1Справа № 335/9169/21 1-кс/335/89/2022
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 січня 2022 року м. Запоріжжя
ВСТАНОВИВ:
В обґрунтування скарги зазначив, що в провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя знаходилась кримінальна справа за звинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.
На підставі ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.10.2015 року, зазначена кримінальна справа була направлена на додаткове розслідування.
Постановою слідчого СВ Відділу поліції № 1 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_5 від 06.08.2021 року кримінальне провадження було закрито, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Представник заявника вважає, що орган досудового розслідування дійшов неправильного висновку про необхідність закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування через ті обставини, що не встановлені особи, які займаються незаконним обігом наркотичних речовин та жодній особі не було вручено повідомлення про злочин, та наслідок прийнято незаконну постанову, з огляду на зазначене.
За фактом незаконного збуту наркотичного засобу органом попереднього розслідування відносно ОСОБА_4 була порушена кримінальна справа, яка в подальшому була направлена на розгляд до суду, та за результатом неодноразового судового розгляду направлена на додаткове розслідування, - отже в кримінальному провадженні була встановлена особа (за версією слідства) причетна та винувата у скоєнні злочину, а отже висновки слідчого про невстановленність причетних осіб, є неспроможною.
У даному випадку органом досудового розслідування не було зібрано у справі (кримінальному провадженні) достатніх доказів для доведеності винуватості особи та вичерпані можливості їх отримати, - та слідчий мав би закрити провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
За таких обставин, на переконання представника заявника оскаржувана постанова слідчого є незаконною та такою, що не відповідає вимогам закону, у зв`язку з чим, представник заявника і звернувся до слідчого судді із даною скаргою.
Заявник ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився.
Представник заявника адвокат ОСОБА_3 надав суду заяву про розгляд скарги за його відсутності та відсутності заявника. Скаргу підтримує та просить її задовольнити, з підстав, що викладені в ній.
Слідчий Відділу поліції № 1 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області, будучи належно повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причин неявки суд не повідомив.
Так, процесуальна можливість оскарження рішень слідчого та прокурора про закриття кримінального провадження регламентована п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 303 КПК України, при цьому суб`єктами оскарження відповідного рішення слідчого є заявник, потерпілий, його представник, законний представник, а прокурора - заявник, потерпілий, його представник, законний представник, підозрюваний, його захисник чи законний представник.
Закриття кримінального провадження є формою закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження.
Відповідно до ст. 283 КПК України, особа має право на розгляд обвинувачення проти неї в суді в найкоротший строк або на його припинення шляхом закриття провадження. Прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: 1) закрити кримінальне провадження; 2) звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 3) звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Підстави та порядок закриття кримінального провадження встановлені у ст. 284 КПК України, яка, крім іншого, визначає випадки, коли закриття провадження уповноважений здійснювати слідчий, а коли - прокурор.
Як передбачено ч. 4 ст. 284 КПК України, cлідчий приймає постанову про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, якщо в цьому кримінальному провадженні жодній особі не повідомлялося про підозру, а прокурор - щодо підозрюваного з підстав, передбачених ч. 1 ст. 284 КПК України, у тому числі пунктом десятим зазначеної частини.
Відповідно до ст. 2 КПК України, завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Як передбачено ч. 2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Таким чином, оскарження процесуального рішення слідчого та прокурора передбачає необхідність перевірки не лише дотримання процесуального порядку закриття кримінального провадження посадовими особами органів досудового розслідування, а й підстав його закриття. Недотримання відповідних вимог зумовлює прийняття слідчим суддею рішення про скасування постанови слідчого, прокурора.
За змістом ст. 110 КПК України, постанова слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема в ньому має бути викладено зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.
У свою чергу слідчий суддя, на якого КПК України покладено обов`язок здійснювати судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, зобов`язаний перевірити законність прийнятої слідчим, прокурором постанови.
З огляду на викладене та враховуючи, що при прийнятті процесуального рішення про закриття кримінального провадження слідчим не були дотриманні зазначених положень кримінального процесуального закону, постанова від 06.08.2021 року підлягає скасуванню.
встановлено наступне.
13.03.2010 року постановою слідчого СВ Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , порушено кримінальну справу № 2731002 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України (т. 1 а.с. 1).
16.03.2010 року, слідчим було вручено ОСОБА_4 копію вищезазначеної постанови, що підтверджується відповідним протоколом (т. 1 а.с. 2).
Постановами слідчого СВ Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області від 16.03.2010 року та 26.03.2010 року, стосовно ОСОБА_4 обрано запобіжній захід у вигляді особистої поруки (т. 1 а.с. 39, 45).
16.03.2010 року ОСОБА_4 допитано у якості підозрюваного, що підтверджується протоколом допиту (т. 1 а.с. 56-59).
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05.05.2010 року, постанову Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2010 року, якою скарга ОСОБА_4 на постанову слідчого СВ Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_7 від 13.03.2010 року про порушення відносно ОСОБА_4 кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, залишена без задоволення, - залишена без змін (т. 1 а.с. 100-101).
Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.02.2011 року, затримано обвинуваченого ОСОБА_4 для доставлення до Орджонікідзевського районного суду м Запоріжжя для вирішення питання щодо застосування міри запобіжного заходу (т. 1 а.с. 148).
Згідно протоколу, 14.02.2011 року обвинуваченому ОСОБА_4 було вручено копію постанови про притягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 307 КК України (т. 1 а.с. 158).
Цього ж дня, ОСОБА_4 роз`яснені права обвинуваченого та допитано у якості обвинуваченого, відповідно до протоколу (т. 1 а.с. 159, 160-161).
Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.02.2011 року, обвинуваченому ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (т. 1 а.с. 167).
24.02.2011 року слідчим СВ Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області відносно ОСОБА_4 винесено постанову про притягнення його в якості обвинуваченого за ч. 2 ст. 307 КК України (т. 1 а.с. 190).
Згідно протоколу, 24.02.2011 року ОСОБА_4 роз`яснені права обвинуваченого т. 1 а.с. 193), та було допитано у якості обвинуваченого (т. 1 а.с. 194-195).
14.02.2011 року постановою слідчого СВ Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області накладено арешт на цінності та інше майно обвинуваченого ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 196).
24.02.2011 року обвинуваченому ОСОБА_4 оголошено про закінчення досудового розслідування.
02.03.2011 року прокурором Орджонікідзевського району м. Запоріжжя ОСОБА_8 затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 307 КК України (т. 1 а.с. 208-218).
02.03.2011 року матеріали кримінальної справи № 2731002 разом з обвинувальним висновком надійшли до суду (т. 1 а.с. 220).
13.04.2011 року вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки. Покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України (т. 1 а.с. 246).
13.04.2011 року ОСОБА_4 підписано підписку про невиїзд (т. 1 а.с. 247).
20.03.2012 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.04.2011 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд (т. 1 а.с. 264-266).
Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08.08.2013 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України (в редакції від 05.04.2001 року), та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України, ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 1 рік та покладено певні обов`язки (т. 2 а.с. 128-130).
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13.01.2014 року, вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08.08.2013 року відносно ОСОБА_4 залишено без змін (т. 2 а.с. 149-150).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.08.2014 року, касаційну скаргу засудженого задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13.01.2014 року щодо ОСОБА_4 скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд (т. 2 а.с. 172-173).
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07.10.2014 року, вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08.08.2013 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України, скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суду (т. 2 а.с. 190-193).
Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.10.2015 року, кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_4 у скоєні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України - повернуто на додаткове розслідування (т. 3 а.с. 71-73).
Як вбачається з наведеного, досудове розслідування у кримінальній справі стосовно ОСОБА_4 здійснювалося за правилами КПК в редакції 1960 року та КПК в редакції 2012 року (який набрав чинності 19.11.2012 року).
Відповідно до п. 12 Перехідних положень КПК України, розслідування кримінальних справ, які до дня набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком, у разі їх повернення судом прокурору для проведення додаткового розслідування, проводиться у порядку, передбаченому цим Кодексом. Водночас, згідно з п. 9 зазначених Перехідних положень запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Разом з цим, у відповідності до п. 10 Перехідних положень кримінальні справи, які на день набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду, розслідуються згідно з положеннями цього Кодексу.
Частиною першою статті 5 КПК визначеного, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Разом з цим, у відповідності до загальних засад кримінального провадження (ст. 7 КПК України) не допускається звуження процесуальних прав особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, зокрема права на захист.
Тому, враховуючи, що процесуальне рішення про закриття кримінального провадження має істотне значення як для кримінального провадження, так і для особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, слідчий суддя, здійснюючи судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, зобов`язаний перевірити законність прийнятого слідчим процесуального рішення.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 431 КПК України 1960 року, підозрюваним визнається особа, затримана по підозрі у вчиненні злочину або до якої, до винесення постанови про притягнення її як обвинуваченого, застосовано запобіжний захід, зокрема у вигляді підписки про невиїзд.
Положеннями статті 43 КПК України 1960 року передбачено, що обвинуваченим є особа, щодо якої в установленому цим Кодексом порядку винесена постанова про притягнення як обвинуваченого. Після призначення справи до судового розгляду обвинувачений називається підсудним.
Обвинувачений має право: знати, в чому його обвинувачують; давати показання з пред`явленого йому обвинувачення або відмовитися давати показання і відповідати на запитання; мати захисника і побачення з ним до першого допиту; подавати докази; заявляти клопотання; ознайомлюватися після закінчення досудового слідства або дізнання з усіма матеріалами справи; брати участь у судовому розгляді в суді першої інстанції; заявляти відводи; подавати скарги на дії і рішення особи, яка провадить дізнання, слідчого, прокурора, судді та суду, а за наявності відповідних підстав - на забезпечення безпеки.
Положеннями ст. 42 КПК України в редакції статті станом на 05.01.2022 року передбачено, що підозрюваним є особа, якій 1) у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, 2) особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або 3) особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу.
Статтею 276 КПК України передбачено, що повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, зокрема у випадку обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів. Особливості повідомлення про підозру окремій категорії осіб, зокрема суддям, визначаються главою 37 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 42 КПК України підозрюваний має право: 1) знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують; 2) бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права, передбачені цим Кодексом, а також отримати їх роз`яснення; 3) на першу вимогу мати захисника і побачення з ним до першого допиту з дотриманням умов, що забезпечують конфіденційність спілкування, а також після першого допиту - мати такі побачення без обмеження їх кількості й тривалості; на участь захисника у проведенні допиту та інших процесуальних дій; на відмову від захисника в будь-який момент кримінального провадження; на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, в тому числі у зв`язку з відсутністю коштів на її оплату; 4) не говорити нічого з приводу підозри проти нього, обвинувачення або у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання; 5) давати пояснення, показання з приводу підозри, обвинувачення чи в будь-який момент відмовитися їх давати; 6) вимагати перевірки обґрунтованості затримання; 7) у разі затримання або застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - на негайне повідомлення членів сім`ї, близьких родичів чи інших осіб про затримання і місце свого перебування згідно з положеннями статті 213 цього Кодексу; 8) збирати і подавати слідчому, прокурору, слідчому судді докази; 9) брати участь у проведенні процесуальних дій; 10) під час проведення процесуальних дій ставити запитання, подавати свої зауваження та заперечення щодо порядку проведення дій, які заносяться до протоколу; 11) застосовувати з додержанням вимог цього Кодексу технічні засоби при проведенні процесуальних дій, в яких він бере участь. Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд мають право заборонити застосовування технічних засобів при проведенні окремої процесуальної дії чи на певній стадії кримінального провадження з метою нерозголошення відомостей, які містять таємницю, що охороняється законом, чи стосуються інтимного життя особи, про що виноситься (постановляється) вмотивована постанова (ухвала); 12) заявляти клопотання про проведення процесуальних дій, про забезпечення безпеки щодо себе, членів своєї сім`ї, близьких родичів, майна, житла тощо; 13) заявляти відводи; 14) ознайомлюватися з матеріалами досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 221 цього Кодексу, та вимагати відкриття матеріалів згідно зі статтею 290 цього Кодексу; 15) одержувати копії процесуальних документів та письмові повідомлення; 16) оскаржувати рішення, дії та бездіяльність слідчого, прокурора, слідчого судді в порядку, передбаченому цим Кодексом; 17) вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися; 18) користуватися рідною мовою, отримувати копії процесуальних документів рідною або іншою мовою, якою він володіє, та в разі необхідності користуватися послугами перекладача за рахунок держави. Підозрюваний має також інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.
Виходячи із логічного, телеологічного та системного тлумачення положень зазначених норм, процесуальному статусу обвинуваченого за КПК України 1960 року відповідає процесуальний статус підозрюваного за чинним процесуальним законом, а постанова про притягнення в якості обвинуваченого за процесуальним значенням відповідає письмовому повідомленню про підозру.
У цій кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення, обрано запобіжний захід, згодом його було засуджено вироком суду, а в подальшому суд апеляційної інстанції скасував вирок та направив справу на новий розгляд, який при новому розгляді направив кримінальну справу на додаткове розслідування. Після цього кримінальна справа не закривалася, статусу обвинуваченого у вчиненні злочину відносно ОСОБА_4 не припинявся, з внесення відомостей про інкриміноване раніше йому кримінальне правопорушення до відповідного реєстру досудове розслідування продовжилося за правилами чинного на даний час КПК України.
Положеннями діючого процесуального закону однозначно не врегульовано питання щодо процесуального статусу особи, притягнутої до кримінальної відповідальності за правилами КПК України 1960 року, тому у зазначеному випадку слідчому, прокурору, слідчому судді та суду слід застосовувати загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України (ч. 6 ст. 9 КПК України).
Отже, хоча слідчий, прокурор не повідомляли ОСОБА_4 про підозру у кримінальному провадженні, зареєстрованому за правилами чинного КПК України, однак він, з урахуванням наведеного, фактично має статус підозрюваного та право на захист у тому ж обсязі що й підозрюваний, оскільки був обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення за правилами КПК України 1960 року і не може бути обмежений у процесуальних правах внаслідок розслідування раніше інкримінованого йому злочину за правилами зміненого кримінального процесуального закону.
Зі змісту оскарженої постанови вбачається, що 06.08.2021 року слідчий за наслідками додаткового розслідування дійшов висновку про закриття кримінального провадження, оскільки річний строк досудового розслідування закінчився 03.01.2021 року, а також проведені дії та слідчі (розшукові) заходи направлені на розкриття злочину бажаного результату не дали, та не встановлено осіб, які займаються незаконним обігом наркотичних речовин.
Водночас мотивувальна частина оскарженої постанови, в порушення вимог ч. 5 ст. 110 КПК України, не містить обґрунтування відсутності реабілітуючих підстав для закриття кримінального провадження. Хоча, у відповідності до положень ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню не тільки подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого, а й обставини, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.
Разом з цим, закінчення визначених ст. 219 КПК України строків досудового розслідування не перешкоджає уповноваженій особі, у даному випадку прокурору, закрити кримінальне провадження з реабілітуючих підстав, зокрема якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення або не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати (п. 2, п. 3 ч. 1 та абз. 3 ч. 4 ст. 284 КПК України). При цьому, є очевидним, що у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування можливість отримання додаткових доказів винуватості особи повністю вичерпана.
Згідно із ч. 2 ст. 307 КПК України, за результатами розгляду скарги слідчий суддя може постановити ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
Таким чином, здійснюючи судовий контроль у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, слідчий суддя вважає, що скасування незаконної постанови та послідуюче прийняття уповноваженим суб`єктом процесуального рішення щодо закриття кримінального провадження забезпечить належне дотримання прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 110, 284, 303, 307 КПК України, слідчий суддя,
УХВАЛИВ:
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення й оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя ОСОБА_1