КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 25.06.2021 задоволено клопотання прокурора відділу організації процесуального керівництва та підтримання обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо кіберзлочинності Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , та накладено арешт на житло за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , яка перебуває у користуванні останньої, з метою збереження речових доказів, забезпечення конфіскації майна як виду покарання та відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, із забороною користування, розпорядження та відчуження.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просила поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді, та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на житло за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_7 .

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, захисник вказувала на відсутність підстав вважати, що житло за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_7 , відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, та єбезпосередньо предметом кримінального правопорушення.

Твердження органу досудового розслідування про те, що ОСОБА_7 набула право власності на дану квартиру протиправним шляхом за рахунок коштів, що були набуті внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, є помилковими, зокрема спірна квартира не може мати жодного відношення до вчиненого кримінального правопорушення, оскільки вона придбана ОСОБА_7 27.12.2017, тобто до події кримінального правопорушення, яке мало місце в лютому 2019 року.
Так, відповідно до п. 2.3 договору купівлі продажу квартири від 07.02.2019, сума у розмірі 838 000,00 грн. була сплачена покупцем до моменту оформлення та нотаріального посвідчення цього договору шляхом безготівкового перерахування покупцем грошових коштів на рахунок продавця у якості забезпечувального платежу на підставі попереднього договору, укладеного сторонами та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 27.12.2017 за реєстровим №4723.
Крім того, прокурором в повній мірі не досліджено фінансовий стан та можливості ОСОБА_7 та передчасно зроблено висновки про протиправність отримання нею доходів.
Вказане нерухоме майно придбано за грошові кошти, отримані законним шляхом, які не отримані в результаті злочинної діяльності, зокрема, як убачається з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), ОСОБА_7 з 2014 року по 2018 рік включно була працевлаштована та отримувала офіційні доходи.
На переконання апелянта, арешт вказаного нерухомого майна порушує право особи на мирне володіння та користування майном.
Також, апелянт вказувала на те, що вищевказана квартира не може бути предметом або засобом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 361 КК України.
Прокурором не надано доказів причетності ОСОБА_7 до кримінального правопорушення.
У клопотанні прокурора не обґрунтовано мету застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.
Також, органом досудового розслідування не наведено підстав накладення арешту із метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання та відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, а також не додано до клопотання будь-яких доказів обґрунтування вказаного арешту.
ОСОБА_7 не має статусу підозрюваної чи обвинуваченої, та є третьою особою, відносно майна якої вирішується питання про арешт.
В доданих до клопотання матеріалах відсутні відомості про заявлений цивільний позов та встановлення матеріальних збитків у рамках кримінального провадження.
На думку захисника, у випадку накладення арешту на майно ОСОБА_7 , будуть порушені її права як власника майна, передбачені протоколами № 1 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Крім того, захисник вказувала на те, що клопотання прокурора розглянуто без повідомлення та участі власника майна, а з матеріалами судового провадження вона ознайомилася лише 27.08.2021.
Прокурор та власник майна ОСОБА_7 у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, клопотань про відкладення судового засідання не подавали.
28.09.2021 від прокурора групи прокурорів - начальника відділу організації процесуального керівництва та підтримання обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо кіберзлочинності управління нагляду за додержанням законів органами центрального апарату Національної поліції України Офісу Генерального прокурораОСОБА_10 надійшло клопотання про проведення судового засідання у його відсутності.

З урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України, заслухавши думку захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_7 , колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто без повідомлення та участі власника майна ОСОБА_7 , та дані про направлення і вручення їй копії ухвали слідчого судді у матеріалах справи відсутні.
Як зазначено у апеляційній скарзі, та підтверджується даними наявної у матеріалах провадження розписки, із матеріалами клопотання захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 ознайомилась 27.08.2021, тоді як подала апеляційну скаргу 30.08.2021, тобто в строк, передбачений п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 395 КПК України, у зв`язку з чим відсутні підстави для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001091 від 05.11.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 361 КК України.
Як зазначено у клопотанні прокурора, підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стала інформація від компетентних органів Республіки Корея щодо злочинної діяльності групи осіб, які, використовуючи віддалене кероване шкідливе програмне забезпечення «Flawed Ammyy RAT», отримали доступ до «AD» (Active Directory - віддалене керування комп`ютером у операційній системі «Microsoft») серверів корейських компаній, та як наслідок подальшого розповсюдження шкідливої програми-вимагача «Сіор» для блокування інформації та подальшого витребування викупу за розблокування інформації.
Кібератаки на чотирьох корейських компаній відбувались з 13.02.2019 по 22.02.2019, внаслідок чого було заблоковано 810 внутрішніх серверів та персональних комп`ютерів.
На відміну від загальних атак-вимагачів, які шифрують велику кількість невстановлених персональних комп`ютерів та серверів, за допомогою методів соціальної інженерії, таких як електронна пошта, вказаний випадок - це атака APT (Advanced Persistent Threat), яка націлена на комп`ютерну мережу конкретної жертви та заражає всю систему жертв за допомогою програми - вимагателя, шантажує жертву в обмін на розшифровку. Особи цілеспрямовано направили електронний лист із шкідливим файлом формату «Ехеl» на електронні поштові скриньки працівників компаній для якомога швидшого проникнення до мережі. Після відкриття зараженого файлу формату «Ехеl» шкідлива програма послідовно завантажувала додаткові програми з сервера розподілу та здійснила повне зараження персональних комп`ютерів жертв віддаленою керованою шкідливою програмою «Flawed Ammyy RAT».
На зараженому персональному комп`ютері, за допомогою віддаленого доступу, особи запустили шкідливе програмне забезпечення «Cobalt Strike», яке проникло в заражену систему та надало можливість отримати інформацію щодо вразливостей заражених серверів для подальшого їх захоплення.
Після внутрішньої розвідки особам вдалося перехопити сервер віддаленого керування робочим столом «AD», захопивши в порядку основні сервери в комп`ютерній мережі, такі як файловий сервер, сервер бази даних та сервер домашньої сторінки та отримати доступ до облікового запису адміністратора та паролю до сервера віддаленого керування.
Використовуючи сервер «AD», особи розповсюджували вимогу-програмне забезпечення на всі персональні комп`ютери та комп`ютерні мережі, підключені до сервера AD (Active Directory).
Також, в ході досудового розслідування встановлено, що вказана кібератака здійснювалась із серверу, який закріплений за ІР-адресою: НОМЕР_1 та належить хостінг - провайдеру TOB «ІТЛ», який фактично знаходиться за адресою: м. Харків, проспект Московський, буд.124/ 5.
За відомостями, отриманими від компетентних органів Республіки Корея та Департаменту кіберполіції Національної поліції України, установлено, що до вчинення кримінального правопорушення причетна ОСОБА_7 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , має у користуванні криптогаманці в біржі Віnаnсе, на які надходили кошти за розблокування інформації.
Як зазначено у клопотанні, в ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_7 має відношення до вчинення фінансових операцій та інших угод з грошовими коштами та іншим майном, здобутих завідомо злочинним шляхом, а саме ОСОБА_7 , не маючи офіційних доходів, які співрозмірні з її видатками, купує у свою приватну власність транспортні засоби, цінне нерухоме майно, земельні ділянки та інше, таким чином ОСОБА_7 своїми діями спрямовує на приховання чи маскування незаконного походження коштів або іншого майна, одержаних унаслідок вчинення предикатного діяння.
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_7 належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_1 .
Як зазначено у клопотанні прокурора, фактичні обставини кримінального провадження свідчать про те, що вищевказану квартиру ОСОБА_7 отримала у володіння за кошти, здобуті в результаті вчинення кримінальних правопорушень, а також дана квартира могла використовуватись під час вчинення злочину, а тому відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України.
Постановою слідчого слідчої групи Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_11 від 15.06.2021 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0001091 транспортні засоби та нерухоме майно згідно викладеного в постанові переліку, у тому числі нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві приватної власності ОСОБА_7 .
25.06.2021 прокурор відділу організації процесуального керівництва та підтримання обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо кіберзлочинності Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням, в якому просив накласти арешт на житло за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , яка перебуває у користуванні останньої, з метою збереження речових доказів, забезпечення конфіскації майна як виду покарання та відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, із забороною користування, розпорядження та відчуження вказаного житла.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 25.06.2021 задоволено клопотання прокурора, та накладено арешт на житло за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , яка перебуває у користуванні останньої, з метою збереження речових доказів, забезпечення конфіскації майна як виду покарання та відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, із забороною користування, розпорядження та відчуження.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У своїх висновках Європейський Суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
З матеріалів судового провадження вбачається, що органом досудового розслідування під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Слідчий суддя при накладенні арешту на об`єкти нерухомого майна, обґрунтовуючи підстави і мету накладення такого арешту, посилався на необхідність збереження речових доказів, забезпечення конфіскації майна як виду покарання та відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень.
За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
За правилами ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя, у порушення вимог ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт нерухомого майна та земельної ділянки, належним чином не перевірив правові підстави для такого арешту та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, не встановив достатність доказів на підтвердження підстав для накладення арешту з метою забезпечення збереження речових доказів, не перевірив наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Не зважаючи на те, що органом досудового розслідування нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001091 від 05.11.2020, у клопотанні прокурора та ухвалі слідчого судді не доведено таку мету арешту вказаного майна, як збереження речових доказів.
Так, як убачається із даних клопотання та витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, досудове розслідування кримінальному провадженні № 0001091 від 05.11.2020 здійснюється щодо обставин кримінальних правопорушень у період 2019-2020 років.
Згідно даних наявного у матеріалах клопотання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.06.2021, об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , та зареєстровано за останньою на підставі договору купівлі-продажу № 225 від 07.02.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 .
При цьому, як убачається із наданої апелянтом копії вищевказаного договору купівлі-продажу № 225 від 07.02.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 , відповідно до п. 2.3. вказаного договору, ціну продажу квартири у розмірі 838 000 грн. було сплачено покупцем ( ОСОБА_7 ) до моменту оформлення та нотаріального посвідчення цього договору шляхом безготівкового перерахування покупцем грошових коштів на рахунок продавця на підставі попереднього договору,укладеного сторонами та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 27.12.2017 за реєстровим № 4723.
З наведеного убачається, що грошові кошти за придбання кватири АДРЕСА_2 , сплачено ОСОБА_7 27.12.2017, тобто до моменту внесення 05.11.2020 відомостей про кримінальні правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001091, які, згідно викладених у клопотанні фактичних обставин, були вчинені в період з 2019 по 2020 рік.
Вказані обставини спростовують викладені у клопотанні прокурора висновки про те, що нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 набуте ОСОБА_7 кримінально-протиправним шляхом унаслідок вчинення кримінальних правопорушень.
Крім того, задовольняючи клопотання прокурора про арешт майна з метою збереження речових доказів, слідчий суддя належним чином не перевірив, яким з інших ознак речових доказів, передбачених ст. 98 КПК України, може відповідати належна на праві власності ОСОБА_7 квартира, враховуючи, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001091 здійснюється за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 361КК України.
Так, як встановлено колегією суддів, надані суду матеріали не містять відомостей, які б давали розумні підстави вважати, що належне на праві власності ОСОБА_7 житло може бути знаряддям вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 361КК України, зберегти на собі їх сліди або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, було об`єктом кримінально протиправних дій чи набуте кримінально протиправним шляхом, що свідчить про невідповідність такого майна ознакам речових доказів, передбачених ст. 98 КПК України, та унеможливлює накладення арешту на таке майно з метою збереження речових доказів.

Крім того, дослідженням матеріалів клопотання встановлено, що судове провадження не містить та стороною обвинувачення не надано відомостей про повідомлення про підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за якими здійснюється досудове розслідування, та заявлення у кримінальному провадженні №0001091 цивільного позову, що у відповідності до ч.ч. 5, 6 ст. 170 КПК України, виключає можливість накладення арешту на таке майно з метою конфіскації майна як видку покарання або забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

З урахуванням наведеного, посилання прокурора у клопотанні, та слідчого судді в оскаржуваній ухвалі, як на підставу для накладення арешту на належне ОСОБА_7 нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 , на необхідність арешту вказаного майна з метою збереження речових доказів, конфіскації майна як видку покарання та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, не може бути підставою для такого арешту у розумінні ч.ч. 3, 5, 6 ст. 170 КПК України.

Однак вказані обставини залишились поза увагою слідчого судді.

Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.
З урахуванням вищевикладеного у сукупності, на думку колегії суддів, прокурор в розумінні вимог ст. 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.
Крім того, як убачається із положень ч.ч. 11, 12 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна. Заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.
Накладаючи арешт на квартиру ОСОБА_7 із забороною користування, розпорядження та відчуження, слідчим суддею не враховано вимоги вищевказаної статті, та не наведено в ухвалі жодного обгрунтування необхідності позбавлення права власника майна користуватися житлом.

На переконання колегії суддів, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні та доданих до нього матеріалах обставинах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт належного на праві власності ОСОБА_7 нерухомого майна.

Колегія суддів звертає увагу й на інші істотні порушення слідчим суддею вимог кримінального процесуального закону.
Так, у відповідності ч. 1, 2 ст. 172 КПК України, клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Необхідність розгляду клопотання про арешт майна у відсутності власника майна завжди має бути об`єктивно обґрунтована з метою недопущення порушення права на захист особи та забезпечення змагальності, всебічності судового розгляду.
Відповідна необхідність може обумовлюватися наявністю обґрунтованої підозри, що власник майна, в разі повідомлення про наміри накласти арешт на його майно, може сховати, знищити, пошкодити, відчужити майно.
У будь-якому випадку слідчий/прокурор повинен мотивувати необхідність розгляду клопотання без повідомлення власників майна, а слідчий суддя переконатися, що таке мотивування є обґрунтованим.
Однак, слідчий суддя прийняв рішення про необхідність розгляду клопотання прокурора про арешт майна без повідомлення власника такого майна ОСОБА_7 , жодним чином не мотивувавши своє рішення наявністю об`єктивних для цього підстав.
Наведене дає колегії суддів підстави вважати, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту квартири АДРЕСА_2 , здійснено в порушення вимог закону, а отже втручання в право власника майна на мирне володіння таким майном здійснено без законних на те підстав.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання про арешт майна.
Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року, якою накладено арешт на житло за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка перебуває у користуванні останньої, з метою збереження речових доказів, забезпечення конфіскації майна як виду покарання та відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, із забороною користування, розпорядження та відчуження, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відділу організації процесуального керівництва та підтримання обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо кіберзлочинності Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на житло за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка перебуває у користуванні останньої, з метою збереження речових доказів, забезпечення конфіскації майна як виду покарання та відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, із забороною користування, розпорядження та відчуження, - відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3