Дата документу 08.09.2021 Справа № 326/1406/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1276/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №326/1406/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.125 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 (з доповненням) на вирок Приморського районного суду Запорізької області від 20 травня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Бердянськ Запорізької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 31.03.2019 року приблизно о 19 годині з метою відпочинку прийшов до бару, який розташований по АДРЕСА_1 , де в цей час у барі перебував ОСОБА_10 зі своїми друзями. Під час знаходження у барі між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 виникла словесна сварка, на ґрунті особистих неприязних відносин, яка переросла в обоюдну бійку.

У подальшому ОСОБА_8 , діючи на ґрунті особистих неприязних відносин, з метою спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, умисно наніс удари предметом, схожим на ніж, в область шиї та грудної клітини ОСОБА_10 .

В результаті дій ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження у виді: «різана рана передньої поверхні шиї, колото-різані рани передньої, задньої поверхні правої половини грудної клітини», які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.125 КК, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Йому призначено покарання у виді 3 місяців арешту.

На підставі ч.1 ст.71, ст.72 КК шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Приморського районного суду Запорізької області від 27.02.2019 року остаточно призначено покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання та речові докази.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї захисник просив вирок скасувати, кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 закрити у зв`язку з недоведеністю його вини. Свої вимоги мотивував тим, що в повідомленні про підозру, обвинувальному акті, а також у вироку суду не зазначено механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, а також чим саме обвинувачений наносив ці ушкодження. Під час досудового розслідування слідчим не було вжито жодних заходів щодо встановлення того, чи саме ОСОБА_8 наносив тілесні ушкодження, а також не було вирішено питання про вилучення відеозаписів із відеокамер, розташованих на місці події, що свідчить про неповноту та однобічність досудового розслідування. Відповідно до витягу з ЄРДР кримінальне правопорушення зареєстровано 02.04.2019 року, проте матеріали справи містять протокол огляду місця події від 01.04.2019 року. Проте даних на підставі чого та за участю кого слідчий проводив огляд місця події, даний протокол не містить. Крім того, потерпілий на експертизі присутнім не був та експертизу проведено не на підставі оригіналів документів, про що зазначено і у самому експертному висновку, а тому висновок судово-медичної експертизи є недопустимим доказом. Відтак у справі не здобуто достатніх та переконливих доказів винуватості обвинуваченого.

Крім того, захисник просив дослідити під час апеляційного розгляду письмові докази у справі та визнати недопустимим доказом висновок судово-медичної експертизи №126 від 26.04.2019 року.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга (з доповненням) не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.2 ст.125 КК кримінального правопорушення ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

Так, в основу обвинувального вироку суду першої інстанції обґрунтовано покладено покази потерпілого ОСОБА_10 , який пояснив, що 31.03.2019 року приблизно о 19.00 годині він знаходився в кафе «Максим» в с.Інзівка разом з ОСОБА_11 , Бандуровим, Дойновим. Виходив з кафе, коли повернувся за їх столиком сидів обвинувачений ОСОБА_8 . Між ним та ОСОБА_8 виник конфлікт, в ході якого вони почали битися. Після чого ОСОБА_8 запропонував вийти з кафе. Він погодився та вони вийшли з кафе до дороги. Він зняв куртку, а ОСОБА_8 дістав ніж. В ході бійки ОСОБА_8 наніс йому удар ножем в область шиї та по тілу. Він звернувся до медпункту, де його оглянули, після чого поїхали з ОСОБА_12 до лікарні.

Також суд цілком обґрунтовано послався у вироку на покази допитаних свідків у провадженні, які надали суду покази про відомі їм обставини провадження.

Зокрема свідок ОСОБА_13 під час його допиту судом пояснив, що 31.03.2019 року вони святкували день народження Бусинського в кафе. В приміщенні кафе між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 виник конфлікт. Потім вони вийшли на вулицю, де почали бійку, в ході якої ОСОБА_14 порізав Циганського.

Свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 надали аналогічні покази. Свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 також підтвердили наявність конфлікту між потерпілим та обвинуваченим.

Дослідивши і перевіривши показання учасників кримінального провадження, районний суд умотивовано визнав, що вони отримані в порядку, визначеному законом, згідно зі ст.84 КПК ці покази є процесуальними джерелами доказів, а тому правомірно поклав їх в основу вироку. Покази потерпілого, свідків є послідовними, конкретними, не містять суперечностей та узгоджуються з сукупністю інших доказів, які судом покладено у вирок.

Крім того, рішення суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується також даними, встановленими із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених судом першої інстанції, зокрема: протоколом огляду місця події від 01.04.2019 року; протоколами слідчих експериментів за участю потерпілого та свідків, висновком експерта №126, відповідно до якого ОСОБА_10 знаходився на лікуванні з діагнозом: «Різана рана передньої поверхні шиї, колюче-різані рани передньої, задньої поверхні правої половини грудної клітини, в зв`язку з чим була проведена операція ПХО». Вказані ушкодження ймовірно утворились від дії предмету, що має колюче-ріжучі властивості, можливо від дії леза клинка ножа, ймовірно в строк та за обставинами вказаними в ухвалі, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Дослідивши у змагальній процедурі й зіставивши зазначені докази, оцінивши їх в аспекті ст.94 КПК з точки зору належності, допустимості й достовірності, а також з`ясувавши передбачені ст.91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, районний суд обґрунтовано вирішив, що ці докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять факт вчинення обвинуваченим кримінально-караного діяння, передбаченого ч.2 ст.125 КК і вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_8 .

В своїй апеляційній скарзі захисник не оспорював факт завдання обвинуваченим легких тілесних ушкоджень потерпілому. Сам обвинувачений під час апеляційного розгляду також погодився з тим, що саме він завдав потерпілому легкі тілесні ушкодження.

Однак захисник вважав недопустимим доказом висновок експерта №126, яким встановлено ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілого. При цьому захисник виходив з того, що потерпілий не був присутнім під час проведення експертизи та експертиза була проведена не на підставі оригіналів документів.

Проте дослідивши під час апеляційного розгляду ухвалу слідчого судді Приморського районного суду Запорізької області від 04 квітня 2019 року та висновок експерта №126 колегія суддів не може погодитися із такими доводами та вимогами захисника.

При цьому колегія суддів виходить з того, що відповідно до п.4.1. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ №6 від 17.01.1995 року, у виняткових випадках допускається проведення судово-медичної експертизи з метою встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень тільки за медичними документами (історії хвороби, індивідуальній карті амбулаторного хворого тощо) за наявності повноцінних документів, що містять вичерпні дані про характер ушкоджень, їх клінічний перебіг та інші необхідні відомості.

Як вбачається з наявних матеріалів, судово-медична експертиза для визначення характеру і ступеня тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_10 була проведена на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду Запорізької області від 04 квітня 2019 року.

На час винесення ухвали слідчого судді про призначення судово-медичної експертизи потерпілий перебував у середньому стані тяжкості, йому було проведено хірургічну операцію, пов`язану із усуненням наслідків завданих йому тілесних ушкоджень. Після його виписки із медичного закладу потерпілий перебував на амбулаторному лікуванні. Після завершення лікування нанесені тілесні ушкодження, зокрема їх характер, глибина і розмір, змінились внаслідок хірургічного втручання і загоювання. Також для визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень обов`язково потрібні були данні про загальний стан потерпілого (притомність, ступінь крововтрати, артеріальний тиск, температура тіла, наявність внутрішніх ушкоджень, проведені заходи лікування, їх характер, інтенсивність, та інш.) на момент його звернення до медичної установи. Такі дані можливо отримати лише з медичної документації, складеної медичним закладом на момент потрапляння туди потерпілого і за час його там лікування. У зв`язку із зазначеними обставинами встановити характер і ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, зокрема розмір раневого каналу, його глибину, ступінь небезпечності цих тілесних ушкоджень для життя і здоров`я потерпілого було можливо лише на підставі медичної документації.

При цьому колегія суддів враховує, що експерту, який був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, було надано медичну карту стаціонарного хворого №788, яка містила у собі вичерпні дані про характер ушкоджень потерпілого, їх клінічний перебіг та інші необхідні відомості.

Крім того, це дослідження було проведено за встановленою КПК процедурою, зміст висновку відповідає статтям 101, 102 вказаного Кодексу, містить докладний опис фактичного матеріалу, а також логічно побудовані висновки. Відтак зазначений доказ обґрунтовано визнано належним і допустимим і сумнівів у його достовірності у колегії суддів не виникає.

Та обставина, що експерту було надано не оригінал медичної карти потерпілого, а ксерокопію жодним чином не ставить під сумнів законність проведеного експертного дослідження, адже така ксерокопія карти була завірена круглою печаткою, про що зазначено у висновку експерта.

Отже колегія суддів не вбачає підстав вважати недопустимим доказом висновок експерта №126, оскільки проведення експертизи за медичною документацією без безпосереднього огляду потерпілого не зумовило настання неправильних висновків і неправильної оцінки ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 заявив, що при заподіянні потерпілому тілесних ушкоджень він перебував у стані необхідної оборони, оскільки оборонявся від протиправних дій потерпілого. Проте дослідженні у справі докази вказують на те, що словесний конфлікт між потерпілим і обвинуваченим, який виник в приміщенні бару переріс в їх спільне бажання з`ясування стосунків за його межами у формі взаємної бійки, що в подальшому і відбулось. Отже залишаючи приміщення бару, і ОСОБА_8 і ОСОБА_10 вже мали умисел на взаємне нанесення один одному ушкоджень, не перебуваючи і стані необхідної оборони. Тому такі обставини виключають перебування обвинуваченого в стані необхідної оборони під час нанесення ним тілесного ушкодження потерпілому.

Крім того, судова колегія зважає також на те, що обвинувачений апеляційну скаргу на вирок суду не подавав. Доводи поданої захисником апеляційної скарги таких доводів і заперечень не містять. У відповідності до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Та обставина, що суд не встановив знаряддя злочину, на що посилався в апеляційній скарзі захисник, не зумовило неправильної кваліфікації дій обвинуваченого, пов`язаних із заподіянням легких тілесних ушкоджень. Суд зазначив у вироку механізм заподіяння тілесних ушкоджень в тих межах, як те було встановлено під час досудового розслідування і знайшло своє підтвердження під час судового розгляду. Такий механізм надав суду достатньо підстав для кваліфікації дій обвинуваченого саме за ч.2 ст.125 КК.

Посилання захисника на неповноту досудового розслідування через невилучення слідчим відеозаписів із камер, розташованих на місці події, колегія суддів вважає непереконливими. Адже під час досудового розслідування слідчим було отримано достатньо доказів, які доводять винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК. Між тим, з огляду на ст.22 КПК щодо змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів сторона захисту не була позбавлена можливості в порядку ст.220 КПК звернутися до слідчого з клопотанням про проведення певних слідчих розшукових дій щодо можливого вилучення таких записів. Але таким своїм правом сторона захисту не скористалася.

Огляд місця події є єдиною слідчою розшуковою дією, проведення якої дозволяється до внесення відомостей до ЄРДР. Тому заперечення захисника про те, що відомості до ЄРДР внесено 02.04.2019 року, а огляд місця події проведено 01.04.2019 року на законності вироку суду не позначається.

Доводи про те, що в протоколі огляду місця події не зазначено на підставі чого проведено огляд та за чиєю участю також не може позначитись на правильності судового рішення, оскільки КПК не передбачає обов`язкової участі понятих при огляді, якщо він проводиться не в житловому приміщенні, про що наголосив Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 473/2485/17.
В протокол огляду місця події вносяться данні про підстави проведення даної слідчої дії, лише у разі проведення обшуку житла чи іншого володіння особи на підставі відповідної ухвали слідчого судді.

З наведених мотивів доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Отже при перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.

Докази, на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_8 , було отримано в порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення. Переконливих доводів, які би свідчили про протилежне та про істотне порушення судом приписів ст.94 КПК України, захисник не навів.

Відтак, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення не допущено, то апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Крім того, захисник вимагав в апеляційній скарзі дослідити письмові матеріали кримінального провадження, долучені прокурором в обсязі 142 аркушів.

Між тим, за змістом ч.3 ст.404 КПК учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про дослідження доказів, а й повинен зазначити, які конкретно докази потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони не досліджені судом першої інстанції.

Проте такого обґрунтування клопотання захисника не містить, з огляду на що, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення такого клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 (з доповненням) залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду Запорізької області від 20 травня 2021 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4