справа №627/1052/21
провадження №1-кп/619/142/22

УХВАЛА
05 січня 2022 року м. Дергачі
Дергачівський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря судового засідання - ОСОБА_4
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Місцево Орєхово-Зуєвського району Московської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 294, ч. 4 ст. 27 ч. 2 ст. 347, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 206-2 КК України,
Сторони кримінального провадження:
прокурори - ОСОБА_6 , ОСОБА_7
захисники: - ОСОБА_8 , ОСОБА_9
обвинувачений - ОСОБА_5
представник потерпілого - ОСОБА_10 .
Суть питання, що вирішується ухвалою.
Представник потерпілого підтримала клопотання прокурора у повному обсязі.
Обвинувачений у судовому засіданні заперечував проти клопотання, зазначивши, що прокурор, будучи тільки призначеним у групу прокурорів висловив припущення щодо наявності ризиків, текст клопотання перенесений із попередніх клопотань, які розглядалися раніше. У жодному протоколі допиту потерпілих чи свідків не містяться дані про наявність погроз з його боку чи здійснення будь-якого тиску. Він не переховувався від органу досудового розслідування, мав постійне місце проживання по АДРЕСА_2 , про що всім було відомо, тоді як виклики здійснювалися за місцем реєстрації.
Захисники обвинуваченого зазначили, що клопотання прокурора задоволенню не підлягає, оскільки подане з порушенням строків, передбачених ч. 1 ст. 199 КПК України. До клопотання не додані докази на підтвердження наявності ризиків. Із даних протоколів допиту потерпілих та свідків не убачається будь-якого тиску на них зі сторони обвинуваченого. Прокурором не обґрунтовано неможливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу. ОСОБА_5 не переховувався від органів досудового розслідування, розшук був створений штучно, оскільки останній не змінював свого фактичного місця проживання по АДРЕСА_2 . При цьому, він має міцні соціальні зв`язки, являється учасником АТО, за що має безліч нагород. Стаття 315 КПК України не передбачає продовження строку запобіжного заходу. Процесуальних підстав для тримання під вартою обвинуваченого не існує. Відносно ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у вигляді застави, який продовжує існувати, оскільки до теперішнього часу не змінений і не скасований. Просять змінити запобіжний захід на домашній арешт.
Заслухавши клопотання прокурора та думку присутніх осіб, оцінивши в сукупності всі обставини, в тому числі передбачені п. п. 1-11 ч. 1 ст. 178 КПК України, суд дійшов такого висновку.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 06.07.2021, яка ухвалою Харківського апеляційного суду від 19.07.2021 залишена без змін, ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.
У подальшому строк тримання під вартою неодноразово продовжувався, останній раз відповідно до ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 11.11.2021, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 14.12.2021, запобіжний захід ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою продовжений по 06.01.2022.
Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
За змістом ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь імовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.
В обґрунтування поданого клопотання прокурор посилається на те, що на теперішній час продовжують існувати заявлені органом досудового розслідування та попередньо підтверджені судом ризики, що визначені у пунктах 1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України.
Так, у обґрунтування ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_5 від суду прокурор посилається на тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання винуватим за вчинення особливо тяжкого злочину, що може бути само по собі мотивом переховуватись від суду. Крім того, ОСОБА_5 під час здійснення досудового розслідування переховувався, у зв`язку з чим був оголошений у розшук.
Надаючи оцінку можливості переховування обвинуваченого від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Так, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину та враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується; під час досудового розслідування переховувався, у зв`язку з чим був оголошений у розшук; на думку колегії суддів, зазначені обставини дають підстави вважати про неможливість запобігання ризикам, зазначеним у п.п.1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки допит потерпілих та свідків на стадії судового розгляду ще не здійснено, вказане дає підстави обґрунтовано припускати вірогідність незаконного впливу обвинуваченого на них з метою зміни чи відмови від раніше наданих ними показань.
У розумінні практики ЄСПЛ, тяжкість обвинувачення хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення, у сукупності з іншими обставинами, збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Зокрема, у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року, ЄСПЛ зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні не зменшився та продовжує існувати щодо обвинуваченого.
Крім того, ОСОБА_5 , будучи повідомленим про підозру у вчиненні тяжких та особливо тяжкого злочинів, обвинувачується у вчиненні інших злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України, що не зважаючи на принцип презумпції невинуватості, може свідчити про випадки ймовірної протиправної поведінки. Зазначене може характеризувати особу, як таку, відносно якої є й інші обґрунтовані підозри у скоєнні інших кримінальних правопорушень.
До клопотання прокурором не додано перераховані у ньому посилання на докази, які є аналогічними до доданих раніше та були предметом дослідження під час вирішення питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою 11.11.2021.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Відповідно до ст. 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, перелік яких надано у зазначеній статті.
Згідно з вимогами п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Оскільки ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочинів, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років, ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшилися та продовжують існувати, отже виправдовуютьпродовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.
Колегія суддів не вбачає можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, оскільки інші запобіжні заходи не здатні в повній мірі запобігти зазначеним ризикам. При цьому суд враховує, що до обвинуваченого вже застосовувалися більш м`які запобіжні заходи, і вони не забезпечили належної процесуальної поведінки обвинуваченого.
Оцінюючи доводи сторони захисту щодо неможливості розгляду питання про саме продовження строку запобіжного заходу, як такого, що не передбачений ст. 315 КПК України, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ КПК України. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.
Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2017 від 23 листопада 2017 року положення третього речення ч. 3 ст. 315 КПК України в частині автоматичного продовження дії запобіжних заходів визнано таким, що не відповідає Конституції України (неконституційним).
Так, за змістом вказаного рішення, продовження судом під час підготовчого судового засідання строку дії запобіжних заходів за відсутності клопотань прокурора порушує принцип рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип незалежності та безсторонності суду, оскільки суд стає на сторону обвинувачення у визначенні наявності ризиків за статтею 177 КПК України, які впливають на необхідність продовження запобіжних заходів на стадії судового провадження. КСУ вказав, що у випадку, коли суддя за відсутності клопотань сторін ініціює питання продовження дії запобіжних заходів, він виходить за межі судової функції і фактично стає на сторону обвинувачення, що є порушенням принципів незалежності і безсторонності судової влади.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що положення ч. 3 ст. 315 КПК України втратили чинність лише в частині автоматичного продовження дії строкових запобіжних заходів, що не позбавляє права суду вирішувати відповідні питання за клопотаннями сторін.
Суд звертає увагу на положення ст. 315 КПК України, яка надаючи суду повноваження вирішувати питання щодо заходів забезпечення, в т.ч. запобіжних заходів, зобов`язує здійснювати такий розгляд саме за правилами, передбаченими розділом ІІ КПК України. Зокрема, відповідно до статті 132, частини четвертої статті 199 Кримінального процесуального кодексу України слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.
З огляду на положення частини третьої статті 199 Кримінального процесуального кодексу України, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, суд керується загальними приписами, якими врегульовано застосування запобіжних заходів, з урахуванням додаткових відомостей щодо продовження існування ризиків та спливу строків досудового розслідування.
Колегія суддів звертає увагу, що пропри відсутність чіткого врегулювання питання продовження запобіжних заходів під час підготовчого судового засідання поняття «обрання запобіжного заходу» охоплює не тільки його обрання, але й продовження, оскільки воно є своєрідним обранням запобіжного заходу на новий період, а тому при вирішенні клопотання прокурора, на думку колегії суддів, слід керуватися саме цією нормою.
Щодо доводів сторони захисту про несвоєчасне, з порушенням вимог ч. 1 ст. 199 КПК України, звернення прокурора з даним клопотанням, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 20.5 розділу ХІ Перехідних положень КПК України під час досудового розслідування та під час судового розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою подається не пізніше ніж за десять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
В той же час, кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено таких наслідків пропуску зазначеного строку як не розгляд питання щодо продовження тримання під вартою чи його повернення.
До того ж, ч. 4 ст. 199 КПК України зобов`язує розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.
Крім того, настоятелем храму Святого Дмитра Солунського ОСОБА_11 заявлено клопотання про бажання взяти ОСОБА_5 на особисту поруку, яке було підтримано стороною захисту та проти якого заперечували прокурори та представник потерпілого.
Вислухавши клопотання та думку присутніх осіб, колегія суддів дійшла висновку про відмову у його задоволенні, з огляду на таке.
У рішенні по справі W проти Швейцарії від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 180 КПК України особиста порука полягає у наданні особами, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до ст. 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його в суд на першу про те вимогу. Кількість поручителів визначає слідчий суддя, суд, який обирає запобіжний захід. Наявність одного поручителя може бути визнано достатньою лише в тому разі, коли ним є особа, яка заслуговує на особливу довіру.
Отже, особиста порука належить до запобіжних заходів, які поєднані із психологічним впливом на поведінку обвинуваченого, що ґрунтується на моральній відповідальності цієї особи перед тими особами, які за нього поручилися.
Крім того, однією з умов зміни запобіжного заходу на особисту поруку є впевненість суду в тому, що поручитель дійсно може впливати на поведінку обвинуваченого та забезпечити його доставлення до суду на першу про те вимогу. При цьому важливою передумовою ефективної дії запобіжного заходу у вигляді особистої поруки є почуття довіри і поваги обвинуваченого до поручителя. Такі взаємовідносини гарантують, з одного боку, прагнення самої особи до дотримання цього запобіжного заходу, а з другого - забезпечують можливість реального впливу поручителів на її поведінку.
Аналізуючи зазначені вимоги чинного кримінального процесуального законодавства та досліджене у ході судового розгляду клопотання особи, який виявив бажання бути поручителем обвинуваченого, суд дійшов висновку, що взаємовідносини ОСОБА_5 зі ОСОБА_11 не гарантують реальний вплив на поведінку обвинуваченого, не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, значно ускладнить контроль за повним та своєчасним виконанням останнім своїх процесуальних обов`язків і, як наслідок, не виключає наявних ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.
Враховуючи викладене, а також підвищену суспільну небезпеку інкримінованих обвинуваченому злочинів, суд не знаходить підстав для задоволення заяви ОСОБА_11 про взяття ОСОБА_5 на особисту поруку.
Керуючись ст. ст. 176, 177, 183, 194, 197, 199, 315, 392 КПК України, суд,
Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» по 04 березня 2022 року включно.
Відмовити у задоволенні клопотання Настоятеля храма Святого Димитрія Солунського протоієрея ОСОБА_12 про зміну запобіжного заходу на особисту поруку.
Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення шляхом подання апеляційної скарги через Дергачівський районний суд Харківської області, а обвинуваченим в той же строк, з моменту вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3