Дата документу 19.10.2021 Справа № 315/90/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №315/90/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1589/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 04 серпня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гуляйполе Запорізької області, громадянина України, який має середню освіту, одружений, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

за участю обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Вільнянська установа виконання покарань №11».

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 04 серпня 2021 року, якою продовжений строк дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 01 жовтня 2021 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить розібратися в ситуації, вказує на те, що вину він взяв на себе та йому було обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.
Він не знав, що його оголосили у розшук, оскільки їздив у м.Запоріжжя в лікарню на обстеження, про що повідомив свого адвоката ОСОБА_7 , проте останній про це нікому не розповів та довідку суду не надав.
Зі сторони прокуратура ОСОБА_8 вбачається упереджене ставлення до нього, так як потерпілий є його родичем, тому просив замінити прокурора, але суд в цьому відмовив.

Також обвинувачений вказує на те, що строк його тримання під вартою закінчився 08 серпня 2021 року, який йому не продовжили, про що він повідомив співробітників СІЗО. Проте, останні йому повідомили, що судом продовжено міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою до жовтня 2021 року. Проте, він не знав, що йому продовжено міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою, це питання вирішувалось без його участі.
Окрім того, є недоведеною його винуватість.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Гуляйпільського районного суду Запорізької області перебувають матеріали об`єднаного кримінального провадження щодо ОСОБА_6 за ч.3 ст.185 КК України.

В порядку ст.331 КПК України суд вважає за доцільне продовжити міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .

Застосовуючи такий вид запобіжного заходу, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених ст.177 КПК України, із ступеня тяжкості інкримінованих злочинів, а також приймає до уваги обставини та підстави, за яких судом було обрано обвинуваченому запобіжний захід у виді взяття під варту.

Судом не встановлено даних про зменшення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, строк тримання під вартою закінчується, а судове провадження неможливо завершити до закінчення строку обраного запобіжного заходу, мета та підстави застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, визначені в ухвалі судді, на час проведення судового засідання не відпали, а нових підстав для застосування іншого запобіжного заходу немає.

Прокурор та захисник у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про день, час та місце розгляду провадження повідомлені належним чином, захисник надав заяву про розгляд апеляційної скарги без його участі, у зв`язку із зайнятістю в іншій справі, вимоги ОСОБА_6 підтримав.

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь захисника та прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора та захисника, проти чого не заперечував обвинувачений ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 , на підтримання апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Як свідчать наявні матеріали оскарження ухвали, суд першої інстанції вказані вимоги закону врахував при постановлені оскаржуваної ухвали.
З матеріалів провадження убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні чотирьох епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, яке є тяжким злочином.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики передбачені ч.1 ст.177 КПК України, які стали підставою для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не зменшились та існують на даний час, строк дії попередньої ухвали щодо запобіжного заходу закінчується, проте, завершити судове провадження до закінчення цього строку неможливо. Отже, є підстави для продовження строку дії вказаного запобіжного заходу.
Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, в т.ч. за вчинення аналогічних злочинів проти власності, звільнився з міст позбавлення волі 12 серпня 2020 року, перший епізод інкримінованого йому правопорушення вчинено в листопаді 2020 року, за вчинення кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується ОСОБА_6 передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років, обвинувачений не працевлаштований, будь-яких осіб на його утриманні немає.
Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".
Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.
З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 .

Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходу будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Посилання підозрюваного в апеляційній скарзі на те, що з боку прокуратура убачається упереджене ставлення до нього, нічим не підтверджені.
Більш того, при судовому розгляді обвинувачений не позбавлений можливості заявити відвід прокурору у встановленому законом порядку.
При цьому, підстави для відводу прокурора визначені у статті 77 КПК України.
Твердження апелянта про те, що він не знав, що йому продовжено міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою та це питання вирішувалось без його участі, є безпідставними, оскільки у судовому засіданні, за наслідками якого постановлено оскаржувану ухвалу, обвинувачений був присутній та в зазначеному судовому засіданні також розглядалась заява обвинуваченого про відмову від захисника.
Доводи обвинуваченого про те, що його вина не доведена, є передчасними та мають перевірятися в установленому законом порядку судом першої інстанції.
Перевірка вказаного питання на цій стадії провадження до компетенції суду апеляційної інстанції не відноситься.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи апелянта про протилежне суперечать матеріалам провадження і змісту цієї ухвали.
При апеляційному розгляді обвинувачений ОСОБА_6 повідомив, що має проблеми зі здоров`ям, проте, належного лікування в умовах СІЗО не отримує. На вказану заяву колегія суддів вважає за необхідне відреагувати в порядку ст.206 КПК України, шляхом постановлення відповідної ухвали.
Разом з цим, відомостей про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватись в умовах СІЗО, в наданих суду матеріалах провадження (в тому числі наданих при апеляційному розгляді апелянтом) немає.
Отже, підстав для задоволення поданої апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.
Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 04 серпня 2021 року, якою продовжений строк дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 01 жовтня 2021 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4