Номер провадження: 11-кп/813/825/22
Номер справи місцевого суду: 515/1689/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 16.12.2021 року, якою накладено арешт на майно у кримінальному провадженні №0000231 від 30.07.2019 року, стосовно ОСОБА_5 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, -
встановив:

оскарженою ухвалою суду першої інстанції задоволено клопотання представника цивільного позивача потерпілої ОСОБА_6 , з метою забезпечення цивільного позову, та накладено арешт на належний обвинуваченому ОСОБА_5 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , заборонивши його відчуження, без встановлення заборони права користування.

Обґрунтовуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на те, що з огляду заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов потерпілої про відшкодування матеріальної та матеріальної шкоди, існують підстави для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження, що слугуватиме забезпеченню права цивільного позивача на відшкодування шкоди, у разі доведення винуватості обвинуваченого. Крім того, судом враховано, що обвинуваченим ОСОБА_5 під час судового провадження вчиняються дії, спрямовані на відчуження належного йому майна, тобто встановлена наявність ризику, передбаченого ст. 170 КПК України, а саме ризику відчуження майна.

Не погодившись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати, та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання потерпілої про накладення арешту.

Обвинувачений посилається на те, що судом першої інстанції при ухвалені рішення про накладення арешту на житловий будинок не враховано, що 1/2 частина будинку належить його дружині, а також право на користування та проживання в ньому дітей. Обвинувачений зазначає, що його вина у скоєнні інкримінованого злочину не доведена, а тому вважає, що підстави для накладення арешту відсутні.

Представник потерпілої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду із клопотанням про розгляд апеляційної скарги обвинуваченого за його відсутністю, просив апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.
Обвинувачений ОСОБА_5 , його захисник ОСОБА_8 , прокурор та потерпіла ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи до апеляційного суду не з`явилися, клопотань про відкладення судового засідання не заявляли.
За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.107, ч.4 ст.405 КПК України апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.
Апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права учасників процесу на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги те, що останні, будучи повідомленими про дату та час розгляду скарги в апеляційному суді, не з`явились, суд оцінює таку поведінку, як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст.1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до положень ст. 2 КПК, одним із завдань кримінального провадження є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Відповідно до ст.ст. 8, 9 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням засад законності та верховенства права, згідно з якими людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і визначають зміст та спрямованість діяльності держави.

Законність, як загальна засада кримінального провадження, полягає в забезпеченні єдиного порядку кримінального провадження в усіх кримінальних провадженнях, неухильному дотриманні процесуальної форми та передбаченої процедури, однаковості застосування закону і поширюється на всі стадії та інститути кримінального процесу, всіх його суб`єктів, усі дії і процесуальні рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Тобто, обов`язковою умовою прийняття законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення є неухильне дотримання вимог кримінального процесуального законодавства на всіх стадіях судового розгляду.

Відповідно до вимог п.7 ч.2 ст.131 КПК один із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.
Згідно ч.1 ст.171 КПК з клопотанням про арешт майна до суду має право звернутися, зокрема з метою забезпечення цивільного позову цивільний позивач.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, суд повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для обвинуваченого та третіх осіб.
За змістом ст.170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Згідно ч.6 ст.170 КПК у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно обвинуваченого за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні.

За змістом ч.8 ст.170 КПК вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Відповідно до ч.11 ст. 170 КПК заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Процедура вирішення питання про накладення арешту на майно визначена ст.171 КПК.
Перевіряючи рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що відповідно до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення та розгляді кримінального провадження.
Зокрема положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Як убачається з матеріалів судової справи на розгляді Кілійського районного суду Одеської області знаходиться кримінальне провадження №0000231 від 30.07.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.
З обставин викладених в обвинувальному акті вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що 09.07.2019 року, близько 07:00 год., знаходячись біля торгівельного павільйону, розташованого за адресою: Одеська область, Татарбунарський район, с. Приморське, курорт «Расєйка», вул. Курортна, під час сварки, виниклої на ґрунті тривалих неприязних відносин з потерпілою ОСОБА_6 , маючи намір на спричинення тілесних ушкоджень останній, спочатку штовхнув її до кута павільйону, після чого схопив її обома руками навколо шиї та стискаючи її, підняв за шию, чим спричинив ОСОБА_6 наступні тілесні ушкодження: перелом під`язичної кістки з права; синець синього кольору та набряк м`яких тканин на рівні під`язикової кістки. Тілесні ушкодження, у вигляді перелому під`язикової кістки, не були небезпечними для життя, потягли за собою розлад здоров`я тривалістю більш 21 дня, і за цим критерієм, згідно п.2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (Наказ №6 МОЗ України від 17.01.1995 року) відноситься до категорії середньої тяжкості.
Таким чином, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я (а.п.2-4).
У кримінальному провадженні потерпілою ОСОБА_6 заявлено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_5 на її користь: 22611,60 грн в якості відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я; 43662,96 грн в якості збитків (упущеної вигоди); 150000 грн в якості відшкодування моральної шкоди (а.п.8-12).
05.02.2020 року потерпіла ОСОБА_6 звернулась до суду першої інстанції із клопотанням про забезпечення позову та накладення арешту на майно, що належить обвинуваченому ОСОБА_5 , а саме: на квартиру загальною площею 51.1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також на автомобіль марки «MERCEDES BENZ», номерний знак НОМЕР_1 , шляхом встановлення заборони відчуження цього майна (а.п.90-91).
05.02.2020 року судом першої інстанції в підготовчому судовому засіданні розглянуто клопотання потерпілої ОСОБА_6 та постановлено ухвалу, якою відмовлено в накладенні арешту на майно, у зв`язку із не доведенням потерпілою та її представником, що невжиття таких заходів як арешт майна може істотно вплинути чи унеможливити виконання процесуального рішення суду щодо ефективного захисту оспорюваних прав та інтересів потерпілої, а також не обґрунтованістю співмірності накладення арешту з вимогами, які просить стягнути цивільний позивач (а.п.97-99).
Згідно інформації ЄДРСР ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.03.2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 05.02.2020 року, та роз`яснено представнику потерпілої, що він вправі звернутися з повторним клопотанням про накладення арешту на майно під час судового розгляду, належним чином обґрунтувавши його, зокрема в частині співрозмірності арешту з вимогами, які просить стягнути цивільний позивач, що було підставою для відмови в задоволенні клопотання районним судом.
16.12.2021 року представником потерпілої ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_7 до Кілійського районного суду Одеської області повторно подано клопотання про накладення арешту на майно, що належить обвинуваченому ОСОБА_5 , а саме на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом встановлення заборони на його відчуження.
Клопотання мотивоване тим, що з метою забезпечення заявленого цивільного позову потерпілої виникла необхідність в арешті будинку обвинуваченого через існування реальної можливості відчуження цього майна, виникнення утруднення виконання або неможливості виконання рішення суду про стягнення відшкодування, у випадку задоволення цивільного позову. Представник потерпілої вказує, що обвинуваченим уже вчинено відчуження автомобіля, та виставлено на продаж будинок, який не є його житлом, тому вважає, що є підстави для накладення арешту на зазначений будинок, що є співмірним із заявленими позовними вимогами потерпілої.
16.12.2021 року, оскарженою ухвалою суд задовольнив клопотання та наклав арешт на належний обвинуваченому ОСОБА_5 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною його відчуження, без встановлення заборони права користування, зазначивши про те, що з метою забезпечення цивільного позову та недопущення відчуження обвинуваченим вказаного в клопотанні житлового будинку, встановлені підстави для накладення арешту на майно обвинуваченого.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно обвинуваченому ОСОБА_5 на праві власності належить: квартира за адресою: АДРЕСА_2 , в якій ОСОБА_5 проживає; та житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який виставлений на продаж за ціною 941 594 грн.
Крім того, обвинуваченому ОСОБА_5 належав автомобіль «MERCEDES BENZ», номерний знак НОМЕР_1 , який на теперішній час обвинуваченим вже відчужений.
В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_5 підтвердив факт виставлення на продаж нерухомого майна, а саме будинку в м. Татарбунари, а також відчуження транспортного засобу, на який представник цивільного позивача у попередньому клопотанні просив накласти арешт, в задоволенні якого було відмовлено.
Таким чином, суд першої інстанції встановив факт вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 під час судового провадження дій, спрямованих на відчуження належного йому майна, що свідчить про існування ризику відчуження майна, яке належить обвинуваченому.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтованого врахував наявність ризику відчуження обвинуваченим майна, а також те, що зазначений у клопотанні житловий будинок, який відповідно до долучених до клопотання доказів належать на праві приватної власності обвинуваченому, а тому, з метою забезпечення можливого відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), що підпадає під вимоги ч.6 ст.170 КПК, існують підстави для накладення арешту на майно обвинуваченого.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_5 на те, що його вина у скоєнні інкримінованого злочину не доведена, апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки при розгляді клопотання представника потерпілої, поданого з метою забезпечення цивільного позову, не встановлюється винуватість чи не винуватість обвинуваченого, а лише вирішується питання про правомірність накладення арешту на майно, як заходу забезпечення кримінального провадження.
Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не з`ясовано чи є він власником житлового будинку, а також те, що Ѕ частини будинку належить його дружині, апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки з оскарженої ухвали та наявних в матеріалах справи документів вбачається, що судом першої інстанції враховано, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить обвинуваченому ОСОБА_5 (а.п.105).
Твердження апелянта стосовно того, що судом першої інстанції не враховано права його дітей на користування та проживання в будинку, колегія суддів також визнає неспроможними, оскільки при постановленні оскарженої ухвали судом встановлено лише заборону відчуження майна (житлового будинку), без обмеження права обвинуваченого та його родини на користування належним йому будинком.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2 , що також підтверджує, що накладення арешту на житловий будинок в м. Татарбунари, не тягне за собою будь-яких шкідливих наслідків.
Підстав сумніватися в розумності та співрозмірності такого обмеження права власності на майно обвинуваченого завданням кримінального провадження апеляційний суд на даній стадії кримінального провадження не вбачає. Можливість настання надмірно тяжких наслідків арешту майна для власника та третіх осіб, апеляційним судом також не встановлено та апелянтом не доведено.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_5 про не обґрунтованість та не наведення цивільним позивачем потерпілою та її представником обставин того, що невжиття таких заходів як арешт майна може істотно ускладнити чи унеможливити виконання процесуального рішення суду щодо ефективного захисту права потерпілої на відшкодування спричиненої шкоди, апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки як було встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, обвинуваченим в ході судового провадження здійснюються дії спрямовані на відчуження належного йому майна, що підтверджується відчуженням транспортного засобу та виставленням на продаж належного йому будинку, що знаходиться в м.Татарбунари. За таких обставин, не накладення арешту на майно обвинуваченого може призвести до відчуження його майна, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення цивільного позову за вироком суду.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано наклав арешт на майно зазначене у клопотанні, оскільки такий захід забезпечення кримінального провадження слугуватиме меті можливості забезпечення заявленого у кримінальному провадженні цивільного позову та відшкодування заподіяних збитків, у разі доведеності вини обвинуваченого, а тому доводи апелянта щодо незаконності та необґрунтованості оскарженої ухвали, апеляційний суд визнає безпідставними.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого є необґрунтованою, а тому підстави для її задоволення та скасування оскарженої ухвали відсутні.
Керуючись ст.ст. 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Кілійського районного суду Одеської області від 16.12.2021 року, якою накладено арешт на майно у кримінальному провадженні №0000231 від 30.07.2019 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4