій частині вулиці Луцька в смт Маневичі Волинської області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, після вчинення діяння, яке містить ознаки правопорушення, передбаченого КУпАП у вигляді порушення Правил дорожнього руху, що спричинило створення аварійної обстановки, був зупинений працівниками сектору реагування патрульної поліції Маневицького ВП ГУНП у Волинській області і, під час складення протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності інспектором СРПП ОСОБА_11 в службовому автомобілі на вулиці Комарова, неподалік із перехрестям з вулицею Луцька в смт Маневичі, достовірно знаючи про можливі наслідки такого складання протоколу, з метою їх уникнення, висловив пропозицію неправомірної вигоди вказаному інспектору поліції, який, відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», є службовою особою правоохоронного органу. Після попередження поліцейським, що такі дії є кримінально караними, ОСОБА_8 не зважив на це і надав інспектору ОСОБА_11 неправомірну вигоду в розмірі 500 (п`ятсот) гривень за те, щоб той, з використанням наданої йому влади та службового становища, не склав адміністративний протокол, чим уникнути притягнення до юридичної відповідальності.
В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначеного покарання незаконним. Посилається на те, що призначаючи покарання судом не враховано, що обвинувачений вини у вчиненому не визнав, не розкаявся, вичинив злочин перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Також вказує на те, що суд у мотивувальній частині вироку безпідставно зазначив про засудження ОСОБА_8 в редакції закону від 04.06.2014, оскільки слід було вказати редакцію від 10.11.2015, яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення. Просить вирок суду скасувати та постановити новий, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України (в редакції закону від 10.11.2015) та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 12 750 гривень.
В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 вважає вирок суду необґрунтованим. Посилається на те, що при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд зазначив обставини, які не були відображені в обвинувальному акті, а саме, в обвинувальному акті вказано, що ОСОБА_8 перед дачею неправомірної вигоди вчинив адміністративне правопорушення, тоді як у вироку вказано про вчинення діяння яке містить ознаки правопорушення. Зазначає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази про вчинення обвинуваченим адміністративного правопорушення. Так, постановою судді Любешівського районного суду Волинської ообласті від 07.07.2020 провадження відносно ОСОБА_8 за ч. 4 ст.122, ч.1 ст.130 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях вказаних адміністративних правопорушень. Крім того, працівниками поліції не було роз`яснено ОСОБА_8 право мати захисника. Також вказує на те, що протокол огляду місця події та консультаційний висновок спеціаліста є недопустимими доказами. Вважає, що відеозапис долучено до матеріалів провадження з порушенням кримінального процесуального законодавства. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати невинуватим та виправдати у пред`явленому обвинуваченні.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, обвинуваченого та його захисника, які подану захисником апеляційну скаргу підтримували, при цьому заперечили проти апеляційної скарги прокурора і просили скасувати вирок суду, думку прокурора, яка підтримувала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та заперечували апеляційну скаргу сторони захисту і просила скасувати вирок суду, та ухвалити новий, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника до задоволення не підлягає, а апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно із положеннями ст.94 КПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
І з цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.
На думку апеляційного суду, вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції дотримані.
Положення п.2 ч.3 ст.374 КПК України регламентують, що у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема обвинувального акту, органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.1 ст.369 КК України.

Крім того, формулюючи фабулу обвинувачення визнаного судом доведеним, суд також вказав вказані кваліфікуючі ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України.

Доводи сторони захисту про те, що обвинувачення яке викладене в обвинувальному акті різниться з обставинами, які вказані у вироку при формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним є безпідставними, оскільки у вироку суд не вийшов за межі обвинувачення які б погіршували становище обвинуваченого.

Спростовуючи доводи сторони захисту в частині встановлених фактичних обставин кримінального провадження, суд навів в своєму вироку докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.
За матеріалами кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення зроблено з дотриманням вимог ст.23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст.94 цього Кодексу.
Незгода сторони захисту з оцінкою судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання їх недопустимими, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_8 злочину, з метою уникнення останнім відповідальності за скоєне.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції і вважає, що за встановлених судом обставин, дії ОСОБА_8 за ч.1 ст.369 КК України кваліфіковано правильно.
Як убачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції поклав в основу вироку показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які підтвердили обставини, викладені в обвинувальному акті, та дійшов висновку, що їх показання є послідовними, узгоджуються між собою та іншими наданими і дослідженими в судовому засіданні доказами.
Крім показань вказаних свідків, суд першої інстанції врахував фактичні дані протоколу огляду предметів від 01 червня 2020 року із фототаблицею, де відображено розмову ОСОБА_8 із поліцейським, момент пропозиції та надання неправомірної вигоди працівнику поліції (а.м.к.п.51-53) та протокол огляду місця події від 26 травня 2020 року із фототаблицею (а.м.к.п.46-47).
Доводи стосовно недопустимості вказаних доказів через порушення вимог кримінального процесуального закону під час їх отримання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який дійшов переконання, що вони спростовуються фактичними обставинами справи та наявними в матеріалах провадження документами.
Судом правильно встановлені фактичні обставини кримінального провадження та зроблено обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України.
Такий висновок суду ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах.
Зокрема, у поданій апеляції захисник стверджує про невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, однак апеляційний суд вважає наведені твердження такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони спростовуються доказами у кримінальному провадженні.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені наявними в матеріалах справи та наведеними у вироку доказами, дослідженими в судовому засіданні, яким дана належна оцінка.
Так, на підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення суд першої інстанції обґрунтовано прийняв такі докази.
Будучи допитаним під час розгляду справи в суді першої інстанції свідок інспектор групи реагування Маневицького ВП ГУНП ОСОБА_11 суду показав, що 26 травня 2020 року по вул. Луцькій в смт. Маневичі було зупинено автомобіль ««Honda», оскільки водій виїхав на зустрічну смугу і створив аварійну ситуацію на дорозі. При зупинці вказаного транспортного засобу, за кермом якого перебував ОСОБА_8 , водію було роз`яснено права та причину зупинки, при цьому проводилася відео фіксація на бодікамеру. Під час складення в службовому автомобілі протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності, з метою фіксації процесуальної дії, бодікамеру було зафіксовано на дзеркалі в салоні автомобіля. Обвинувачений, сподіваючись на уникнення відповідальності, висловлював пропозицію вирішити питання без складення протоколу, пропонуючи неправомірну вигоду та надав її, поклавши 500 гривень на папку із матеріалами, хоча неодноразово попереджався про кримінальну відповідальність за такі дії. Після цього була викликана слідчо оперативна група.

Крім того, допитаний в суді першої інстанції свідок поліцейський сектору реагування Маневицького ВП ГУНП ОСОБА_12 суду показав, що у зв`язку зі створенням аварійної обстановки на дорозі ними зі ОСОБА_11 був зупинений автомобіль ««Honda», за кермом якого перебував ОСОБА_8 . Водій мав ознаки алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим було запропоновано пройти освідування, від якого він відмовився, що стало в подальшому підставою для складення протоколу за ч.1 ст.130 КУпАП. Маючи намір уникнути відповідальності, обвинувачений запропонував напарнику поліцейському ОСОБА_11 неправомірну вигоду в розмірі 500 гривень, у зв`язку з чим була викликана слідчо оперативна група. Підтвердив, що ОСОБА_8 роз`яснювалися права, в тому числі і право мати захисника, а також здійснювалася фіксація на бодікамеру.
Наведені показання свідків об`єктивно підтверджуються і протоколом огляду місця події від 26.05.2020, під час якого було виявлено та вилучено предмет неправомірної вигоди (а.к.п.46-47).
Отже, наведеними доказами повністю спростовуються твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_8 не надав неправомірну вигоду працівнику поліції.
При оцінці доказів та доводів апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції показання вище зазначених свідків вважає логічними, послідовними, такими, що не містять істотних суперечностей і такими, що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються документально, та які місцевий суд обґрунтовано прийняв до уваги, та визнав їх достовірними й такими, що підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.369 КК України.
Частиною 1 статті 369 КК України передбачена відповідальність за пропозицію чи обіцянку службовій особі надати їй або третій особі неправомірну вигоду, а так само надання такої вигоди за вчинення чи невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає таку вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.
Суб`єктивна сторона вказаного злочину характеризується прямим умислом, згідно з яким особа усвідомлює пропозицію, обіцянку чи дачу саме службовій особі, яка займає відповідальне становище незаконну вигоду за виконання чи невиконання будь-яких дій з використанні наданої їй влади чи службового становища.
На переконання апеляційного суду, судом першої інстанції при дослідженні доказів вірно встановлено, що ОСОБА_8 володів інформацією про те, що надає пропозицію неправомірної вигоди інспектору поліції, який відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», є службовою особою правоохоронного органу.
Зокрема, на місці зупинки транспортного засобу працівники поліції були у форменому одязі, на службовому автомобілі з розпізнавальними знаками, що стверджується протоколом огляду місця події від 26.05.2020 з фото таблицями (а.к.п.46-47).
Також вказаним доказом повністю спростовуються доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_8 не було відомо, що його зупинили працівники поліції.
Так, спростовуючи доводи сторони захисту стосовно того, чи входить в повноваження працівника поліції ОСОБА_11 перевірка Правил дорожнього руху, апеляційний суд зауважує, що кримінальна відповідальність за порушення заборони щодо надання неправомірної вигоди службовій особі настає в тому разі, коли особа, яка надає неправомірну вигоду, усвідомлює, що дає її саме такій особі, й у зв`язку з можливостями її посади, значущістю, статусністю та вагомістю цієї посади, переконана в тому, що мету, яку вона переслідує, буде досягнуто завдяки можливостям посади, яку обіймає зазначена посадова особа.
Таким чином, судом першої обґрунтовано встановлено, що ОСОБА_8 усвідомлював, яку посаду обіймає ОСОБА_11 і саме у зв`язку з цим пропонував йому неправомірну вигоду.
Також факт та обставини надання ОСОБА_8 працівнику поліції неправомірної вигоди в сумі 500 гривень повністю підтверджується і відеозаписом з місця події, який був досліджений в суді першої інстанції (а.к.п.51-53).
З протоколу огляду документів від 01.06.2020 убачається, що після того, як працівник поліції запропонував ОСОБА_8 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, останній відразу почав говорити: «можна порішати». При цьому пояснював, що він працює водієм і не потрібно медичного освідування і під час складання працівником поліції протоколу щодо ОСОБА_8 , то останній положив на документи грошову купюру номіналом «500 гривень». Працівники поліції неодноразово попереджав ОСОБА_8 про кримінальну відповідальність за надання неправомірної вигоди (а.к.п.51-52).
Таким чином, з аналізу вказаного відеозапису вбачається, що водій ОСОБА_8 , розуміючи наслідки керування ним транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, намагався шляхом надання працівнику поліції неправомірної вигоди уникнути адміністративного стягнення за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Те, що ОСОБА_8 перебував в стані алкогольного сп`яніння повністю стверджується консультаційним висновком спеціаліста №78 від 26.05.2020, яким у ОСОБА_8 діагностовано алкогольне сп`яніння 1,86‰ (а.к.п.59).
Вказаними доказами повністю спростовуються доводи сторони захисту, що ОСОБА_8 не надавав працівникам поліції неправомірну вигоду та не мав підстав пропонувати та надавати неправомірну вигоду працівнику поліції.
З урахуванням вищенаведених доказів в їх сукупності місцевий суд обґрунтовано не взяв до уваги постанову судді Любешівського районного суду Волинської області від 07.07.2020, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_8 за ч.4 ст.122, ч.1 ст.130 КУпАП закрито.
Наведені судом у вироку докази зібрані у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, обґрунтовано визнані належними, достатніми та допустимими. Правильність висновків суду щодо наведених доказів у апеляційного суду сумнівів не викликає та не спростовується доводами апеляційної скарги сторони захисту щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.
Твердження сторони захисту про недопустимість доказів у кримінальному провадженні вже були предметом перевірки місцевого суду. В ході судового розгляду суд першої інстанції належним чином обґрунтував та мотивував відмову у визнанні доказів недопустимими.
Судом першої інстанції були ретельно перевірені доводи сторони захисту щодо недопустимості доказів.
Зокрема, було допитано в якості свідка слідчого ОСОБА_13 , який в судовому засіданні підтвердив наявність технічної описки у постанові про визнання предметів речовими доказами, що повністю спростовує мотиви сторони захисту про визнання диску із відеозаписом з місця події недопустимим доказом.
Твердження сторони захисту, що суд першої інстанції не дав відповідей на всі доводи, викладені стороною захисту, є безпідставними. Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про неможливість тлумачення п.1 ст.6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), в цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано. Суд першої інстанції надав обґрунтовані відповіді на основні сторони захисту доводи, навів переконливі аргументи на їх спростування, вказав підстави, з яких визнав їх необґрунтованими, та належним чином мотивував свою позицію.
Також апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у вищезгаданій Конвенції, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування вироку, про що йдеться в апеляційній скарзі захисника, апеляційний суд не встановив.
Згідно з ч.2 ст.4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Відповідно до ч.2 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, врахував, що останній вчинив кримінальне правопорушення 26 травня 2020 року, тобто (в редакції закону України № 770-VIII від 10.11.2015).
Разом з тим, в мотивувальній частині вирок суд помилково зазначив, що призначає покарання передбачене санкцією ч.1 ст.369 КК України в редакції Закону України від 04 червня 2014 року.
Тому апеляційний суд погоджується із твердженнями прокурора про те, що судом вказано неправильну редакцію Закону.
Разом з тим вказана обставина жодним чином не впливає ні на розмір, ні на вид призначеного покарання, а також не змінює обсягу обвинувачення, тому вирок суду слід залишити без змін, задовольнивши частково апеляційну скаргу прокурора.
При призначенні покарання судом було враховано, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.369 КК України, відповідно до положень ст.12 КК України, відноситься до категорії не тяжких злочинів, ОСОБА_8 свою вину у чиненому не визнав, вчинив злочин перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, що обґрунтовано визнано обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого.
Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , місцевим судом не встановлено.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді штрафу, у межах санкції ч.1 ст.369 КК України, яке апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень та не є надто суворим чи м`яким.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, чи могли бути безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення місцевого суду, апеляційним судом не встановлено.
Підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційних скаргах, апеляційний суд не знаходить.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Маневицького районного суду Волинської області від 31 березня 2021 року щодо ОСОБА_8 без зміни.
Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.1 ст.369 КК України (в редакції закону України № 770-VIII від 10.11.2015 року).
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: