Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

29 листопада 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ? ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 03 вересня 2021 року про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000031 від 28 січня 2017 року про обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 187, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених п.п.6, 9 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України та ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.27 ч.4 ст.187 КК України, ?

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 03 вересня 2021 року клопотання прокурора ОСОБА_5 про продовження строку тримання під вартою, зокрема, обвинуваченому ОСОБА_7 задоволено. Продовжено ОСОБА_7 строк тримання під вартою до 01 листопада 2021 року.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 покликається на незаконність ухвали суду, вважає такою, що не узгоджується в достатній мірі із вимогами кримінального процесуального закону, практики Європейського суду з прав людини.
Зазначає, що ОСОБА_7 з 28 січня 2017 року по теперішній час знаходиться під вартою в ДУ «Рівненський слідчий ізолятор».
Вважає, що тяжкість вчиненого злочину в жодному випадку не може слугувати визначальною та єдиною підставою для тримання особи під вартою.
Вказує, що за час перебування ОСОБА_7 під вартою проведені всі необхідні і можливі слідчі дії по збиранню, документуванню та закріпленню доказів. В такому разі ОСОБА_7 немає ніякої можливості будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню, знищити, сховати чи спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин злочину. В судовому засіданні допитано обох потерпілих по справі, які пояснили, що жодного впливу в ході досудового розслідування та судового розгляду справи на них не було.
Зазначає, що ризики, вказані в клопотанні, необґрунтовані та недоведені, тому що можливість якимось чином впливати на потерпілих зі сторони родини ОСОБА_7 є постійно, але таких спроб за увесь цей час не встановлено.
Зазначає, що ОСОБА_7 одружений, має малолітню дитину, яка постійно хворіє і потребує регулярного лікування, має вищу освіту за спеціальністю «Економіка підприємництва» і до арешту займався підприємницькою діяльністю як фізична особа-підприємець, і ця діяльність в даний час не зупинена і не припинена. Також, за час перебування в Рівненському слідчому ізоляторі, обвинувачений характеризується винятково з позитивної сторони.
Просить ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 03 вересня 2021 року в частині задоволення клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 скасувати та винести нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора.
Заслухавши суддю-доповідача, захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Апеляційний суд вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора дотримані в повному обсязі та, вирішуючи питання щодо продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.
Так, як вбачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції свій висновок про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , з яким погоджується і колегія суддів, мотивував тим, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років з конфіскацією майна. Судом першої інстанції враховано і поведінку обвинуваченого після вчинення інкримінованого йому злочину, який одразу залишив місце вчинення розбійного нападу та виїхав за межі Сарненського району Рівненської області. В момент затримання обвинувачених, останні намагались втекти від працівників правоохоронних органів, а також приховати вогнепальну зброю, яка ними використовувалась під час вчинення злочинів, здійснивши, попередньо, її неповне розбирання, що свідчить про наявність ризиків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст. 177 КПК України. Крім цього, суд першої інстанції виходив і з того, що обвинуваченому ОСОБА_7 відомо про місце проживання потерпілих, а тому з метою уникнення незаконного впливу обвинуваченим особисто чи за допомогою сторонніх осіб на потерпілих з приводу зміни ними своїх показань, суд прийшов до переконання про необхідність продовження обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Судом надано відповідну оцінку і тому, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисного насильницького злочину з використанням та застосуванням вогнепальної зброї, кваліфікуючою ознакою якого є спричинення тяжких наслідків, а саме, смерть людини. Тому є підстави вважати, що протиправна діяльність обвинуваченого ОСОБА_7 спільно з іншими співучасниками розбійного нападу у даному кримінальному провадженні має стійкий, організований, систематичний та тривалий характер, зважаючи на виявлення та вилучення в ході досудового розслідування в процесі проведення огляду гаражного приміщення, який протягом останнього року використовували обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , великої кількості різноманітної бойової стрілецької вогнепальної зброї та бойових припасів до неї, яка разом з іншою вогнепальною зброєю, що була вилучена на місці вчинення злочину, а також на місці затримання обвинувачених, за обліками МВС України рахується як викрадена з військової частини польова пошта НОМЕР_1 в зоні проведення антитерористичної операції, що свідчить про наявність ризику, передбаченого ч.5 ст. 177 КПК України.
Зазначені вище обставини в сукупності свідчать, що заявлені ризики є реальними і продовжують існувати, що виправдовує необхідність продовження запобіжного заходу саме у виді тримання під вартою.
Колегія суддів не ігнорує ті аргументи, які наводяться стороною захисту в апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційної інстанції на користь обвинуваченого, проте в даному конкретному випадку суд приходить до переконання, що ці аргументи не переважають вимог громадського інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого і виконання процесуальних рішень по справі.
Даних, які б перешкоджали подальшому утриманню ОСОБА_7 під вартою, не встановлено.
Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що будь-яких порушень КПК України при постановленні судом першої інстанції оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, відтак підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
УхвалуРівненського міського суду Рівненської області від 03 вересня 2021 року про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000031 від 28 січня 2017 року про обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 187, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених п.п.6,9 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України та ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.27 ч.4 ст.187 КК Українизалишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3