Провадження № 11/824/57/2021 Суддя в 2-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

13 жовтня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

суддів ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

засуджених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальну справу за апеляціями захисника засудженого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_9 , захисника засудженого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_10 , засудженого ОСОБА_13 , захисника засудженого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_11 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року,

в с т а н о в и л а:
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року,

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ромни, Сумської обл., громадянина України, освіта вища, не одруженого, працевлаштованого в ТОВ «Геопроект», на посаді юриста, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, засуджено:

за ч.3 ст. 368 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна та позбавленням права займати посади пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 3 роки;

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, громадянина України, одруженого, освіта вища, працевлаштованого в ПАТ «Дельта банк» на посаді начальника відділу, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 раніше не судимого, засуджено:

за ч.3 ст. 368 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна та позбавленням права займати посади пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 3 роки;

вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.
Відповідно до вироку, 11 травня 2012 року, приблизно о 17 годині 00 хвилин, старший державний виконавець ВДВС Голосіївського РУЮ в м. Києві ОСОБА_12 , за попередньою змовою з заступником начальника Голосіївського РУЮ у м. Києві - начальником ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві ОСОБА_14 , маючи умисел на вимагання та одержання хабара за попередньою змовою групою осіб, перебуваючи у приміщенні ВДВС Голосіївського РУЮ в м. Києві що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 22/15, одержав від ОСОБА_15 хабар в сумі 1000 доларів США за зняття арешту з автомобіля «JEEP GRAND CHEROKEE», номерний знак НОМЕР_1 , накладеного ним в рамках виконавчого провадження за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.10.2011, з яких 400 доларів США залишив у виконавчому провадженні, яке перебувало на його робочому столі, а 600 доларів США, передав заступнику начальника Голосіївського РУЮ у м. Києві - начальнику ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві ОСОБА_14 у службовому кабінеті останнього.

В апеляції захисник засудженого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_9 указав на істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінальної справи. В обґрунтування вимог апеляції указав про те, що стороною обвинувачення не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності в діях засудженого ОСОБА_12 складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Апелянтом зазначено про те, що протокол огляду грошових коштів від 11.05.2012 є неналежним та недопустимим доказом в даній справі та не відповідає вимогам ст. 85 КПК України з огляду на наступні обставини. Так, на думку сторони захисту, показання свідка ОСОБА_16 надані нею під час досудового слідства є суперечливими, з огляду на те, що останньою спочатку було повідомлено про те, що працівниками міліції в день події їй були вручені грошові кошти в сумі 1000 доларів США, які належали їй особисто, але потім, 21.05.2012, під час проведення очної ставки з обвинуваченим ОСОБА_12 повідомлено про те, що особистих коштів в день події вона не мала. Зауважив, що вищевказані показання свідка ОСОБА_16 були зафіксовані відеозаписом очної ставки, який додається до проколу очної ставки від 21.05.2012, але в самому протоколі очної ставки зазначений письмовий текст показань свідка ОСОБА_16 відсутній, що на переконання апелянта, свідчить про фальсифікацію протоколу огляду та вручення грошових коштів. Вважав, що слідчий повинен був провести додаткові слідчі дії щодо встановлення об`єктивних даних щодо походження грошових коштів, що були використані при проведенні оперативних заходів, як предмет хабара. Наведена обставина також, на переконання апелянта, підтверджується показаннями свідка ОСОБА_17 , які були зафіксовані в протоколі допиту від 21.05.2012. Крім того, апелянт вважав, що чотири стодоларові купюри, які не були помічені спеціальним порошком «Промінь-1» були підкинуті оперативними працівниками після проведення ними першого обшуку в робочому кабінеті ОСОБА_12 , а саме після проведення слідчих дій із затриманим ОСОБА_13 та які були вилучені 11.05.2012 під час проведення працівниками міліції другого за цей день незаконного обшуку. Звернув увагу, що ані на вилучених купюрах, ані на робочому столі ОСОБА_12 взагалі не виявлено слідів спеціального засобу «Промінь -1». Окрім цього, сторона захисту указала, що під час складання даного протоколу був присутній понятий ОСОБА_18 , а допитаний в якості свідка ОСОБА_19 , тобто інша особа, яка не була присутня при проведенні огляду та вручення грошових коштів. Поряд з цим, захисник зазначив про те, що протокол огляду місця події від 11.05.2012 також не може бути визнаний допустимим доказом по даній справі, з огляду на те, що до проведення огляду в даному кабінеті, на переконання апелянта, вже був проведений несанкціонований обшук працівниками міліції, що стверджується відеозаписом огляду службового кабінету ОСОБА_12 , який є додатком до протоколу огляду, а також поняті, які були присутні під час проведення огляду службового кабінету ОСОБА_12 від 11.05.2012 були неповнолітніми. Також, апелянт указав про те, що свідок ОСОБА_16 заяву про злочин до правоохоронних органів не подавала, а з вказаною заявою звертався ОСОБА_17 , що свідчить, на думку сторони захисту, про те, що дії оперативних працівників УБОЗ ГУМВС України в м. Києві щодо проведення оперативно-розшукових заходів зі складання протоколу про вручення грошових коштів, передачі ОСОБА_16 технічного засобу прихованої відео фіксації та фіксування дій ОСОБА_12 та ОСОБА_13 із подальшим складанням за цим фактом протоколу проведених оперативно-розшукових заходів є протиправними, та такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про оперативно розшукову діяльність», та як наслідок речові докази були отримані у непередбачений законом спосіб. Крім того, захисник звернув увагу, що стороною обвинувачення не доведено факту вимагання та отримання ОСОБА_12 хабара, а тим більше наявності попередньої змови між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Вважав, що в мотивувальній частині оскаржуваного вироку взагалі не вказано конкретної дати, часу та місця коли засуджені вступили у попередню змову. Вважав, що в обвинувальному висновку лише зазначено про те, що ОСОБА_12 створив умови, за яких ОСОБА_16 вимушена була сплатити хабар з метою запобігання настання для себе негативних наслідків, а в кваліфікації дій ОСОБА_20 не відображено кваліфікуючої ознаки вимагання. Наведена обставина, на переконання апелянта, указує на грубе порушення права на захист засуджених, яке полягає у пред`явленні неконкретного обвинувачення. За наведених обставин, просив постановити ухвалу, якою скасувати оскаржуваний вирок та на підставі п. 2 ст. 6 КПК України 1960 року закрити щодо ОСОБА_12 кримінальну справу за відсутності в його діях складу злочину, звільнивши останнього з під варти.

В апеляції захисник засудженого ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_10 указав на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінальної справи та неправильне застосування вимог кримінального закону. В обґрунтування доводів апеляції зазначив, що висновки суду першої інстанції в частині того, що ОСОБА_13 є співучасником в одержані хабара поєднаному із його вимаганням є безпідставними з огляду на пояснення свідків, які на переконання апелянта, виступали ініціаторами даної кримінальної справи. Так, захисник указав, що як вбачається з пояснень наданих свідками ОСОБА_16 та ОСОБА_17 під час досудового слідства, останні знали про те, що в них були не зареєстровані заяви та не готові документи на зняття арешту з автомобіля, та вони були готові заплатити гроші службовим особам виконавчої служби за зняття арешту, а звернулась до правоохоронних органів виключно через те, що ОСОБА_12 , начебто повідомив їм завелику суму за вирішення їх питання. При цьому, останні повідомляли, що ОСОБА_13 нічого у них не вимагав, та будь-яких натяків на необхідність сплати грошових коштів з його боку не було, а грошові кошти вимагав виключно ОСОБА_12 . Вважав, що в даному випадку наявною є провокація підкупу з боку працівників правоохоронних органів, що стверджується матеріалами справи. Поряд з цим, апелянт зазначив про те, що відеокасета з відеозаписом події від 11.05.2012, яка є речовим доказом у справі являється засекреченим матеріалом, а процесуальних документів, якими б було оформлено розсекречення (легалізація) вказаного носія інформації матеріали кримінальної справи не містять, більш того вказаний носій інформації зник під час судового розгляду. Наведені обставини у своїй сукупності, на переконання сторони захисту, указували на необхідність допиту в судовому засіданні співробітників УБОЗ, чого в порушення вимог кримінально - процесуального закону місцевим судом зроблено не було. Разом з цим апелянт зазначив про те, що обставиною, яка виключає можливість засудження ОСОБА_13 за ч. 3 ст. 368 КК України є наявність в матеріалах справи постанови судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10.07.2012, якою скасовано постанову старшого слідчого прокуратури Голосіївського району м. Києва від 12.06.2012 про порушення кримінальної справи щодо заступника начальника Голосіївського РУЮ у м. Києві ОСОБА_13 за ч. 3 ст. 368 КК України, а матеріали справи в свою чергу не містять відомостей про скасування вказаної постанови судом апеляційної інстанції, відтак, на переконання апелянта, засудження ОСОБА_13 за ч. 3 ст. 368 КК України відбулось за умови відсутності порушеної щодо нього кримінальної справи. За наведених обставин, просив оскаржуваний вирок скасувати та повернути кримінальну справу на додаткове розслідування. Крім того, захисник просив змінити ОСОБА_13 запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд, з огляду на позитивну характеристику засудженого, на наявність у останнього міцних соціальних зв`язків.

В апеляції засуджений ОСОБА_13 указав на незаконність оскаржуваного вироку у зв`язку з однобічністю та неповнотою досудового слідства, невідповідністю висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам справи та істотним порушення кримінально - процесуального закону. В обґрунтування вимог апеляції послався на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги та не надано належної оцінки при прийнятті оскаржуваного вироку суперечливим показанням свідка ОСОБА_16 наданих нею у ході досудового розслідування, а саме способу отримання та подальшої передачі грошових коштів засудженому ОСОБА_12 . Зважено апелянтом також і на ту обставину, що частину грошових коштів, а саме чотириста доларів, які нібито були передані ОСОБА_12 в якості хабара, було знайдено в іншому провадженні, яке в подальшому було вирішено на користь особи, якої воно стосувалось, а відтак на думку апелянта, наведена обставина свідчить про те, що вказані грошові кошти були підкинуті навмисно працівниками правоохоронних органів до кабінету ОСОБА_12 . Крім того, апелянт указав, що грошові кошти, які передавала свідок ОСОБА_16 засудженому ОСОБА_12 були помічені спеціальним засобом «Промінь-1», однак при проведенні обшуку у службовому кабінеті ОСОБА_12 , жодних слідів від даного засобу виявлено не було, зокрема такі сліди були відсутні і у виконавчому провадженні, де було вилучено чотириста доларів. За наведених обставин, просив скасувати оскаржуваний вирок та направити кримінальну справу на новий розгляд в суд першої інстанції. Також засуджений просив змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

В апеляції захисник засудженого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_11 указав на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного вироку у зв`язку з неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінальної справи. В обґрунтування доводів апеляції захисник указав, що місцевим судом покладено в основу обвинувального вироку недопустимі та неналежні докази вини ОСОБА_12 у вчиненні постановленого йому у вину злочину, зокрема сфальсифікований протокол огляду та вручення грошових коштів від 11.05.2012, суперечливі показання свідка ОСОБА_16 , яка не була допита судом в ході розгляду даної справи. Вважав, що органом досудового слідства не доведено вину ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України. Просив вирок скасувати та закрити кримінальну справу за відсутністю в діях ОСОБА_12 складу злочину.

В запереченнях на апеляцію захисника ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_10 , захисник ОСОБА_9 зазначив про те, що повністю підтримує доводи заявлені на обґрунтування вимог поданої захисником апеляції.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

захисника ОСОБА_10 , який підтримав вимоги своєї апеляції та підтримав інші апеляції в частині скасування вироку з наведених мотивів;

захисника ОСОБА_9 , який підтримав вимоги своєї апеляції та просив її задовольнити, апеляції захисника ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_11 , а також засудженого ОСОБА_13 підтримав в частині закриття справи з підстав відсутності складу злочину, а не за недоведеністю факту його вчинення;

захисника ОСОБА_11 , який підтримав подану апеляцію, та не заперечував щодо задоволення апеляцій захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та засудженого ОСОБА_13 в частині скасування вироку;

засудженого ОСОБА_13 , який підтримав подану апеляцію та не заперечував щодо задоволення інших апеляцій в частині скасування вироку;

засудженого ОСОБА_12 , який підтримав всі апеляції в частині скасування вироку;

прокурора, який заперечував щодо задоволення усіх апеляцій;

колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляцій захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та засудженого ОСОБА_13 з огляду на таке.

Відповідно до п.1 і п.3 ч.1 ст. 367 КПК України 1960 року однобічність чи неповнота проведеного досудового та судового слідства, а також істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону є підставою для скасування вироку при розгляді справи судом апеляційної інстанції. Відповідно до ч.1 ст. 370 КПК України 1960 року істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог КПК України 1960 року, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок. Пунктом третім ч.2 ст. 370 КПК України 1960 року порушення права обвинуваченого на захист є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону і безумовною підставою для скасування вироку.

За результатами апеляційного розгляду колегією суддів встановлені порушення вимог кримінально-процесуального закону, які проявились у порушенні права засуджених на захист, що були допущені як у ході досудового, так і у ході судового слідства.

Одним із механізмів належного забезпечення права обвинуваченого на захист є належне його інформування про обставини вчинення злочину, поставленого йому у вину із зазначенням часу, місця та способу його вчинення, а також інших обставин злочину, які мають значення для правильного вирішення справи. Саме із моменту пред`явлення особі обвинувачення, що реалізується слідчим чи прокурором шляхом винесення та вручення особі постанови про притягнення у якості обвинуваченого починається процес притягнення особи до кримінальної відповідальності. Кінцевим результатом стадії досудового розслідування є складання обвинувального висновку із подальшим скеруванням його до суду. До процесуальних рішень у формі постанови про притягнення у якості обвинуваченого та обвинувального висновку законодавцем приділена особлива увага, зокрема і у частині доведення до відома особи, якій висувається обвинувачення, сутності цього обвинувачення, що полягає у детальному доведенні до відома особи сутності та обставин злочину, вчинення якого ставиться особі у вину та у окремому випадку доказів, якими доводиться вина особи у вчиненні цього злочину. Це знайшло своє підтвердження у ряді положень КПК України 1960 року, а саме: у ч.2 ст. 43 КПК України 1960 року, відповідно до якої обвинувачений має право знати у чому його обвинувачують; у ч.1 ст. 132 КПК України 1960 року відповідно до якої постанова про притягнення як обвинуваченого повинна містити посилання на злочин, у вчиненні якого особа обвинувачується із зазначенням часу, місця та інших обставин вчинення злочину; у ч.2 ст.223 КПК України 1960 року відповідно до якої обвинувальний висновок повинен містити посилання на час, місце, спосіб і мотиви вчинення злочину. Аналогічні вимоги законодавцем висуваються і до вироку, як остаточного процесуального рішення, яким закінчується судовий розгляд у суді першої інстанції, де ч.1 ст. 334 КПК України 1960 року на суд у випадку ухвалення обвинувального вироку покладається обов`язок сформулювати обвинувачення, визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину.
Указане право обвинуваченого гарантуються також положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підпунктом «а» п.3 ст. 6 якої передбачено, що обвинувачений має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про причини і характер обвинувачення, висунутого проти нього.

Цих вимог закону та міжнародного договору ні у ході досудового, ні у ході судового слідства із необхідною повнотою дотримано не було.

Як вбачається із обвинувального висновку, ОСОБА_12 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, а саме в отриманні хабара за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з вимаганням хабара. ОСОБА_21 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, а саме в отриманні хабара за попередньою змовою групою осіб, будучи особою, яка займає відповідальне становище.

Формулюючи сутність обвинувачення, як ОСОБА_12 , так і ОСОБА_14 слідчим у обвинувальному висновку було зазначено те, що старший державний виконавець ОСОБА_12 , діючи умисно, з корисливих мотивів, в супереч інтересам служби, за попередньою змовою з заступником начальника Голосіївського РУЮ у м. Києві - начальником ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві ОСОБА_14 , в розмові з ОСОБА_15 повідомив останній про те, що він може зняти арешт з автомобіля «JEEP GRAND CHEROKEE», номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_17 та прискорити виконання даного рішення. В подальшому, ОСОБА_12 висунув ОСОБА_15 вимогу про передачу йому 1000 доларів США за зняття арешту з вищевказаного автомобіля та прискорення виконання даного рішення, пославшись при цьому на те, що в інакшому разі він не винесе постанову про зняття арешту з автомобіля та не прискорить виконання даного рішення. 11.05.12 приблизно о 17.00, у службовому кабінеті ВДВС Голосіївського РУЮ в м. Києві, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 22/15, старший державний виконавець ВДВС Голосіївського РУЮ в м. Києві ОСОБА_12 , діючи за попередньою змовою із заступником начальника Голосіївського РУЮ у м. Києві - начальником ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві ОСОБА_14 , одержав від ОСОБА_15 хабар в сумі 1000 доларів США після чого 400 доларів США залишив у виконавчому провадженні, яке перебувало на його робочому столі, а 600 доларів США передав заступнику начальника Голосіївського РУЮ у м. Києві - начальнику ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві ОСОБА_14 у службовому кабінеті останнього.

Між тим, при формулюванні цих обвинувачень, слідчим не було указано на те, яка домовленість відбулася між ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , на що вона була направлена, коли відбулася ця домовленість та які дії у межах цієї домовленості повинні були виконувати її учасники. Із висунутого обвинувачення не можливо зробити однозначний висновок про те, чи був ОСОБА_14 взагалі обізнаний про дії ОСОБА_12 та про перемовини, які відбувалися між ОСОБА_12 та ОСОБА_16 . Із висунутого обвинувачення не можливо зробити висновок про те, чи охоплювалась вимога ОСОБА_12 про передачу йому 1000 доларів США домовленістю, що відбулася між ОСОБА_12 та ОСОБА_14 . Із висунутого обвинувачення не можливо зробити висновок про те, у який спосіб грошові кошти у розмірі 600 доларів США були передані ОСОБА_14 , що є необхідним для вирішення питання про те, чи були ці кошти прийняті ОСОБА_14 . Аналіз обвинувачення, що було висунуте ОСОБА_14 , не дає можливості з`ясування того, які дії, що утворюють об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України були вчинені ОСОБА_14 .

Наведене дає підстави стверджувати про те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_14 у ході досудового слідства було висунуте не конкретне обвинувачення, яке не дає обвинуваченим та їх захисникам можливості усвідомити сутність цього обвинувачення та належним чином здійснювати захист від цього обвинувачення. Колегія суддів зважає також на те, що стосовно ОСОБА_14 обвинувачення не сформульоване взагалі, оскільки у обвинувальному висновку обвинувачення щодо ОСОБА_14 є повністю ідентичним обвинуваченню ОСОБА_12 , без зазначення того, яку участь у злочині приймав ОСОБА_14 та які дії, що утворюють об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України вчинив ОСОБА_14 .

На це порушення вимог кримінально-процесуального закону суд першої інстанції уваги не звернув, ухвалюючи вирок при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним в порядку ч.1 ст. 334 КПК України 1960 року, продублював обвинувачення, яке було сформульоване органом досудового слідства, що призвело до засудження обвинувачених за не конкретним обвинуваченням. Порушення зазначених вище положень КПК України 1960 року призвело до істотного порушення права обвинувачених на захист, що перешкодило суду першої інстанції повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок. Відповідно до ч.1 ст. 370 КПК України ці порушення є істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону і безумовною підставою для скасування вироку відповідно до положень п.3 ч.2 ст.370 КПК України.

Із урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не відповідає критеріям законності, а тому він підлягає скасуванню. Із урахуванням необхідності формулювання щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_13 нового уточненого та конкретного обвинувачення, а у ході розгляду справи у суді першої інстанції прокурором не було вжито будь-яких заходів, направлених на усунення зазначених вище порушень кримінально-процесуального закону, колегія суддів вважає за необхідне повернути цю справу на додаткове розслідування.

У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлена істотна неповнота проведеного досудового та судового слідства, внаслідок чого не були досліджені із належною повнотою обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Зокрема:

органом досудового слідства не встановлено, які із дій, що утворюють об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, вчинив ОСОБА_13 , внаслідок чого в подальшому щодо нього із неналежною повнотою та конкретністю було сформульоване обвинувачення, що стало однією із підстав скасування ухваленого щодо нього вироку;

органом досудового слідства не встановлено чи мав місце факт будь-якої домовленості між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 пов`язаної із передачею останньому коштів, якщо мав то який її зміст, коли та за яких умов відбулася ця домовленість. Встановлення цих обставин є необхідним для висунення ОСОБА_13 обвинувачення саме у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України;

у ході досудового слідства не з`ясовано із належною повнотою, а під час судового слідства не перевірено те, чому не усі купюри, які були використані у якості предмету хабара були помічені спеціальним засобом та чому, не зважаючи на факт того, що усі грошові купюри перебували разом, на 4-х із них, які були виявлені на столі ОСОБА_12 не було виявлено жодних слідів засобу, яким оброблялися грошові кошти;

залишилися не з`ясованими із належною повнотою обставини проведення огляду місця події від 11.05.2012, яким був кабінет ОСОБА_12 з огляду на наявність зауваженняособи, яка була присутня під час проведення цієї слідчої дії, відповідно до якого до проведення цієї слідчої дії у кабінеті ОСОБА_12 перебували працівники правоохоронних органів, які вчиняли дії, які за своїм видом подібні до огляду чи обшуку. Відповідні особи, які були присутні під час зазначеного огляду не були допитані, а цим обставинам не було надано жодної оцінки, хоча це має важливе значення для вирішення питання про допустимість доказів, здобутих внаслідок проведення цієї слідчої дії;

у ході досудового слідства не дана оцінка наявності постанови судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10.07.2012 про скасування постанови старшого слідчого прокуратури Голосіївського району м. Києва від 12.06.2012 про порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_13 за ч. 3 ст. 368 КК України, що може указувати, на проведення досудового слідства щодо ОСОБА_13 за ч. 3 ст. 368 України за умови відсутності порушеної щодо нього кримінальної справи;

у ході досудового слідства із неналежною повнотою перевірені заяви обвинувачених та їх захисників щодо провокації отримання хабара, хоча відповідно до практики Європейського суду із прав людини, що висловлена у рішенні по справі «Баннікова проти Російської Федерації» така заява підлягає обов`язковій перевірці, а на прокурора покладається обов`язок надання доказів, які спростовують цю заяву.

У ході проведення додаткового розслідування необхідно з`ясувати місце знаходження відеозаписів проведених слідчих дій, які зникли під час перебування справи у суді першої інстанції, а також провести комплекс слідчих та оперативно-розшукових дій, направлених на усунення зазначеної вище неповноти проведеного досудового слідства.

Колегія суддів зважає на те, що обидва засуджені були взяті під варту у зв`язку із винесенням щодо них обвинувального вироку із призначенням покарання у виді позбавлення волі. Процесуальна поведінка засуджених, як у ході досудового слідства, так і під час розгляду справи у суді першої інстанції, не викликала жодних нарікань. Це дає підстави стверджувати про те, що належну процесуальну поведінку засуджених та виконання обов`язків, які випливають із змісту ч.2 ст. 148 КПК України 1960 року може забезпечити інший запобіжний захід не пов`язаний із триманням обвинувачених під вартою. У зв`язку із цими обставинами, та у зв`язку із скасуванням вироку, яким засуджені були взяті під варту, колегія суддів вважає за необхідне змінити обом засудженим запобіжні заходи із взяття під варту на підписки про невиїзд.

Керуючись ст.ст. 148, 367, 370, 374, 377, 366 КПК України 1960 року, колегія суддів,

у х в а л и л а:
Апеляцію захисника засудженого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Апеляцію захисника засудженого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.

Апеляцію засудженого ОСОБА_13 задовольнити частково.

Апеляцію захисника засудженого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 20 травня 2021 року щодо ОСОБА_13 та ОСОБА_12 скасувати.

Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України повернути прокурору для проведення додаткового розслідування, в ході якого виконати вказівки вказані в мотивувальній частині вказаної ухвали.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_13 у виді взяття під варту змінити на підписку про невиїзд.

ОСОБА_13 звільнити з-під варти в залі суду негайно.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_12 у виді взяття під варту змінити на підписку про невиїзд.

ОСОБА_12 звільнити з-під варти в залі суду негайно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4