ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/38/22 Справа № 707/2094/20 Категорія: ст. 124 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року колегія суддів Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурорівОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

представника потерпілої ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_10 та прокурора на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 29 вересня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого по АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, непрацюючого, офіційно не одруженого, маючого на утриманні малолітнього сина, раніше в порядку ст. 89 КК України не судимого,-

визнано виним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, і призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 240 годин.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено частково.
Вирішено стягнути із ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , завдану моральну шкоду в розмірі 500000 грн. У решті позовних вимог відмовлено.
Вирішено стягнути з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз по справі на загальну суму 10460 грн. 80 грн..

Вирішена доля речових доказів відповідно до вимог ст. 100 КПК України,

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 29.09.2021 ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він 05.07.2020 о 21-00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за адресою свого проживання на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин зі своїм сусідом ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які виникли внаслідок спільного вживання алкогольних напоїв, маючи умисел на припинення протиправних дій ОСОБА_12 , перевищуючи межі необхідної оборони, умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, наніс ОСОБА_12 численні тілесні ушкодження кулаками, ногами, тильною стороною мачета, дерев`яним табуретом, в область голови, тулуба та кінцівок, в результаті чого потерпілий ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в КНП «Третя Черкаська міська лікарня ШМД».
Так, 05.07.2020 о 21-00 год. ОСОБА_8 , знаходячись за адресою свого проживання на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 , вживаючи алкогольні напої спільно зі своєю співмешканкою ОСОБА_13 , неповнолітньою ОСОБА_14 , кумом ОСОБА_15 і його братом ОСОБА_16 , та сусідом ОСОБА_12 . В ході спільного вживання алкогольних напоїв між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 виник конфлікт, який розпочався із словесної перепалки, та переріс у бійку, в ході якої, зокрема, ОСОБА_8 наніс численні удари руками і ногами по тулубу та голові ОСОБА_17 . В подальшому, ОСОБА_17 сказав, що зараз він їх «порішає» і побіг в бік свого домоволодіння і через кілька хвилин повернувся із гладкоствольною помповою рушницею в руках, здійснив два постріли в повітря, при цьому він висловлювався нецензурними словами і погрожував, що вб`є, застрелить, «порішає» ОСОБА_8 та кричав, щоб ОСОБА_18 до нього вийшов. ОСОБА_8 , маючи умисел на припинення протиправних дій ОСОБА_12 , який був агресивно налаштований, мав у руках вогнепальну зброю, з якої здійснив кілька пострілів та погрожував йому фізичною розправою, взявши мачете, кілька разів вдарив Омельченка тильною стороною мачете по руках, та по голові, з метою вибити рушницю, яку вибити не вдалося і між ними розпочалася боротьба. В цей час до них підбіг ОСОБА_15 і почав допомагати вирвати з рук ОСОБА_17 рушницю, під час цього, в ході боротьби, ОСОБА_17 зробив ще один постріл з рушниці, який дещо зачепив обличчя ОСОБА_15 . ОСОБА_8 , кинувши мачете, перевищуючи межі необхідної оборони, взяв в руки дерев`яний табурет, що стояв неподалік, і наніс ним кілька ударів ОСОБА_12 в область голови та тулуба, в результаті чого табурет розламався. В цей час ОСОБА_15 вирвав з рук Омельченка рушницю, яку він відкинув, а потім вкинув у сарай. В подальшому, ОСОБА_15 разом із ОСОБА_16 поїхали додому з місця події. А ОСОБА_8 , перевищуючи межі необхідної оборони, ще наніс ОСОБА_12 , який в цей час впав на землю, ряд ударів в область голови, тулуба та кінцівок за допомогою рук та ніг. Після цього, через деякий час приїхала швидка медична допомога і ОСОБА_12 із спричиненими травмами було госпіталізовано до КНП «Третя Черкаська міська лікарня ШМД», де на наступний день, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 о 04-10 год. ОСОБА_12 помер від отриманих тілесних ушкоджень.
У результаті протиправних дій з боку ОСОБА_8 відповідно до висновку судово-медичної експертизи №03-01/504 від 06.07.2020 причиною смерті потерпілого ОСОБА_12 є черепно-мозкова травма, яка в своєму перебігу призвела до розвитку набряку головного мозку та виникла від неодноразової дії тупих предметів в проміжок часу, що вимірюється годинами до моменту настання смерті та відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Між зазначеною черепно-мозковою травмою та настанням смерті існує прямий причинний зв`язок. Також, при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_12 на тулубі та верхніх кінцівках виявлені численні синці, садна, які виникли від дії тупого (тупих) предмета (предметів) в термін 1-1,5 діб до настання смерті, ймовірно в один проміжок часу з вищевказаною черепно-мозковою травмою та носять ознаки легких тілесних ушкоджень. При судово-токсикологічній експертизі крові трупа виявлено етиловий спирт в кількості 0,40 проміле. Така концентрація може мати незначний вплив на організм живої людини.
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Однак місцевий суд перекваліфікував дії обвинуваченого з ч.2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України, та засудив ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, тобто за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони, оскільки наявними в матеріалах кримінального провадження доказами стороною обвинувачення не доведена кваліфікація складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду, потерпіла ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу в якій просила його скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним за ч.2 ст. 121 КК України та призначити максимальне покарання відповідно до санкції даної статті.
В обґрунтування апеляційних вимог потерпіла посилається на те, що місцевим судом перекваліфіковано дії ОСОБА_8 з ч.2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України без належного обґрунтування. Вказує, що ОСОБА_8 наносив численні тілесні ушкодження ОСОБА_12 вже після того, як він лежав на землі і рушницю в нього відібрали, тобто реальної загрози від його дій не було. Однак вказані обставини залишені місцевим судом поза увагою, що потягло за собою безпідставну перекваліфікацію його дій.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу в якій просив його скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання у виді 7 років позбавлення волі.
В обґрунтування апеляційних вимог прокурор посилається на те, що місцевим судом взято до уваги докази, що стосуються нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 до моменту, коли в його руках перебувала рушниця, та залишено поза увагою докази нанесення тілесних ушкоджень потерпілому вже після того, як рушниця була вибита з рук потерпілого, і навіть коли останній вже перебував у безпорадному стані. За таких обставин прокурор вважає, що місцевим судом безпідставно перекваліфіковано дії ОСОБА_8 з ч.2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України.
25.01.2022 прокурором подано доповнення до апеляційної скарги, в якому він просив дослідити докази у справі, які на його думку вказують на наявність в обвинуваченого ОСОБА_8 умислу на заподіяння потерпілому ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть. Крім того, зазначає, що місцевим судом у мотивувальній та резолютивній частині оскаржуваного вироку не зазначено дані щодо прийнятого рішення про зарахування обвинуваченому відповідно до вимог ч.5 ст. 72 КК України в строк відбутого покарання строку попереднього ув`язнення. Прокурор просив скасувати вирок місцевого суду та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання у виді 7 років позбавлення волі. Згідно ч.5 ст. 72 КК України зарахувати в строк відбутого покарання період його попереднього ув`язнення з 06.07.2020 по 25.02.2021 з розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_10 та прокурора в яких вказував на їх необґрунтованість, а тому просив вирок місцевого суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_10 та її представника ОСОБА_11 , які підтримали подані апеляційні скарги, та просили їх задовольнити, думку обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_10 не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга прокурора з доповненнями підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даній справі вказані вимоги закону були дотримані, але обвинуваченому не було зараховано в строк відбутого покарання період його попереднього ув`язнення.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ст. 124 КК України є вірною.

Висновки місцевого суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам справи, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному їх дослідженні, яким суд дав обґрунтовану і правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Доводи апелянтів про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим місцевий суд необґрунтовано змінив правову кваліфікацію вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення з ч.2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами кримінального провадження та добутими по кримінальному провадженню доказами, а саме: показаннями обвинуваченого, свідків безпосередньо допитаних місцевим судом та письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.
При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою, суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України, що передбачають: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать «за» чи «проти» тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Згідно висновкам, що містяться у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 688/788/15-к, провадження № 51-597км17, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, а саме умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, що було вчинене ним внаслідок перевищення меж необхідної оборони, відповідає встановленим обставинам та підтверджується безпосередньо дослідженими судом та оціненими доказами з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_8 , та обґрунтовано послався на, у тому числі: показання обвинуваченого, показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , та врахував письмові докази, що безпосередньо досліджені ним.

Обвинувачений ОСОБА_8 в суді першої та апеляційної інстанції пояснив, що 5.07.2020 у нього вдома на подвір`ї святкували день народження, була його співмешканка, друзі та сусід ОСОБА_12 , вживали спиртні напої , між ним та ОСОБА_12 виник словесний конфлікт в ході якого вони побилися, при цьому обвинувачений наніс потерпілому кілька ударів кулаком в обличчя та удари ногами, скільки не пам`ятає. ОСОБА_12 пішов та згодом повернувся з рушницею в руках, біг через город, стріляв з рушниці і голосно кричав, що повбиває. Він завів дітей та співмешканку до хати, сказав їй, щоб викликала поліцію. На подвір`ї ОСОБА_12 направив рушницю на ОСОБА_19 , який знаходився в автомобілі разом з ОСОБА_20 , тоді обвинувачений взяв мачете, підбіг до ОСОБА_12 і вдарив два рази тильною стороною мачете по руці останнього, щоб вибити рушницю. В цей час ОСОБА_15 підбіг до них, і вони вдвох почали виривати рушницю з рук ОСОБА_12 , в ході чого потерпілий здійснив постріл з рушниці, який зачепив обличчя ОСОБА_15 . Обвинувачений ще вдарив ОСОБА_12 рукояткою мачете по голові, скільки разів не пам`ятає, після чого, щоб забрати у потерпілого рушницю, взяв в руки дерев`яну табуретку, яка була неподалік, і наніс нею ОСОБА_12 ще кілька ударів по тулубу і по голові. Коли приїхала швидка медична допомога і працівники поліції, то в присутності останніх ОСОБА_8 наніс потерпілому два удари ногою по тулубу. Вину у предявленому обвинуваченні не визнавав.

Показання обвинуваченого узгоджуються з показаннями свідків, які підтверджують вину обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 124 КК України, а саме:

- ОСОБА_15 , який показав місцевому суду, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 виник конфлікт, вони почали штовхатися, ОСОБА_12 сказав, що він їх «порішає» і кудись пішов, згодом він почув два постріли десь у дворі. Потім ОСОБА_12 підійшов до автомобіля, направив на нього і його брата ОСОБА_16 рушницю, сказав, щоб вони заглушили автомобіль і вийшли з нього. ОСОБА_12 був агресивний, казав, що застрелить ОСОБА_8 . ОСОБА_16 залишився сидіти в автомобілі, а ОСОБА_15 вийшов з автомобіля, оскільки ОСОБА_12 тримав його на прицілі рушниці. В цей час підійшов ОСОБА_8 і вдарив потерпілого мачетою по руці , потім вони вдвох почали забирати рушницю в ОСОБА_12 , в ході чого потерпілий здійснив ще один постріл, який частково зачепив його обличчя біля щоки і брови. Потім ОСОБА_8 схопив табуретку і почав нею бити ОСОБА_12 , наніс два-чотири удари по голові, внаслідок цього табуретка розламалась. ОСОБА_15 вирвав рушницю в ОСОБА_12 , і закинув її в сарай, після чого він з братом на автомобілі залишили місце події. Рушниця у потерпілого мабуть була помпова, багатозарядна;

- ОСОБА_16 , який в ході розгляду справи місцевим судом показав, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 виник конфлікт, після якого ОСОБА_12 побіг до себе додому, а він з братом сіли до свого автомобіля і хотіли поїхати, однак у цей час він почув неподалік два постріли. До їх автомобіля підійшов ОСОБА_12 із рушницею в руках, направив рушницю на ОСОБА_15 , наказав заглушити автомобіль, і ОСОБА_15 вийшов з автомобіля, при цьому ОСОБА_12 казав, що завтра ОСОБА_8 вб`ють і поріжуть. Із-за будинку вийшов ОСОБА_8 і якимось предметом вдарив по руці ОСОБА_12 , а ОСОБА_15 в цей час схопив рушницю за дуло і вони перемістились під хату, де вже він їх не бачив, а лише почув постріл. Потім ОСОБА_15 заніс рушницю до сараю, в останнього на обличчі текла кров;

- ОСОБА_13 , яка з ОСОБА_8 проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та місцевому суду показала, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 виник словесний конфлікт, вони між собою штовхалися, потерпілий сказав, що він їх «порішає» і кудись побіг, а через деякий час вона почула постріл десь на городі. Вона знала, що у ОСОБА_12 є рушниця, і з дитиною зайшла в будинок. ОСОБА_12 підійшов до вікна будинку і кричав, щоб ОСОБА_8 виходив з хати і він його «порішає», та здійснив постріл у повітря. Вийшовши на двір, вона побачила, що ОСОБА_15 разом із ОСОБА_8 намагалися вирвати рушницю з рук ОСОБА_12 , і в ході цього пролунав ще один постріл з рушниці, що зачепив ОСОБА_15 в правий бік обличчя. Потім ОСОБА_8 взяв табуретку і почав бити нею ОСОБА_12 по голові. ОСОБА_8 ще кілька разів наніс удари руками і ногами ОСОБА_12 , в цей час потерпілий лежав на землі, відмахувався ногами, схвачувався, нецензурно висловлювався;

- ОСОБА_14 , даними у судовому засіданні місцевого суду про те, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 виник словесний конфлікт, потерпілий погрожував ОСОБА_8 , вони між собою поштовхалися, ОСОБА_12 впав і розбив собі носа, після чого останній кудись побіг, а через деякий час вона почула постріл і побачила, що ОСОБА_12 біжить з рушницею в руках, тому вона пішла з дитиною в будинок і через вікно бачила, як ОСОБА_8 вдарив мачетою ззаду ОСОБА_12 , десь по потилиці один раз. Коли ОСОБА_12 біг зі зброєю, то він стріляв і кричав, що зараз вб`є ОСОБА_8 .

Крім того, правильність висновку суду першої інстанції щодо доведеності вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, підтверджується дослідженими в суді першої інстанції доказами:

- даними протоколу огляду місця події від 06.07.2020, згідно якого оглянуто труп ОСОБА_12 в приміщенні лікарні, вилучено речі трупа зі слідами крові (т.1 а.с. 135-136);

- даними протоколу огляду трупа ОСОБА_12 від 06.07.2020 з фототаблицею до нього (т.1 а.с. 140-150);

- даними протоколу обшуку від 06.07.2020, згідно якого проведено обшук у будинку по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.151-158);

- даними протоколу огляду місця події з фототаблицею до нього від 05.07.2020, згідно якого оглянуто місце події територію домоволодіння по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.160-175);

- даними постанови від 06.07.2020 про визнання речовими доказами ряду предметів, що були вилучені під час огляду місця події (т.1 а.с.176-177);

- даними протоколу обшуку в домоволодінні по АДРЕСА_3 від 06.07.2020 з фототаблицею до нього (т.1 а.с.178-184);

- даними протоколу проведення слідчого експерименту з ОСОБА_8 від 10.07.2020 та відеозаписом до нього, який узгоджується з показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 , що надані ним у судовому засіданні місцевого суду (т.1 а.с.195-202);

- даними протоколів проведення слідчих експериментів з ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 від 10.07.2020, 23.07.2020, 07.07.2020 та відеозаписами до них, згідно яких вказані свідки показували на місці події та розказували як саме відбувалися події, аналогічні показання вони давали в судовому засіданні суду першої інстанції (т.1 а.с.203-210, 211-216, 217-223, 224-230);

- даними висновку експерта №03-01/594 від 06.07.2020, згідно якого причиною смерті потерпілого ОСОБА_12 є черепно-мозкова травма, яка в своєму перебігу призвела до розвитку набряку головного мозку та виникла від неодноразової дії тупих предметів в проміжок часу, що вимірюється годинами до моменту настання смерті та відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Між зазначеною черепно-мозковою травмою та настанням смерті існує прямий причинний зв`язок. Також, при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_12 на тулубі та верхніх кінцівках виявлені численні синці, садна, які виникли від дії тупого (тупих) предмета (предметів) в термін 1-1,5 діб до настання смерті, ймовірно в один проміжок часу з вищевказаною черепно-мозковою травмою та носять ознаки легких тілесних ушкоджень. При судово-токсикологічній експертизі крові трупа виявлено етиловий спирт в кількості 0,40 проміле. Така концентрація може мати незначний вплив на організм живої людини (т.1 а.с.232-235);

- даними висновків експерта №02-01/746 від 21.08.2020 та №02-01/613 від 07.07.2020, згідно яких у ОСОБА_8 було виявлено легкі тілесні ушкодження (т.1 а.с. 239-240, т.2 а.с. 101);

- даними висновку експерта №1/1442 від 20.08.2020, згідно якого наданий на експертизу мачете не являється холодною зброєю (т.2 а.с.14-16);

- даними висновку експерта №03-1/594/3 від 15.09.2020, згідно якого тілесні ушкодження у ОСОБА_12 могли утворитись в час та за механізмом, на які вказали учасники слідчих експериментів, протоколи та відеозаписи яких були надані на експертизу. Визначити положення ОСОБА_12 в момент отримання ним тілесних ушкоджень не представляється можливим у зв`язку із браком судово-медичних даних. На тілі трупа ОСОБА_17 було виявлено більше 42 тілесних ушкоджень, з яких на голові сконцентровано не менше 14 тілесних ушкоджень. Визначити послідовність нанесення тілесних ушкоджень не представляється можливим у зв`язку із коротким проміжком часу між їх утворенням. Вказані інші дані, в т.ч. щодо можливості отримання тілесних ушкоджень від дії мачете та табурета (т.2 а.с.22-38);

- даними висновку експерта №1/1441 від 28.09.2020, згідно якого надана на експертизу рушниця є гладкоствольною одноствольною вогнепальною зброєю мисливською рушницею «HATSAN» 12 калібру моделі «ESCORT» промисловий №638317, виробництва Туреччина. Надані на експертизу гільзи є частинами боєприпасів стріляними гільзами 12 калібру до гладкоствольної мисливської зброї. Чотири патрони придатні для стрільби (т.2 а.с.56-63).

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ст. 27 Конституції України).
Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.
Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
Виходячи із фактичних обставин кримінального провадження, суд першої інстанції правильно встановив, що дії потерпілого ОСОБА_12 являли реальну загрозу для життя та здоров`я учасників події, в тому числі для ОСОБА_8 , що виразилось в активній, зухвалій поведінці потерпілого, який висловлювався нецензурними словами, погрожував фізичною розправою, погрожував «порішати», вбити, зокрема ОСОБА_8 , та при цьому, маючи в руках вогнепальну зброю, яку потерпілий навмисно пішов і взяв у себе в будинку, погрожував нею, здійснював постріли, що встановлено із показань обвинуваченого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , також під час того, як обвинувачений разом з свідком ОСОБА_15 у потерпілого намагалися забрати зброю, він здійснив ще один постріл, який зачепив свідка ОСОБА_15 , поранивши його, тобто дії потерпілого становили реальну загрозу для життя чи здоров`я обвинуваченого та оточуючих, і визначальним у поведінці обвинуваченого було саме відвернення нападу та захист.
Врахувавши всі обставини вчиненого злочину у їх сукупності, зокрема і те, що маючи в руках мачете, ОСОБА_8 спочатку не наносив ним удари в життєво важливі ділянки тіла потерпілого, а бив тильною (не гострою) стороною мачете по руках потерпілого ОСОБА_12 з метою вибити з рук останнього рушницю, про що свідчать тілесні ушкодження від ударів мачетою на руках потерпілого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у обвинуваченогоОСОБА_8 умислу саме на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_12 , та правильно кваліфікував його дії за ст. 124 КК України, як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому, що було вчинене ним внаслідок перевищення меж необхідної оборони, оскільки ОСОБА_8 наніс ряд ударів руками, ногами, дерев`яним табуретом потерпілому ОСОБА_12 у життєво важливу частину тіла голову, спричинивши потерпілому черепно-мозкову травму, та наніс потерпілому удари руками і ногами в різні частини тіла вже після того, як із рук потерпілого вирвали рушницю, тобто після того, як вже минула реальна загроза зі сторони ОСОБА_12 застосувати вогнепальну зброю. Вбачається, що в момент конфлікту дії ОСОБА_8 могли бути направлені лише на те, щоб вибити чи вирвати з рук потерпілого рушницю, при цьому завдавши потерпілому мачетою удари по руках, голові та з допомогою свідка ОСОБА_19 припинити неправомірні дії потерпілого ОСОБА_12 , і лише коли це зробити не вдалося, а потерпілий здійснив постріл та поранив свідка ОСОБА_19 , обвинувачений взяв табуретку, яка знаходилася поряд, і почав наносити нею потерпілому удари по голові, після чого свідок ОСОБА_21 зміг відібрати у потерпілого рушницю.

Свій висновок суд першої інстанції достатньо мотивував, докладно виклавши свої міркування та судження з цього приводу на обґрунтування прийнятого рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне відстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Місцевий суд вірно послався у вироку на п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 26.04.2002 «Про судову практику у справах про необхідну оборону», відповідно до якого, коли при перевищенні меж необхідної оборони чи заходів, необхідних для затримання злочинця, заподіяно тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть, дії винного за відсутності умислу на позбавлення потерпілого життя належить кваліфікувати за ст.124 КК. Злочин вважається закінченим з моменту заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження.
Дослідженими в суді доказами не доведено «поза розумним сумнівом» існування у ОСОБА_8 умислу на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_12 .
Достатніх та допустимих доказів, які свідчили б про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, стороною обвинувачення не надано суду першої інстанції та не встановлено в ході апеляційного розгляду.
Апелянти вказують, що місцевим судом залишено поза увагою те, що обвинувачений продовжував наносити удари табуреткою потерпілому тоді, як останній вже лежав на землі без рушниці, що свідчить про наявність в ОСОБА_8 умислу на заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, і обвинувачений передбачав, що від його дій може настати смерть потерпілого.
Як вбачається з висновку експерта №03-01/594 від 06.07.2020, причиною смерті потерпілого ОСОБА_12 є черепно-мозкова травма, яка відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, між якою існує прямий причинний зв`язок з настанням смерті потерпілого.
Як встановлено судом першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 наніс потерпілому ряд ударів руками, ногами, дерев`яним табуретом в голову, та наніс потерпілому удари ногами і руками в різні частини тіла, після того, як в потерпілого забрали рушницю.
Тобто, колегія суддів, вважає, що в даному випадку в діях ОСОБА_8 є перевищення меж необхідної оборони, і в його діях відсутній умисел на позбавлення потерпілого життя .
В доповненнях до апеляційної скарги прокурор посилається на покази обвинуваченого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_14 , які нібито вказували на те, що обвинувачений наносив удари потерпілому табуреткою вже після того, як останній лежав на землі в безпорадному стані без рушниці в руках. Тобто, з вказаних доводів можливо дійти висновку про наявність проміжку часу між відібранням у потерпілого рушниці та продовженням нанесення обвинуваченим ударів табуреткою по голові.
Однак, згідно даних вироку і звукозапису судових засідань від 01.12.2020 та 19.01.2021 обвинувачений ОСОБА_8 та свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_15 вказували на те, що після того, як ОСОБА_12 , в ході боротьби з ОСОБА_8 та ОСОБА_15 , здійснив постріл, яким поранив ОСОБА_15 , ОСОБА_8 схопив табуретку і почав наносити удари по голові ОСОБА_12 . В цей час, ОСОБА_15 зміг вирвати рушницю з рук ОСОБА_12 ..
Тобто, ОСОБА_8 не припиняв наносити потерпілому удари табуреткою по голові, коли ОСОБА_15 відібрав в нього рушницю, із згодом не продовжив їх повторно наносити, а все це відбувалося одночасно, тому доводи прокурора в цій частині є безпідставними.
Посилання прокурора на висновок експерта №03-1/594/3 від 15.09.2020, згідно якого на тілі трупа ОСОБА_12 було виявлено більше 42 тілесних ушкоджень, з яких на голові сконцентровано не менше 14 тілесних ушкоджень, що на думку апелянта свідчить про наявність в обвинуваченого умислу на заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, є необґрунтованими, оскільки причиною смерті потерпілого ОСОБА_12 є черепно-мозкова травма, а всі інші ушкодження носять ознаки легких тілесних ушкоджень, та не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого, крім того серед 14 тілесних ушкоджень, що розміщені на голові, є різні ушкодження - синці, садна і рани, в тому числі і ті, які є легкими тілесними ушкодженнями.
Прокурор в апеляційній скарзі послався на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 17.12.2019 у справі №707/2859/17, яка є нерелевантною, оскільки в даному випадку потерпілий погрожував обвинуваченому та здійснював постріли з вогнепальної зброї, тоді як згідно обставин, викладених у вищевказаній постанові Верховного Суду, потерпілий наніс обвинуваченому легкі тілесні ушкодження дерев`яною палицею, в якій були забиті цвяхи.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає безпідставними апеляційні доводи прокурора та потерпілої про неналежну оцінку судом першої інстанції наданих доказів на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.
Таким чином, за встановленими судом фактичним обставинами кримінального провадження, виходячи з сукупності вищевказаних та інших досліджених в судовому засіданні доказів, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, колегія судів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано та правильно перекваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 з ч.2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України - як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, що було вчинене ним внаслідок перевищення меж необхідної оборони, у зв`язку з чим апеляційні вимоги прокурора та потерпілої про скасування вироку щодо ОСОБА_8 та постановлення нового за ч.2 ст. 121 КК України, є безпідставними та не підлягають до задоволення.
Під час апеляційного розгляду прокурор просив повторно дослідити докази, наявні в матеріалах кримінального провадження, повторно допитати обвинуваченого та свідків, однак вказане клопотання на думку колегії суддів не підлягає до задоволення, оскільки ч.3 ст. 404 КПК України встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Тобто, для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визначає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так й однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які також можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їх обов`язкового повторного дослідження, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постанові Великої Палати від 16 жовтня 2019 року (провадження № 13-43 кс 19), та постанові Верховного Суду від 20.01.2022 (справа №606/1855/16), де вказано на те, що під час апеляційного провадження повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.

Доводи апелянтів про м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання колегія суддів вважає також безпідставними.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 місцевий суд достатньо виконав вимоги ст. 50, 65, 66, 67 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України є нетяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який офіційно неодружений, проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_13 , офіційно непрацюючий, має тимчасові заробітки, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, раніше не судимий, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_8 , 2017 р.н., за місцем проживання по Тубільцівській сільській раді характеризується позитивно, по Мошнівській сільській раді характеризується посередньо, пом`якшуючу покарання обставину наявність на утриманні у обвинуваченого малолітнього сина, обтяжуючу покарання обставину - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, обґрунтовано призначив ОСОБА_8 покарання, передбачене санкцією ст. 124 КК України, у виді 240 годин громадських робіт.

Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання у виді 240 годин громадських робіт, є співмірним протиправному діянню, відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому не вбачає підстав для призначення більш суворого покарання.

Доводи прокурора, викладені в доповненнях до апеляційної скарги про те, що місцевим судом в порушення п.2 ч.4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку не зазначено про зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення ОСОБА_8 , є слушними.
Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування та матеріалів кримінального провадження до обвинуваченого ОСОБА_8 07.07.2020 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався, і лише 25.02.2021 ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області (т.3 а.с. 79-82) ОСОБА_8 було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт в певний період доби, однак місцевим судом у вироці не вирішено питання про зарахування у строк покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_8 з 06.07.2020 по 25.02.2021 (235 днів).
Відповідно до п.п. «г» п.1 ч.1 ст. 72 КК України одному дню позбавлення волі відповідають вісім годин громадських робіт.

Таким чином, ОСОБА_8 в період попереднього ув`язнення відбув призначене судом першої інстанції покарання у виді 240 годин громадських робіт.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити без змін вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 29.09.2021 щодо ОСОБА_8 , а апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_10 залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокурора з доповненнями - задовольнити частково, доповнивши мотивувальну та резолютивну частину вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 29.09.2021 даними про зарахування ОСОБА_8 , згідно ч.5 ст. 72 КК України, п.п. «г» п.1 ч.1 ст. 72 КК України, в строк відбутого покарання період його попереднього ув`язнення з 06.07.2020 по 25.02.2021 з розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає 8 годин громадських робіт. Вважати ОСОБА_8 таким, що відбув призначене вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 29.09.2021 покарання у виді 240 годин громадських робіт.

Керуючись ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

ухвалила:

Вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 29 вересня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора з доповненнями задовольнити частково.

Доповнити мотивувальну та резолютивну частину вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 29 вересня 2021 року даними про зарахування ОСОБА_8 , згідно ч.5 ст. 72 КК України, п.п. «г» п.1 ч.1 ст. 72 КК України в строк відбутого покарання період його попереднього ув`язнення з 06.07.2020 по 25.02.2021 з розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає 8 годин громадських робіт.
Вважати ОСОБА_8 таким, що відбув призначене вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 29 вересня 2021 року покарання у виді 240 годин громадських робіт.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді