Постанова

Іменем України
07 грудня 2021 року

м. Київ
справа № 461/4425/18

провадження № 51-2424км21
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 березня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) за № 0000040, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Львова,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Галицького районного суду м. Львова від

12 листопада 2020 року ОСОБА_7 визнано невинуватим

у предявленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК, та виправдано у звязку з недоведенням, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 .
Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_7 обвинувачувався органами досудового розслідування в тому, що він у ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000650 за фактом дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), відомості про яку внесено до ЄРДР за ч. 2 ст. 286 КК, 19 серпня, 25 та 27 жовтня 2017 року, перебуваючи на вул. С. Бандери, 1 у м. Львові під час допиту як свідка, дав завідомо неправдиві показання щодо ролі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у зазначеній ДТП, зокрема повідомив про те, що за кермом автомобіля «Mercedes-Benz S65 AMG», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебував ОСОБА_9 , а не ОСОБА_8 , як було встановлено досудовим розслідуванням.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 384 КК як завідомо неправдиве показання свідка, надане під час провадження досудового розслідування, поєднане з обвинуваченням у тяжкому злочині зі штучним створенням доказів обвинувачення та захисту.

Виправдовуючи обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції дослідив та оцінив докази, які надані стороною обвинувачення на підтвердження пред`явленого обвинувачення, та зробив висновок, що обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК, є недоведеним.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 березня 2021 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що апеляційний суд належним чином свої висновки не обґрунтував, а твердження прокурора щодо незаконності рішення суду першої інстанції не перевірив. На думку прокурора, апеляційний суд, погодившись із суперечливими висновками суду першої інстанції, не здійснивши відповідного аналізу таких на відповідність обставинам справи, а також не надавши своєї оцінки доказам, постановив незаконне рішення.

У запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_6 просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення. Вважає ухвалу апеляційного суду законною та обґрунтованою.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора.
Захисник ОСОБА_6 просив касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_7 без зміни.
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Як передбачено ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Доводи прокурора про незаконність ухвали апеляційного суду є необґрунтованими.
За змістом обвинувального акта ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що дав неправдиві показання стосовно дійсних обставин ДТП, яка сталася у с. Ямельня Яворівського району Львівської області за участю автомобілів «Mercedes-Benz S65 AMG», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_8 , та автомобіля марки «Opel Astra», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 .
Неправдивість показань полягала в тому, що під час допитів як свідка ОСОБА_7 повідомив, що за кермом автомобіля «Mercedes-Benz S65 AMG» був ОСОБА_9 , а не ОСОБА_8 , як установлено органами досудового розслідування.
Перевіряючи обґрунтованість цього обвинувачення, суд першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК надав оцінку таким доказам:протоколу огляду місця події від 18 серпня 2017 року та схемі ДТП; протоколу огляду місця події від 19 серпня 2017 року; висновку судово-медичної експертизи від 28 серпня 2017 року № 114/2017 щодо ОСОБА_9 ; висновку судової молекулярно-генетичної експертизи від 04 вересня 2017 року № 19/10-3/614-СЕ/17; висновку судової молекулярно-генетичної експертизи від 19 квітня 2019 року № 147; висновку повторної комісійної судово-медичної цитологічної та молекулярно-генетичної експертизи від 24 липня 2019 року; протоколам огляду відеозаписів від 31 серпня, 15 та 18 вересня 2017 року з камер спостереження; листу Департаменту карного розшуку НП України; ухвалі Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2017 року щодо відводу експертів у кримінальному провадженні № 0000650; протоколу огляду від 23 листопада 2017 року відносно інформації операторів мобільного зв`язку про наявність з`єднань та місця перебування телефонів, якими користувалися ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_7 ; висновку судової експертизи телекомунікаційних систем від 24 листопада 2017 року № 9-1/19Т, а також показанням свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 що стосується обставин ДТП.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, ці докази стосуються кримінального провадження, відомості про яке 18 серпня 2017 року внесено до ЄРДР за № 0000650, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за фактом загибелі ОСОБА_10 внаслідок ДТП, що мало місце того ж дня у с. Ямельня Яворівського району Львівської області.
При цьому слід зазначити, що в матеріалах кримінального провадження щодо ОСОБА_7 відсутні та під час судового розгляду у судах трьох інстанцій не були отримані дані про те, що в цьому кримінальному провадженні відносно будь-якої особи є обвинувальний вирок, який набрав законної сили, або постанова органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав, зазначених у пунктах 13 ч. 1 ст. 284 КПК.
За таких обставин надання судом першої інстанції, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, оцінки доказам, що стосуються винуватості чи невинуватості іншої особи в іншому кримінальному провадженні, суперечить зазначеній у ст. 17 КПК засаді презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Адже в разі судового розгляду кримінального провадження № 0000650 суд перебуватиме під впливом юридичної оцінки доказів у цьому провадженні, наданих у судовому рішенні в іншій кримінальній справі.
Колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій у цьому провадженні не мали підстав та не могли робити будь-яких висновків, які стосуються оцінки доказів у іншому кримінальному провадженні. Такі висновки судів не можуть бути преюдиційними під час судового розгляду кримінального провадження, безпосередньо якого вони стосуються.

Щодо доказів, які були отримані саме в цьому кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 , то слід зазначити таке. Висновок судової психологічної експертизи від 27 квітня 2018 року № 481 та показання експерта ОСОБА_14 , яка його підтвердила, не містять відомостей, які б свідчили про наявність ознак неправдивості у показаннях свідка ОСОБА_7 . Висновки судово-психологічної експертизи з використанням поліграфа щодо ОСОБА_7 від 16 січня 2018 року № 25486/17-61, від 12 січня 2018 року № 25484/17-61 щодо ОСОБА_9 , від 16 січня 2018 року № 25487/17-61 щодо ОСОБА_11 , від 12 січня 2018 року № 25485/17-61 щодо ОСОБА_12 підтверджують, що показання ОСОБА_7 та інших осібне містять ознак неправдивості.

За таких обставин суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що ці висновки є суперечливими і недостатніми для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого діяння.
На думку Верховного Суду, постановлення обвинувального вироку щодо особи, яка згідно з обвинуваченням надала неправдиві свідчення у провадженні, у якому немає остаточного рішення щодо встановлення винуватості тієї чи іншої особи, є неможлиим.

Під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку суд відповідно до вимог ст. 419 КПК ретельно перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, і дав на них мотивовані відповіді. Вказав, на яких підставах зазначену апеляційну скаргу визнав необґрунтованою.
З таким рішенням погоджується колегія суддів касаційної інстанції.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Таким чином, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про неможливість у подальшому врахування оцінки доказів, що стосується кримінального провадження № 0000650 за ч. 2 ст. 286 КК, наданих у судових рішеннях у кримінальному провадженні № 0000040 щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 384 КК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування судового рішення, про що йдеться в касаційній скарзі прокурора, в результаті перевірки кримінального провадження не встановлено.
За таких обставин касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 березня 2021 року

щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3