Ухвала

Іменем України
02 грудня 2021 року

м. Київ
Справа № 357/6630/20
Номер провадження в апеляційному суді 11-кп/824/4210/2021
Провадження № 51 5617 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2020 року затверджено угоду про визнання винуватості від 06 жовтня 2020 року, укладену між прокурором військової прокуратури Білоцерківського гарнізону ОСОБА_6 та обвинуваченою ОСОБА_5 . Цим вироком ОСОБА_5 засуджено за ст. 366 ч. 1 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4 250 грн. з позбавленням права обіймати посади пов`язані із виконанням адміністративно господарських функцій, пов`язаних з прийняттям, зберіганням та розпорядженням матеріальними цінностями строком на 1 рік.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_5 повернуто особі, яка її подала на підставі ст. 399 ч. 3 п. 2 КПК України.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати вказану ухвалу апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Посилаючись на практику касаційного суду, вважає, що вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_5 , яким затверджено угоду про визнання винуватості, безпосередньо стосується його прав та інтересів з огляду на те, що він містить пряме посилання, яке прямо вказує на його винуватість та ідентифікує його особу, на що апеляційний суд не звернув належну увагу.
Мотиви Суду
Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до касаційної скарги копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з вимогами статей 398, 399 КПК питання про те, чи подана апеляційна скарга на вирок чи ухвалу суду першої інстанції особою, яка має права її подавати, розглядається і вирішується суддею-доповідачем суду апеляційної інстанції до прийняття рішення про відкриття апеляційного провадження.
Апеляційна скарга повертається, якщо: особа не усунула недоліки апеляційної скарги, яку залишено без руху, в установлений строк; апеляційну скаргу подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу; апеляційна скарга не підлягає розгляду в цьому суді апеляційної інстанції; апеляційна скарга подана після закінчення строку апеляційного оскарження і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або суд апеляційної інстанції за заявою особи не знайде підстав для його поновлення (ст. 399 ч. 3 п. 2 КПК України).

Відповідно до ст. 370, ст. 418 ч. 2 КПК України ухвала суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги повинна бути законною, обґрунтованою та вмотивованою. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.

Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК України. Пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 475ч. 4 КПК України вирок на підставі угоди може бути оскаржено у порядку, передбаченому цим Кодексом, на підставах, передбачених ст. 394 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 394 ч. 4 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржено:
1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно на підставах: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, установлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладання угоди;
2) прокурором виключно на підставах: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 ч. цього Кодексу угоди не може бути укладено.
При цьому, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 березня 2016 року (справа № 5-347кс15), конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК.
Отже, відповідно до вказаного висновку, обов`язковою умовою для виникнення у особи, яка не включена до переліку осіб, передбаченого ст. 394 КПК України, права на апеляційне оскарження вироку суду на підставі угоди, є те, що такий вирок має стосуватись прав, свобод та інтересів такої особи.
Крім того, Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 18 травня 2020 року у справі № № 639/2837/19 сформулювала наступний висновок щодо вказаного питання: суддя-доповідач суду апеляційної інстанції, вирішуючи відповідно до вимог ст. 398 КПК питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншої особи (захисника чи представника іншої особи) на вирок на підставі угоди, має впевнитися, що у тексті вироку зазначено такі дані, які прямо вказують на дану конкретну особу, або визнані встановленими такі обставини, які дозволяють апеляційному суду (судді-доповідачеві) з впевненістю ідентифікувати іншу особу; крім того, вирок має стосуватися прав, свобод та інтересів цієї іншої особи. Дані, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором (обвинувальний акт, повідомлення про підозру, тощо), не можуть слугувати підставою для визнання вироку на підставі угоди про визнання винуватості однієї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб.
З доданої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду вбачається, що суд апеляційної інстанції, проаналізувавши доводи, зазначені у апеляційній скарзі ОСОБА_4 , дав їм належну оцінку та дійшов до правильного висновку про те, що він не є особою, яка має право на подачу апеляційної скарги, оскільки вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2020 року, яким затверджено угоду про визнання винуватості від 06 жовтня 2020 року, укладену між прокурором військової прокуратури Білоцерківського гарнізону ОСОБА_6 та обвинуваченою ОСОБА_5 , яку засуджено за ст. 366 ч. 1 КК України, не містить жодних відомостей, які прямо вказують на його особу. Зокрема, за встановлених судом першої інстанції у вироку обставин старший солдат ОСОБА_5 , обіймаючи посаду начальника складу взводу забезпечення групи матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 та будучи службовою особою, в січні 2019 року в невстановлений досудовим розслідуванням день та час, перебуваючи на території військової частини НОМЕР_1 , з невірно зрозумілих інтересів служби та на виконання вказівки прямого начальника, досудове розслідування щодо якого здійснюється у іншому кримінальному провадженні, не будучи обізнаною в злочинних намірах останнього щодо подальшого використання документу, шляхом проставлення власного підпису у графі «прийняв представник військової частини», внесла завідомо неправдиві відомості до офіційного документа.
Також апеляційний суд правильно звернув увагу на те, що вирок, ухвалений на підставі угоди, у такому випадку (стосовно однієї із декількох осіб) не має преюдиційного значення для кримінального провадження відносно інших осіб, а визнання винуватості першою особою не є доказом вини останніх.
Конституцією України встановлені права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (ст. 62).
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до ч. 5 зазначеної статті поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
До того моменту, коли обвинувальний вирок суду набере законної сили, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, а тому відповідні державні органи повинні поводитися з нею як невинуватою особою (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Аллене де Рібемон проти Франції»).
Презумпція невинуватості буде порушена, якщо посадова особа висловлює думку про винність особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, коли цього не було доведено відповідно до закону. Чи порушує твердження посадової особи про винність обвинуваченого принцип презумпції невинуватості, має бути з`ясовано в контексті тих фактичних обставин, у яких цей висновок було зроблено (рішення Європейського суду з прав людини у справі у справі «Грабчук проти України»).
Вирок місцевого суду на підставі угоди про визнання винуватості щодо ОСОБА_5 попри те, що містить твердження, що кримінальне правопорушення остання вчинила, діючи на виконання вказівки прямого начальника, з огляду на формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, стосується виключно засудженої ОСОБА_5 , яка уклала угоду про визнання винуватості. Отже формулювання обвинувачення щодо ОСОБА_5 не стосується прав та інтересів ОСОБА_4 на предмет порушення презумпціїневинуватості в розрізі ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4 не є особою, яка має право на подачу апеляційної скарги на вказаний вирок суду на підставі угоди між прокурором та обвинуваченою ОСОБА_5 про визнання винуватості, оскільки він не стосується його прав, свобод та інтересів, повернувши йому апеляційну скаргу на підставі ст. 399 ч. 3 п. 2 КПК України.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із зазначеними вимогами кримінального процесуального закону та висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, сформульованому у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 639/2837/19, а посилання ОСОБА_4 на те, що вирок стосується його прав та інтересів є безпідставними.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що, повернувши апеляційну скаргу на підставі ст. 399 ч. 3 п. 2 КПК України, апеляційний суд залишив поза увагою загальні засади кримінального провадження, якими забезпечується право на апеляційне оскарження судових рішень, то вони не ґрунтуються на законі з огляду на наступне.
За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.
Слід звернути увагу й на те, що в загальних засадах йдеться про "забезпечення права на оскарження" (ст. 7 ч. 1 п. 17, ст. 24 КПК України), що, як зазначено в постанові Верховного Суду України від 03 березня 2016 року № 5 347 кс 15, є більш широким поняттям, ніж поняття "право", яке використовується в главі 31 "Провадження в суді апеляційної інстанції", оскільки воно передбачає, крім самого "права", ще й гарантований державою механізм його реалізації. Забезпечення права на апеляційне й касаційне оскарження включає як можливість оскарження судового рішення, так і обов`язок суду прийняти та розглянути подану апеляційну чи касаційну скаргу.
Отже, повернення ОСОБА_4 його апеляційної скарги за вищезазначених обставин не є свідченням його обмеження у доступі до правосуддя, як про це йдеться в касаційній скарзі.
Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення немає, в зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України.
Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3