Ухвала
іменем України
16 лютого 2022 року

м. Київ
справа №761/9067/18
провадження №51-5911ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
вивчивши матеріали касаційної скарги прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року в кримінальному провадженні № 0002110 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва та жителя АДРЕСА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 365 Кримінального кодексу України,

встановив:
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2021 року частково задоволено клопотання захисника ОСОБА_6 та звільнено обвинуваченого ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за вчинення інкримінованого злочину на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку з закінченням строку давності і кримінальне провадження щодо нього закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України.
УхвалоюКиївського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 залишено без задоволення, а ухвалу районного суду без змін.

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК, а саме в перевищенні влади та службових повноважень за попередньою змовою групою осіб, тобто в умисному вчиненні службовою особою за попередньою змовою групою осіб дій, які явно виходять за межі наданих йому прав та повноважень, що супроводжувалось насильством, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілих діями, яке було вчинено ним у період з 08 по 10 квітня 2010 року.
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_4 , указуючи на істотне порушення судами вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги вчинення обвинуваченим нового злочину 18 лютого 2013 року на території Подільського району м. Києва, у зв`язку з чим у суду не було підстав для звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК. Стверджує про порушення, на його думку, судами першої та апеляційної інстанцій положень п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК, так як оспорювані ним рішення були постановлені у відсутності усіх потерпілих, не повідомлених про дату, час і місце судового засідання. Окрім того зазначає про порушення судом першої інстанції положень ч. 2 ст. 100 та ч. 2 ст. 288 КПК, а судом апеляційної інстанції - положень ч. 7 ст. 376 цього Кодексу. Напереконання прокурора, при перегляді ухвали районного суду суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів, наведених в апеляційній скарзі сторони обвинувачення та не усунув порушень, які були допущені судом першої інстанції, а тому вважає, що ухвала апеляційного суду постановлена без додержання вимог статей 370 та 419 КПК.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло, зокрема, десять років у разі вчинення тяжкого злочину.
У п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК встановлено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Тобто, встановивши обставини, що дають підстави для закриття провадження, суд повинен їх дослідити і в разі згоди особи ухвалити рішення про її звільнення від кримінальної відповідальності.
Наведені норми закону вказують на те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим. Суд, установивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження досудове розслідування, підготовче судове засідання, судовий розгляд справи судом першої інстанції, або провадження в суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили.
З наданих до касаційної скарги копій судових рішень убачається, що захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_5 у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Крім того, вказував у клопотанні про необхідність звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК.
Статтею 288 КПК визначено порядок розгляду питання про звільнення від кримінальної відповідальності.
Згідно ч. 3 ст. 288 КПК суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Як убачається з ухвали районного суду, вказавши у ній про відсутність підстав, які би давали змогу закрити кримінальне провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК, оскільки питання про обґрунтованість пред`явленого особі обвинувачення у вчиненні злочину може бути вирішено судом виключно при постановленні остаточного рішення у кримінальному провадженні, цей суд в порядку ст. 288 КПК розглянув доводи захисника в клопотанні про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК.
Узявши до уваги, що з дня вчинення злочину, у вчиненні якого обвинувачувався ОСОБА_5 , минуло понад десять років, і в справі не було встановлено обставин, які би зупиняли або переривали перебіг строків давності, суд дійшов умотивованого висновку про задоволення клопотання захисника.
Таким чином, на переконання колегії суддів, доводи прокурора про безпідставність звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності є надуманими.
При перегляді цього рішення за апеляційною скаргою прокурора, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив наведені в ній доводи, які є аналогічними тим, що викладені ним в касаційній скарзі та обґрунтовано їх відхилив, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких цю апеляційну скаргу залишив без задоволення, а ухвалу районного суду без змін.
Зокрема, спростовуючи доводи прокурора в апеляційній скарзі про переривання перебігу строку давності притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності, оскільки у провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 346, ч. 1 ст. 354, ст. 340 КК стосовно подій, які відбулися 18 лютого 2013 року, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні вказав, що вирок у цьому провадженні на час розгляду справи в суді апеляційної інстанцій ухвалений не був, а тому відповідно до положень ст. 62 Конституції України у суду немає підстав вважати, що строк давності притягнення до кримінальної відповідальності був перерваний вчиненням ним нового злочину.
Також суд апеляційної інстанції дав обґрунтовану відповідь на доводи апеляційної скарги прокурора про порушення районним судом положень п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК і, як результат, положень ч. 2 ст. 288 КПК, оскільки не була з`ясована думка потерпілих щодо можливості звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності із підстав, передбачених ст. 49 КК.

За правилами п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню лише у випадку, якщо судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.
Спростовуючи вказані доводи суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що перевіркою матеріалів провадження було встановлено, що потерпілі належним чином повідомлялися про час та місце розгляду обвинувального акта, однак у судове засідання не прибули і жодних заяв з цього приводу не подавали. У той же час будь-яких заперечень щодо проведення судового розгляду у відсутності потерпілих від учасників судового розгляду не надходило.
Водночас питання участі потерпілого в судовому засіданні згідно з положеннями ст. 56 КПК є його правом, а не обов`язком.
Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції положень ч. 2 ст. 288 КПК, то з цього приводу апеляційний суд в ухвалі зазначив, що вказаною нормою визначено порядок розгляду клопотань прокурора про звільнення особи від кримінальної відповідальності, які надходять до суду в порядку ст. 314 КПК, однак на розгляді у суді першої інстанції перебував обвинувальний акт, при судовому розгляді якого з питанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності звернулася сторона захисту, а тому таке клопотання вирішується судом в порядку, передбаченому для судового розгляду, а саме ст. 350 КПК. При цьому положення кримінального процесуального закону не покладають на суд обов`язку повідомляти учасників провадження про надходження клопотань про звільнення особи від кримінальної відповідальності та з`ясовувати їхню думку про можливість такого звільнення, якщо останні не з`явилися в судове засідання, про яке були належним чином повідомлені.
Як убачається зі змісту оспорюваної ухвали суду апеляційної інстанції, потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були присутні в судовому засіданні під час апеляційного розгляду справи.
Окрім цього слід зауважити, що згідно з п. 7 ч. 1 ст. 425 КПК касаційну скаргу мають право подати потерпілий або його законний представник чи представник - у частині, що стосується інтересів потерпілого, але в межах вимог, заявлених ними в суді першої інстанції.
Як убачається з матеріалів касаційного провадження, потерпілі або їх представники касаційну скаргу до Верховного Суду не подавали, а тому й немає в касаційній скарзі прокурора належних доводів на обґрунтування того, яким саме чином ця обставина стосується їх інтересів та вплинула на правильність оскаржуваних судових рішень і, відповідно до ст. 412 КПК, може тягнути за собою обов`язкове їх скасування на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу, з огляду на ст. 325 КПК.
З огляду на зазначене, наведені в касаційній скарзі прокурора доводи про те, що під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій було допущено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 412 КПКслід визнати безпідставними.
Не є прийнятними і доводи прокурора в касаційній скарзі про порушення судом апеляційної інстанції положень ч. 7 ст. 376 КПК, як обґрунтування істотного порушення цим судом вимог кримінального процесуального закону, оскільки потерпілі, будучи присутніми в у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, де було роз`яснено порядок та строки його оскарження, тобто будучи обізнаними про зміст ухвали та строк її оскарження, не були позбавлені права звернутися до апеляційного суду з вимогою про видачу їм копії ухвали.
Що стосується доводів прокурора в касаційній скарзі про порушення судом першої інстанції положень ч. 2 ст. 100 КПК, оскільки цей суд у своєму рішенні не вирішив долю речового доказу, то з цього приводу слід зазначити, що це питання суд вправі вирішити у порядку, передбаченому статтями 537, 539 КПК.
Ухвала місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 372, 419 КПК.

Касаційна скарга прокурора не містить переконливих доводів, які би свідчили про порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які, з огляду на положення статей 412 та 413 КПК, можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу, і таких даних із їх змісту не вбачається.
З огляду на викладене, касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Враховуючи наведене та керуючись п. 2 ч. 2 статті 428, 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3