Справа № 442/6682/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1162/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року у місті Львові.
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:
під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2021 року відносно ОСОБА_7 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.239 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 34000 гривень.

Цивільний позов Дрогобицької міської ради Львівської області задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь Дрогобицької міської ради Львівської області завдану шкоду в розмірі 304730 гривень 10 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави витрати, пов`язані з проведенням експертиз: за проведення судової інженерно-екологічної експертизи - в сумі 36038,10 гривень; за проведення судової автотоварознавчої експертизи - в сумі 2745,92 гривень.

Вирішено питання про речові докази, а саме:

- мобільний телефон марки «HUAWEI» модель «DRA LX9», ІМЕI1: НОМЕР_1 , ІМEІ2: НОМЕР_2 , із сім карткою мобільного оператора «лайфселл» НОМЕР_3 та мобільний телефон марки «NOKIA» модель 150, ІМЕI1: НОМЕР_4 , ІМЕІ2: НОМЕР_5 , із сім карткою мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_6 , - ухвалено повернути власнику ОСОБА_9 ;

- мобільний телефон марки «SAMSUNG» ІМІЕ1: НОМЕР_7 , ІМЕІ2: НОМЕР_8 , із сім карткою мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_6 ; мобільний телефон марки «SAMSUNG» GT-E НОМЕР_9 , ІМЕІ НОМЕР_10 , із сім карткою мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_11 , які передані на відповідальне зберігання ОСОБА_7 , ухвалено залишити їхньому власнику - ОСОБА_7 ;

- транспортний засіб марки «MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_12 , який переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_7 , ухвалено повернути законному власнику.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді від 09.02.2021р. на речові докази транспортний засіб марки «MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_13 , та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_14 , в частині позбавлення права відчуження та розпорядження (з урахуванням ухвали від 21.04.2021 про часткове скасування арешту в частині користування), які передані на відповідальне зберігання ОСОБА_7 , та ухвалено повернути їх власнику ОСОБА_10 .

Згідно вироку суду ОСОБА_7 , будучи зареєстрованим з 25.02.2016р. фізичною-особою підприємцем (код ЄДРПОУ ), основним видом діяльності якого є «Збирання безпечних відходів», всупереч вимогам природоохоронного законодавства України, а саме: ст. 55 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 46 Закону України «Про охорону земель» та ст. 351 Закону України «Про відходи», в період часу з 12.10.2020 по 02.01.2021 здійснював самовільне несанкціоноване (без відповідних дозволів) привнесення твердих побутових відходів на відкритий ґрунт земельної ділянки з координатами: широта 49.297924 та довгота 23.542347, що знаходиться поблизу будівлі АДРЕСА_1 , що призвело до псування земель на території вищевказаної земельної ділянки, шляхом засмічення відкритого ґрунтового покриття земельної ділянки шкідливими для життя, здоров`я людей та довкілля сторонніми предметами і матеріалами, сміттям на площі 36 м2об`ємом відходів 90 м3, і що, як наслідок, може призвести до настання негативних та екологонебезпечних змін в якісному й кількісному стані земель під впливом антропогенних факторів, що унеможливило їх повне/часткове використання за цільовим призначенням, чим спричинено екологічну шкоду на суму 304 730,10 (триста чотири тисячі сімсот тридцять гривень 10 копійок), а також шкоду життю й здоров`ю людини, як елементу (вторинному прояву) екологічної шкоди.

На вказаний вироку суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, у якій не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 239 КК України, та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 51 000 грн., задовольнити цивільний позов Дрогобицької міської ради Львівської області та стягнути з обвинуваченого 304 730, 10 гривень спричиненою шкоди довкіллю, конфіскувати в дохід держави автомобілі марки «MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_15 та «MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_13 .

Свої апеляційні вимоги прокурор мотивує тим, що оскаржуваний вирок є незаконним у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає неправильними висновки місцевого суду з приводу відсутності підстав для застосування положень ст. 100 КПК України при вирішенні питання з речовими доказами.
Прокурор стверджує, що на підтвердження факту визнання автомобілів марки «MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_15 та «MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_13 речовими доказами у даному кримінальному провадженні сторона обвинувачення надала суду відповідні постанови слідчого та ухвали слідчого судді. З постанов слідчого про визнання вказаних автомобілів речовими доказами вбачається, що такі визнані знаряддями вчинення злочину, про що також зазначено в обвинувальному акті.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що факт набуття у власність вказаних автомобілів ствердив сам обвинувачений під час його допиту у судовому засіданні 04.11.2021р., про що також зазначено і у вироку суду. Жодних інших доказів щодо обізнаності чи навпаки необізнаності власників транспортних засобів про їх використання при вчиненні даного злочину стороною захисту суду не надано, і судом в ході судового розгляду такі не досліджувались.

Звертає увагу, що неправильні висновки місцевого суду з приводу речових доказів призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що санкція ч. 1 ст. 239 КК України передбачає основне покарання, зокрема у виді штрафу у розмірі від 1000 до 4000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а тому при винесенні вироку суду необхідно вирішувати також питання спеціальної конфіскації. Разом з тим, місцевим судом всупереч вимогам закону при прийнятті рішення у даній справі не прийнято рішення про спеціальну конфіскацію.
Заслухавши доповідача, виступ прокурора у підтримку поданої апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечили апеляційні вимоги прокурора як безпідставні, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 239 КК України, та кваліфікація його дій в апеляційному порядку не оскаржуються, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України, судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 місцевим судом покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 239 КК України, колегія суддів враховує наступне.

Санкцією ч. 1 ст. 239 КК України передбачено покарання у виді штрафу від однієї до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Згідно оскаржуваного вироку ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.239 КК України, призначено покарання у виді штрафу в розмірі 34 000 гривень (дві тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян).

В апеляційній скарзі прокурор просить призначити ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 239 КК України, покарання у виді штрафу у розмірі більшому ніж призначив суд першої інстанції, а саме у розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 гривень.

Водночас, в апеляційній скарзі прокурора не наведено жодного мотиву на обґрунтування вимог щодо необхідності призначення ОСОБА_7 більшого розміру штрафу, а ніж визначив суд першої інстанції.

Як вбачається із вироку суду, при призначенні ОСОБА_7 покарання місцевий суд у повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, наслідки та обставини вчиненого, дані про особу винного, його готовність відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме: повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 239 КК України у виді штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 гривень, у повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

Крім цього, в апеляційній скарзі прокурор покликається на неправильне вирішення місцевим судом долі речових доказів, які є знаряддями вчинення кримінального правопорушення, а саме: автомобілів марки «MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_15 та «MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_13 , та безпідставне не застосування щодо цього майна спеціальної конфіскації.

Оцінюючи доводи прокурора щодо неправильного, на його думку, застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, яке полягало у незастосуванні на підставі ст. 96-1 КК України спеціальної конфіскації вказаних транспортних засобів, хоча зобов`язаний був це зробити відповідно до вимог ч. 9 ст. 100 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Доля речових доказів вирішується у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Згідно п. 1 ч.9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. При цьому гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю).

Як передбачено ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 засуджено за вчинення умисного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 239 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді штрафу від однієї до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, а відтак у даному кримінальному провадженні підлягає до вирішення питання про застосування спеціальної конфіскації.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Частиною 10 статті 100 КПК України встановлено, що застосування спеціальної конфіскації здійснюється тільки після доведення в судовому порядку стороною обвинувачення, що власник (законний володілець) грошей, цінностей та іншого майна знав про їх незаконне походження та/або використання.

В апеляційній скарзі прокурор стверджує, що автомобілі марки «MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_15 та «MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_13 належать обвинуваченому ОСОБА_7 , були використані останнім як знаряддя вчинення злочину, такі постановами слідчого визнані речовими доказами, а відтак щодо вказаного майна слід застосувати спеціальну конфіскацію.

Водночас, як вбачається з матеріалів кримінального провадження стороною обвинувачення під час розгляду справи місцевим судом надано наступні документи, які містять інформацію щодо вказаних транспортних засобів, а саме:

-постанову слідчого від 06 квітня 2021 року, згідно якої визнано і долучено до даного кримінального провадження в якості речового доказу транспортний засіб - MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_15 , як знаряддя вчиненого злочину (а.с. 63-65). Даних про власника чи законного володільця цього транспортного засобу вказана постанова слідчого не містить. У матеріалах кримінального провадження такі дані взагалі відсутні;

-постанову слідчого від 08 лютого 2021 року, згідно якої визнано і долучено до даного кримінального провадження в якості речового доказу транспортний засіб марки «MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_13 , зареєстрований на ОСОБА_10 , ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_14 (а.с.66-68);

-копію ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 09 лютого 2021 року, якою накладено арешт на транспортний засіб марки «MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_13 , зареєстрований на ОСОБА_10 , ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_14 (а.с. 71);

-копію ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 21 квітня 2021 року, якою скасовано арешт у частині користування транспортним засобом марки «MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_13 , зареєстрованим на ОСОБА_10 , ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_14 . Арешт на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_12 залишено в силі у частині заборони відчуження вказаного майна (а.с. 72-73).

Отже, з наданих стороною документів не вбачається, що автомобілі марки «MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_15 та «MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_13 належать обвинуваченому ОСОБА_7 , а будь яких інших доказів щодо даного майна матеріали справи не містять.

Як вбачається з матеріалів справи, стороною обвинувачення не надано жодного доказу на підставі, якого можна встановити, що обвинувачений є власником чи законним володільцем даних транспортних засобів.

Покликання прокурора на те, що у судовому засіданні обвинувачений ствердив, що транспортні засоби належать йому, у даному випадку, з огляду на встановлені дані щодо вказаних транспортних засобів, не є достатнім для вирішення питання щодо їх конфіскації.

Колегія суддів звертає увагу на положення статті 41 Конституції України, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що стороною обвинувачення не доведено те, що законним власником чи законним володільцем автомобілів марки «MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_15 та «MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_13 є обвинувачений ОСОБА_7 . Жодних належних та допустимих доказів цього факту сторона обвинувачення суду не надала.

Вирішуючи питання щодо речових доказів, а саме автомобілів марки «MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_15 та «MERСEDES-BENZ», д.н.з. НОМЕР_13 , суд першої інстанції врахував положення п. 1 ч.9 ст. 100 КПК України та зазначив про відсутність доказів на підтвердження права власності на це майно ОСОБА_7 , а також те, що під час розгляду справи судом не здобуто доказів того, що власники майна (речових доказів) знали чи могли знати про їх незаконне використання.
Колегія суддів погоджується з цим висновком місцевого суду, оскільки такий підтверджено матеріалами справи, і на переконання колегії суддів стороною обвинувачення не спростований.
Позиція прокурора про те, що сторона захисту не надала доказів обізнаності чи навпаки необізнаності власників транспортних засобів про їх використання при вчиненні вказаного злочину, у даному випадку не впливає на висновки місцевого суду, оскільки для застосування спеціальної конфіскації саме сторона обвинувачення повинна була довести перед судом наявність обставини, які б надали суду право застосувати спеціальну конфіскацію наведених вище транспортних засобів.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що подана у справі апеляційна скарга прокурора не містить правових підстав для скасування оскаржуваного вироку, а тому таку слід залишити без задоволення.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2021 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: