ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/2187/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/137/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.191 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2021 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_9 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 лютого 2021 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та зареєстровану у АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою АДРЕСА_2

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України та призначено їй покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права обіймати посади та займатись діяльністю, пов`язаною з матеріальною відповідальністю, на строк 1 рік.

Відповідно до ст.75 КК України ОСОБА_7 вирішено звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на 1 рік.

Згідно п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України вирішено покласти на ОСОБА_7 процесуальні обов`язки.

Питання щодо судових витрат та речових доказів вирішено.

Згідно з вироком, 21 серпня 2018 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 /далі-ФОП ОСОБА_9 / та ОСОБА_7 був укладений трудовий договір № 1/8, згідно якого останню прийнято на посаду продавця у магазин ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_3 . Пунктом 2 даного договору передбачено, що продавець несе повну матеріальну відповідальність за збереження, відпуск товару та належне оформлення документації.

В період часу із 08 квітня 2019 року по 27 квітня 2019 року у ОСОБА_7 , яка була продавцем дитячого одягу у вказаному магазині, виник злочинний намір, направлений на заволодіння чужим майном, яке перебувало у її віданні, а саме грошових коштів. Реалізуючи вказаний злочинний намір, впродовж 08 - 27 квітня 2019 року ОСОБА_7 , перебуваючи на робочому місці у магазині ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: м. Тернопіль, вул.Симоненка, 3, перебуваючи на посаді продавця дитячого одягу, будучи матеріально-відповідальною особою, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, розуміючи протиправний характер та значення своїх дій, керуючись єдиним злочинним умислом, отримувала від покупців грошові кошти за товари, привласнювала їх, а товари реалізовувала покупцям без проведення касових операцій, внаслідок чого привласнила грошові кошти, які перебували у її віданні, на загальну суму 74154 грн., котрі належать ФОП ОСОБА_9 , чим завдала їй шкоду на вказану суму.

В апеляційній скарзі потерпіла просить скасувати оскаржуваний вирок та призначити ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права обіймати посади та займатись діяльністю пов`язаною з матеріальної відповідальністю на строк 1 рік. Вважає, що суд першої інстанції не мав підстав для застосування ст.75 КК України, судом не враховано її думки при винесенні вироку, а також суд ухвалив вирок з врахуванням намірів обвинуваченої щодо відшкодування завданої шкоди та строку виконання заявленого наміру щодо відшкодування судом не було встановлено. Стверджує, що намір обвинуваченої слід кваліфікувати, як задум, бажання, а не обов`язок виконати дану вимогу, відшкодувати шкоду завдану злочином. Наголошує, що збитки їй не відшкодовано, а намір не є гарантією виконання обов`язку обвинуваченою щодо повернення привласнених коштів їй як потерпілій.

Прокурор також подавав апеляційну скаргу на цей вирок і просив його скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді 1 року обмеження волі. Однак, до початку апеляційного розгляду на підставі ч.1 ст.403 КПК України прокурор відмовився від поданої ним апеляційної скарги. Оскільки, в цьому провадженні вирок був оскаржений також потерпілою, то визначених ч.2 ст.403 КПК України підстав для закриття апеляційного провадження немає.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи представника потерпілої, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який підтримав відмову від апеляційної скарги сторони обвинувачення та вважає оскаржений вирок законним і обґрунтованим, пояснення обвинуваченої, яка обіцяла відшкодувати решту завданої шкоди і просила залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги і учасників провадження, колегія суддів з`ясувала наступне.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України, правильність кваліфікації її дій, а також встановлені судом і наведені у вироку фактичні обставини в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому не підлягають перевірці судом апеляційної інстанції.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги потерпілої, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскарженого вироку в частині звільнення обвинуваченої від відбування покарання з іспитовим строком.

Згідно вироку, при призначенні покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винної і обставини, що пом`якшують покарання, та прийшов до висновку про можливість застосування відносно неї ст.75 КК України.

Зокрема, в судовому засіданні було встановлено, що обвинувачена в судовому засіданні повністю визнала свою винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення за викладених у обвинувальному акті обставин, повністю погодилась зі всіма зібраними в процесі досудового розслідування доказами, відмовилась від їх дослідження під час судового розгляду, а також висловила щире каяття і до направлення обвинувального акту до суду частково відшкодувала більшу частину завданої потерпілій шкоди.

Крім того, щодо особи обвинуваченої встановлено, що вона молодого віку, вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, заміжня, позитивно характеризується за місцем реєстрації та попереднього проживання.

Обставин, які обтяжують покарання, в ході судового розгляду не встановлено.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції правильно оцінив зазначені обставини як такі, що в сукупності дають підстави вважати, що обвинувачена усвідомила суспільну небезпеку своїх дій, а тому її виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

В апеляційних скаргах прокурора і потерпілої не наведено конкретних доказів на спростування висновків суду першої інстанції і обставин, які суд врахував при звільненні обвинуваченої від відбування покарання.

Так, в апеляційній скарзі потерпіла на обґрунтування неправильності застосування ст.75 КК України вказує, що завдана злочином шкода їй не відшкодована, а обвинувачена висловила лише намір повернути привласнені кошти.

Разом з тим, згідно вироку в ході судового розгляду було встановлено, що обвинувачена відшкодувала завдану її діями шкоду частково в сумі 50215,2 гривень.

В апеляційній скарзі потерпілої ця обставина не заперечується. В обвинувальному акті вказано, що до направлення його до суду обвинуваченою було відшкодовано 50212 грн. В судовому засіданні 03 лютого 2021 року представник потерпілої ОСОБА_8 пояснив, що фактично обвинувачена відшкодувала 50215,2 грн. (а.к.п.110-111).

Крім того, в матеріалах справи наявна копія письмового клопотання представника потерпілої ОСОБА_8 , в якій він просить призначити покарання згідно санкції інкримінованої статті КК України на розгляд суду та повідомляє, що шкода відшкодована, претензій немає (а.к.п.95).

Також, в матеріалах провадження наявна письмова заява потерпілої ОСОБА_9 , в якій вона просить суд проводити судовий розгляд без її участі і просить призначити покарання згідно санкції інкримінованої статті КК України на розгляд суду (а.к.п.53).

Наведене повністю спростовує доводи апеляційної скарги потерпілої про те, що при постановленні вироку суд не врахував її думку при призначенні покарання, а також, що шкода їй не відшкодована зовсім.

Крім того, оцінюючи наведені доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до переконання, що думка потерпілої щодо визначення покарання і можливості звільнення від його відбування може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, але не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Цивільний позов у цьому кримінальному провадженні ні потерпіла, ні її представник не заявляли, а тому доводи апеляційної скарги потерпілої про необхідність скасування вироку лише через те, що намір обвинуваченої відшкодувати решту коштів не є гарантією виконання такого обов`язку, колегія суддів вважає безпідставним.

В апеляційній скарзі не наведено будь-яких інших обставин, на підставі яких потерпіла прийшла до переконання про необхідність скасування оскарженого вироку, а також не наведено переконливих доводів про неможливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання.

Враховуючи наведене та переглядаючи вирок в межах поданої апеляційної скарги колегія суддів не знаходить підстав для скасування оскарженого вироку.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.404-419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 лютого 2021 року відносно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді