Номер провадження: 11-кп/813/562/22
Номер справи місцевого суду: 509/73/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 вересня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000353 від 17 травня 2015 року, відносно

ОСОБА_7 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Чорноморськ Одеської області, українця, громадянина України, який не одружений, не працевлаштований, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий в силу ст.89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 вересня 2021 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком два роки та на нього покладені обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вирішено питання стосовно процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком встановлено, що 16 травня 2015 року о 21 год. 55 хв., ОСОБА_7 , грубо порушуючи вимоги дорожнього знаку 3.29 та пункти 12.2; 12.3; 12.9 Правил дорожнього руху», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, керував технічно справним легковим автомобілем «ISUZU TROOPER», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в темну пору доби здійснюючи рух по проїзній частині автодороги Р-70 сполученням «Одеса-Білгород Дністровський» зі сторони м. Одеса в бік м. Білгород-Дністровський Одеської області зі швидкістю близько 70,7-73,9 км/год.

Під час руху по вказаній автодорозі де організований двосторонній рух і проїзна частина має по одній смузі руху у зустрічних напрямках без дорожньої розмітки, знаходячись на ділянці автодороги 29 кілометр + 650 метрів, водій ОСОБА_7 вкрай уважним не був, не відреагував на зміну дорожньої обстановки у вигляді дорожніх робіт, яка була позначена відповідними дорожніми знаками 1.37; 1.12 та 3.29 ПДР України, продовжував рух із вказаною вище швидкістю.

Так, отримуючи об`єктивні ознаки зміни дорожньої обстановки, що виразились у вигляді проведення дорожніх робіт та появою попереду на проїзній частині перешкоди для руху у вигляді пішохода ОСОБА_8 , який стояв на проїзній частині праворуч та був повернутий спиною до керованого ОСОБА_7 автомобіля, ОСОБА_7 заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди не вжив, та допустив наїзд на вказаного пішохода.

В результаті ДТП пішохід ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, які були небезпечними для життя в момент заподіяння, і згідно п.2.1.3, «з» "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень" (1995р.) мали ознаки тяжких тілесних ушкоджень.

Смерть ОСОБА_8 , знаходиться в прямому причинному зв`язку з розривом міжхребцевого диска на рівні 5-6-7-го грудних хребців і крововиливом в оточуючі м`які тканини, з пошкодженням оболонок і речовини спинного мозку; ускладнилися з травматичним шоком.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 .В подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржений вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на строк 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що судом невірно застосовані положення закону України про кримінальну відповідальність, оскільки призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зокрема, суд першої інстанції необґрунтовано та безпідставно вирішив не застосовувати до ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не врахувавши вчинення ОСОБА_7 тяжкого злочину, в результаті якого настала смерть потерпілого.

Правові позиції інших учасників апеляційного розгляду

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржений вирок без змін.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, у зв`язку з чим, суд обґрунтовано, в порядку ч.3 ст.349 КПК України обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують його особу, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

Порушень під час судового розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України судом апеляційної інстанції не встановлено.

Оскільки фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України, а також призначене ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки із застосуванням положень статей 75,76 КК України в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

При цьому, апеляційний суд погоджується з доводами прокурора про те, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_7 без застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Апеляційний суд погоджується з доводами прокурора про те, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував тяжкість та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а тому безпідставно дійшов висновку про можливість його виправлення та перевиховання без застосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до змісту оскарженого вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який позитивно характеризується та обставину, що пом`якшує покарання його щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також позицію потерпілого.

Апеляційний суд зазначає, що санкція ч.2 ст.286 КК України, у редакції, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 , з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надавала можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носило альтернативний характер застосування і не було обов`язковим для суду.

У роз`ясненнях, що містяться у п.21) постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 (з наступними змінами і доповненнями) «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що у кожному випадку призначення покарання за ч.1, 2 ст.286, 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів відповідно, що також слідує із роз`яснень згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України.

В свою чергу, дослідивши оскаржений вирок, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції взагалі не обгрунтував своє рішення в частині відсутності необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Апеляційний суд зазначає, що набуття особою права керування транспортними засобами унормовано Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року № 511). Держава, надаючи це право особі, яка бажає його набути, встановлює перед нею певні умови та зобов`язує їх виконати. Однією з таких умов є обов`язок особи підтвердити свої знання встановлених правил та дотримуватися їх. Виходячи з того, що у національному законодавстві транспортний засіб визнається джерелом підвищеної небезпеки, на водія як особу, яка набула право керування ним, покладається особливий тягар дотримання цих правил.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_7 , грубо порушуючи правила дорожнього руху, вкрай уважним не був, не відреагував на зміну дорожньої обстановки у вигляді дорожніх робіт, заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди не вжив, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, а саме наїзду на пішохода, а отже суд першої інстанції не в повній мірі надав оцінку суспільній небезпеці вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Окрім того, суд першої інстанції не врахував, що дії ОСОБА_7 були направлені на грубе порушення правил безпеки дорожнього руху з використанням джерела підвищеної небезпеки автомобіля, а також те, що від вказаних дій настала смерть потерпілого.

Сукупність цих обставин свідчить про те, що обране ОСОБА_7 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченим, так й іншими особами.

Враховуючи викладене апеляційний суд вважає, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та є явно несправедливим через м`якість.

При цьому апеляційний суд критично оцінює доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він проживає з батьками пенсійного віку, а тому керування транспортними засобами є єдиним джерелом його доходів, оскільки сам ОСОБА_7 пояснив суду, що офіційно він не працевлаштований та не надав будь-яких належних доказів про склад його сім`ї.

Відповідно до п.3) ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Частиною 2 ст.409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 420 КПК України підставою для скасування вироку суду першої інстанції і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції є необхідність застосування більш суворого покарання.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового вироку, яким необхідно призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання з позбавлення права керувати транспортними засобами в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, що на думку апеляційного суду буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 вересня 2021 року відносно ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на строк два роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації,

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання роботи, або навчання.

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Строк відбування основного та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами відраховувати з дня набрання вироком законної сили, тобто з 17 лютого 2022 року.

В іншій частині оскаржений вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3