ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/323/22 Справа № 200/1933/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на вирок Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000925 09 листопада 2016 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Обставини, встановлені вироком суду першої інстанції.

Вироком Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 жовтня 2021 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 122 411,63 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження, за наступних обставин.
08 листопада 2016 руку приблизно о 15.30 год. ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Міцубісі», д/н НОМЕР_1 , виїжджав з території автостоянки супермаркету «Варус», яка розташована за адресою: м.Дніпро вул.Панікахи, 15, на пішохідний перехід з лівим поворотом у напрямку проїзду О.Гальченка в м.Дніпрі. Під час руху ОСОБА_7 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, наближаючись до пішохідного переходу, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_9 , яка перетинала проїжджу частину по пішохідному переходу справа наліво за напрямком його руху, внаслідок чого допустив на неї наїзд.

Внаслідок дорожньо-транспортної події потерпілій ОСОБА_9 заподіяні тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

ОСОБА_7 порушив вимоги п.18.1 ПДР України, невиконання яких перебуває в прямому причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду скасувати та провадження закрити у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримати, в задоволенні цивільного позову відмовити.
Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги вказує, що вирок суду є незаконним та необгрунтованим, він повністю погоджується з усіма доводами, викладеними в апеляційній скарзі його захисника. Також вказує, що письмова відповідь Департаменту благоустрою та інфраструктури ДМР від 08 червня 2017 року за №К-538/2 спростовує неправдиві пояснення потерпілої щодо обставин ДТП. Вважає, що порушення ПДР України саме потерпілою знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із настанням ДТП.
В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати та провадження закрити у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримати, в задоволенні цивільного позову відмовити.
Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги вказує, що висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи, а також суд при розгляді справи допустив неповноту. Вказує, що суд взяв до уваги тлумачення експертом на свій розсуд того положення, що в разі, коли пішохід вже знаходився на пішохідному переході, для водія цей перехід становиться неругульованим, але не встановив, якими нормативними актами чи пунктами ПДР України це передбачено. Звертає увагу, що висновок судової автотехнічної експертизи було складено лише на підставі вихідних даних, вказаних у постанові слідчого, без дослідження матеріалів справи, що підтвердив у судовому засіданні і сам експерт, а тому зазначена експертиза є односторонньою та неповною. Вказує, що відповідно до протоколу огляду місця ДТП на ділянці огляду дорожня розмітка відсутня, що спростовує показання потерпілої про те, що вона переходила дорогу по зебрі. Вважає, що невинуватість ОСОБА_7 також підтверджується розпискою потерпілої про те, що вона жодних претензій з приводу отриманих нею травм не має. Зазначає, що потерпіла під час досудового розслідування та під час судового розгляду надавала різні показання. Вважає, що саме дії потерпілої, які виразились у грубій необережності, а саме недотримання ПДР України та неуважності до оточуючих обставин (потерпіла раптово вибігла на проїзну частину дороги поза регульованим пішохідним переходом) знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із настанням ДТП. Зазначає, що із схеми місця ДТП неможливо встановити місце ДТП, оскільки воно не позначено, при цьому на ній зазначено, що є пішохідний перехід, а він регульований та ніякої горизонтальної розмітки зебра на ньому не має. Звертає увагу, що потерпіла є пенсіонеркою, а тому суд при визначенні розміру втраченого заробітку безпідставно послався на ч. 1 ст. 1197 ЦК України, яка регулює відносини при визначені заробітку, втраченого внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка працювала за трудовим договором, при цьому в матеріалах провадження відсутні та судом під час розгляду провадження не встановлено, що потерпіла перед ДТП десь працювала. Вказує, що всупереч зазначеному у вироку суду на час його ухвалення було відшкодовано потерпілій 12659, 49 грн., що підтверджується і первісним позовом останньої.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційних скарг та з підстав, викладених у них, просили їх задовольнити в повному обсязі.
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Потерпіла ОСОБА_9 та її представник ОСОБА_10 заперечували проти задоволення апеляційних скарг, вирок суду першої інстанції просили залишити без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом у їх взаємозв`язку відповідно до приписів ст. 94 КПК України, тому доводи захисника в цій частині є необгрунтованими.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань допитаних в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_9 , експерта ОСОБА_11 ; фактичних даних, що містяться у протоколі огляду місця ДТП, у протоколі огляду транспортного засобу, у висновках судових експертиз, а також на підставі інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Так, в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_9 зазначала, що 08 листопада 2016 року приблизно о 15.30 год. вона перебувала на вул.Панікахи в м.Дніпрі, дочекавшись, коли загориться зелений сигнал світлофору на пішохідному переході і пішоходи розпочали рух, також почала переходити проїзну частину вулиці в напрямку ТЦ «Терра» разом з іншими. Автомобілів поблизу не було, вони стояли на перехресті. Коли вона пройшла приблизно один - два метри, їй практично назустріч з парковки виїхав автомобіль «Міцубісі», який її збив і вона впала. Водій ОСОБА_7 вийшов з автомобіля та відвіз її до лікарні, де в неї виявили перелом лівої ноги зі зміщенням.

Суд апеляційної інстанції не знаходить підстав сумніватися в достовірності показань потерпілої, вони є логічними, послідовними, достатньо деталізованими і узгодженими як між собою, так і з іншими письмовими доказами у провадженні.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпіла з будь-яких причин обмовила чи могла обмовити обвинуваченого у зазначеному злочині.

Суд у відповідності до вимог ст. 23 КПК України досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, а тому не заслуговують на увагу доводи захисника про те, що суд не взяв до уваги показання потерпілої, надані під час досудового розслідування, які відрізнялись від тих, що були надані суду.

При цьому, суд апеляційної інстанції зважає, що з моменту дорожньо-транспортної пригоди пройшов значний проміжок часу.

Крім того, вина обвинуваченого підтверджується й наявними в матеріалах провадження письмовими доказами, зокрема протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 09 листопада 2016 року зі схемою до даного протоколу, в яких детально зафіксовано загальний вигляд місця ДТП, а саме ділянка місцевості в районі ТЦ «Терра» по вул.Панікахи в м.Дніпрі, а також усі сталі орієнтири, до яких на схемі здійснена прив`язка об`єктів та слідів. При цьому під час огляду будь-які сліди дорожньо-транспортної пригоди не виявлено, автомобіль, причетний до дорожньо-транспортної пригоди, відсутній.

Не заслуговують на увагу доводи захисника про те, що відповідно до вказаного протоколу огляду місця ДТП на ділянці огляду дорожня розмітка відсутня, що спростовує показання потерпілої про те, що вона переходила дорогу по зебрі, оскільки як слідує з протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 09 листопада 2016 року на ділянці огляду наявні дорожні знаки 5.35.1 та 5.35.2, що відповідно до ПДР України позначають пішохідний перехід.
При цьому схема місця ДТП дійсно не містить місце зіткнення, однак вказане не є порушенням вимог КПК України та не тягне за собою визнання вказаного доказу недопустимим та неналежним доказом з огляду на те, що огляд проводився 09 листопада 2016 року, тобто на наступний день після дорожньо-транспортної пригоди, так як обвинувачений ОСОБА_7 залишив місце ДТП 08 листопада 2016 року, органи поліції про факт ДТП не повідомив, тому огляд відбувався без участі учасників дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до протоколу огляду транспортного засобу від 10 листопада 2016 року за участю обвинуваченого ОСОБА_7 в присутності понятих було оглянуто автомобіль «Міцубісі», д.н. НОМЕР_1 , на якому видимих пошкоджень виявлено не було.

Згідно висновку експерта №6/10.1-84 від 24 січня 2017 року в даній дорожній обстановці водій автомобіля «Міцубісі» ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України. Технічна можливість уникнути даної ДТП для водія автомобіля «Міцубісі» ОСОБА_7 визначалася виконанням ним вимог п.18.1 Правил дорожнього руху, виконання яких було необхідною умовою для запобігання події з його боку і для нього не було яких-небудь перешкод технічного характеру, які не дозволили б йому їх виконати. При даному механізмові події дії водія автомобіля «Міцубісі» ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.18.1 ПДР України, що з технічної точки зору знаходилось в причинному зв`язку з даною ДТП.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_11 підтримав наданий ним експертний висновок та зазначив, що водій «Міцубісі» виїжджав з парковки, розташованої біля ТЦ «Терра», на проїжджу частину вул. Панікахи і не рухався по перехрестю, а тому в даній дорожній обстановці для водія пішохідний перехід, на якому перебувала потерпіла, являвся нерегульованим, у зв`язку з чим у висновку він вказав, що водієм не були виконані вимоги п.18.1 ПДР України, що знаходиться у причинному зв`язку з даною ДТП, що спростовує відповідні доводи захисника, зазначені в апеляційній скарзі.

При цьому всупереч доводам обвинуваченого та захисника в апеляційних скаргах експерт під час допиту у суді першої інстанції зазначив, що даних для проведення експертизи, які були надані слідчим у постанові про призначення експертизи, було достатньо і вони були повні, щоб зробити однозначний висновок та встановити причинний зв`язок між порушенням водієм Правил дорожнього руху та подією дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, висновок №6/10.1-84 від 24 січня 2017 року отриманий у порядку, передбаченому КПК України, у відповідності до ст.ст. 242, 243 КПК України, складений уповноваженою особою експертом, який має право проводити зазначене дослідження та попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 374, 375 КК України у відповідності до ст.ст. 101, 102 КПК України.

Відповідно до висновку експерта №237-е від 26 січня 2017 року в результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день). Виявлені у потерпілої тілесні ушкодження у вигляді закритого внутрішньо-суглобового перелому зовнішнього мищелку лівої великогомілкової кістки зі зміщенням відламків, гемартрозу лівого колінного суглобу з послідуючим розвитком після травматичної згинально-розгинальної контрактури лівого колінного та лівого гомілковостопного суглобів могли утворитися від дії тупих твердих предметів, якими могли бути виступаючі частини рухаючогося автозасобу з можливим послідуючим падінням на тверде дорожнє покриття, можливо за умов дорожньо-транспортної пригоди, не задовго до надходження її до медичного закладу, тобто в термін, на який вказує потерпіла ОСОБА_9 .

Надаючи оцінку зазначеним доказам у своїй сукупності суд апеляційної інстанції не сумнівається у їх належності та допустимості, вважає такі докази достатніми для доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи захисника про те, що дорожньо-транспортна пригода відбулася з вини потерпілої ОСОБА_9 , спростовуються поясненнями як потерпілої ОСОБА_9 , так і висновком експерта №6/10.1-84 від 24 січня 2017 року, відповідно якого в даній дорожній обстановці обвинувачений ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України та технічна можливість уникнути даної ДТП для ОСОБА_7 визначалася виконанням ним вимог п.18.1 Правил дорожнього руху, виконання яких було необхідною умовою для запобігання події з його боку, і для нього не було яких-небудь перешкод технічного характеру, які не дозволили б йому їх виконати. При даному механізмові події дії ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.18.1 ПДР України, що з технічної точки зору знаходилось в причинному зв`язку з даною ДТП.

В цілому доводи апеляційних скарг дублюють пояснення захисника та обвинуваченого під час розгляду провадження у суді першої інстанції та зводяться до незгоди з висновками суду, викладеними у вироку, та їх переоцінці на користь обвинуваченого.

Таким чином, у апеляційного суду відсутні підстави вважати, що розгляд провадження щодо ОСОБА_7 вівся упереджено, з обвинувальним ухилом. Так, з матеріалів кримінального провадження слідує, що судом кожному з доказів дана належна оцінка.

Та обставина, що органи досудового розслідування та суд по-іншому оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх обвинуваченим та його захисником, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду.

Сукупність досліджених у суді першої інстанції доказів підтверджує, що дії ОСОБА_7 кваліфіковані вірно за ч. 1 ст. 286 КК України, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження.

З огляду на те, що вивченням матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом обставин кримінального правопорушення, не має підстав вважати, що в ньому допущена суттєва неповнота судового розгляду.

Таким чином, твердження захисника та обвинуваченого про недоведеність винуватості обвинуваченого у зазначеному кримінальному правопорушенні, а також доводи про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, належно перевірялися в судовому засіданні й обгрунтовано визнані безпідставними.

Відтак, доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника апеляційний суд розцінює як такі, що спрямовані на уникнення обвинуваченим відповідальності за скоєне, так як вони повністю спростовується вищенаведеними доказами.

Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України і воно є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи обвинуваченого та захисника про те, що суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив цивільний позов потерпілої, з огляду на наступне.
За вимогами ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом та із застосуванням норм Цивільного процесуального кодексу України, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частиною 1 ст. 129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
При цьому суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.
Між тим, задовольняючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 , суд у вироку послався, зокрема, на вимоги ч. 1 ст. 1197 ЦК України, однак вказана норма регулює відносини при визначенні заробітку (доходу), втраченого внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка працювала за трудовим договором, при цьому в матеріалах провадження відсутні відомості про офіційне працевлаштування потерпілої на передодні ДТП, а відповідно до пояснень самої потерпілої, наданих у судовому засідання суду першої інстанції, остання не працювала.
Крім того, ст. 1195 ЦК України, на яку посилається суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування потерпілій втраченого заробітку, передбачає, що у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, однак суд першої інстанції не взяв до уваги, що вказана норма передбачає таке відшкодування для потерпілих, що не досягли пенсійного віку, та не перевірив, чи було призначено потерпілій ОСОБА_9 на час дорожньо-транспортної пригоди пенсію, з огляду на те, що потерпіла ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 та на час розгляду провадження у суді першої інстанції вже була пенсіонеркою і отримувала пенсію за віком, що підтверджується матеріалами провадження, зокрема, медичним висновком №95м КЗ Дніпровська міська лікарня №12 ДМР від 29 січня 2019 року, а також поясненнями самої потерпілої, наданими під час апеляційного перегляду.

При цьому суд першої інстанції при визначенні матеріальної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого, зазначив у вироку про врахування відшкодованих потерпілій обвинуваченим коштів у сумі 1 100 грн., при цьому відповідно до цивільного позову потерпілої обвинувачений відшкодував останній матеріальну шкоду у сумі 12 659, 49 грн.
Також, задовольняючи позовні вимоги потерпілої стосовно відшкодування завданої моральної шкоди, суд свого рішення належним чином не мотивував та не зазначив, у чому саме полягає моральна щкода, з чого виходив позивач, визначаючи її розмір.
За таких обставин, вирок не можна визнати законним і обгрунтованим, адже вирішення цивільного позову у провадженні відбулося з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Оскільки для повного, об`єктивного і правильного вирішення провадження щодо ОСОБА_7 у частині вирішення цивільного позову необхідно зібрати й дослідити певні документи та докази, надати потерпілій ОСОБА_9 можливість обгрунтувати її вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, це провадження в частині вирішення цивільного позову необхідно направити на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК України).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Частина 6 ст. 9 КПК України передбачає, що у випадках, коли положення Кримінального процесуального Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України.

Відповідно до положень ст. 7 КПК України зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: законність, забезпечення права на захист та доступ до правосуддя.

Таким чином, враховуючи положення ст.ст. 7, 9 КПК України та встановленого факту неналежного виконання судом першої інстанції вимог ст.ст. 128, 129 КПК України при вирішенні цивільного позову, апеляційний суд вважає наведені порушення вимог кримінального процесуального закону істотними та у відповідності до положень ч. 6 ст. 9 КПК України та ст.ст. 409, 410, 411, 412, 415 КПК України визнає їх підставою для скасування вироку суду в частині вирішення цивільного позову з призначенням в цій частині нового розгляду у суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства.
З огляду на викладене апеляційні скарги обвинуваченого та захисника підлягають частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок суду скасуванню в частині вирішення цивільного позову з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Інших істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б призводили до зміни чи скасування вироку, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині вирішення питання цивільного позову і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4