Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

21 грудня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0000404 від 30 грудня 2020 рокуза апеляційною скаргою прокурора Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 15 липня 2021 року
стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України, освіти середньої-спеціальної, працюючого на посаді менеджера у фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 , неодруженого, раніше не судимого,
- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 15 липня 2021 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання - 5 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 3 роки з покладенням відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Іспитовий строк ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з моменту проголошення вироку.
Скасовано арешт на автомобіль марки "ВАЗ 2107", реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Дубровицького районного суду Рівненської області від 31 грудня 2020 року.
Цивільний позов у кримінальному провадженні, пред`явлений потерпілими ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до ОСОБА_6 та Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_11 , у загальній сумі 83300 грн., по 2500 грн. щомісячно протягом наступних 2 років 10 місяців, шляхом перерахування коштів на банківський рахунок ОСОБА_8 .
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_11 , у загальній сумі 83300 грн., по 2500 грн. щомісячно протягом наступних 2 років 10 місяців, шляхом перерахування коштів на банківський рахунок ОСОБА_9 .
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_11 , у загальній сумі 83300 грн., по 2500 грн. щомісячно протягом наступних 2 років 10 місяців, шляхом перерахування коштів на банківський рахунок ОСОБА_10 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто із обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів у вказаному кримінальному провадженні в сумі 4576,60 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду, 30 грудня 2020 року, приблизно о 08 год. 40 хв., у денну пору доби, ОСОБА_6 , в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3, пункту 12.1 Правил дорожнього руху України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, керуючи автомобілем марки "ВАЗ 2107", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Лесі Українки в с. Золоте, Сарненського району Рівненської області, у межах її ділянки, де наявне заокруглення дороги вліво, зі сторони с. Лісове, Сарненського району Рівненської області у напрямку м. Дубровиця, Рівненської області, неподалік будинку №72 по вказаній вулиці, проявив неуважність до дорожньої обстановки, неправильно її оцінив, не вибрав безпечну швидкість руху свого транспортного засобу з урахуванням обледенілого дорожнього покриття, щоб мати змогу спокійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, внаслідок чого допустив неконтрольований занос автомобіля марки "ВАЗ 2107", реєстраційний номер НОМЕР_1 , вліво з подальшим його виїздом за межі проїжджої частини на ліве узбіччя, де скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_12 , котра рухалася вказаним узбіччям попереду у попутному напрямку. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження, від яких 01 січня 2021 року, померла в реанімаційному відділенні КНП "Дубровицька ЦРЛ". Транспортний засіб, яким керував ОСОБА_6 зазнав механічних пошкоджень. Порушення ОСОБА_6 вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху України, що вимагає від водія під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху транспортного засобу враховувати дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, знаходиться у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали.
В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, покликається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Вказує, що суд першої інстанції в порушення вимог п.2 ч.3 ст. 374 КПК України не навів мотивів, якими він керувався, не призначаючи ОСОБА_6 додаткове покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Просить вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 15 липня 2021 року стосовно ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України скасувати в частині призначення покарання. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 3 роки. В решті вирок суду залишити без зміни.
В поданих представником потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 адвокатом ОСОБА_13 запереченнях на апеляційну скаргу прокурора вказує на законність і справедливість вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 .
Зазначає, що у зв`язку з примиренням із обвинуваченим ОСОБА_6 та частковим відшкодуванням ним моральної шкоди у загальній сумі 300000 грн., заподіяну смертю ОСОБА_12 , при призначенні покарання потерпілі просили суд першої інстанції, зокрема, обрати обвинуваченому покарання, не пов`язане із позбавленням волі та не позбавляти його права керування транспортними засобами, у зв`язку з тим, що робота ОСОБА_6 прямо пов`язана із використанням транспортного засобу, а позбавлення його права керування унеможливить подальшу сплату компенсації потерпілим.
Просить відмовити прокурору у задоволенні апеляційної скарги, а вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 15 липня 2021 року стосовно ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, в силу розгляду даного кримінального провадження судом першої інстанції в порядку ст. 349 КПК України, в апеляційній скарзі не оскаржується.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, фактичні обставини його вчинення, в апеляційній скарзі не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

У відповідності зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання та неправильності застосування Закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає їх необґрунтованими та не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.20, п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Санкція частини другої статті 286 КК України надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи.

Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер, відтак питання про доцільність призначення додаткового покарання вирішується з урахуванням обставин конкретної справи, даних про особу винного та інших обставин, які суд при вирішенні такого питання визнає необхідними для призначення законного, справедливого та достатнього покарання.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 основного покарання і вирішенні питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Так, вирішуючи питання про обрання обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, судом першої інстанції враховано, що відповідно до ст. 12 КК України, злочин, вчинений обвинуваченим, є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вину визнав повністю, негативне ставлення до скоєного, його характеристику за місцем проживання, те, що не перебуває на обліку в лікаря нарколога та лікаря психіатра КНП "Дубровицька міська лікарня". До обставин, які відповідно до статті 66 КК України пом`якшують покарання, судом віднесено щире каяття у вчиненому та активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування шкоди потерпілим у сумі 300 000 грн. Обставини, що відповідно до статті 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , судом не встановлені. При призначенні покарання суд також врахував і думку потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які в поданих заявах просили суд обрати обвинуваченому покарання, не пов`язане із позбавленням волі, не позбавляти його права керування транспортними засобами.

Враховуючи наведене, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, беручи до уваги характеризуючі дані особи обвинуваченого, поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, який вину визнав та щиро розкаявся у вчиненому, частково відшкодував потерпілим шкоду, з урахуванням вищенаведених пом`якшуючих обставин, відсутності обтяжуючих покарання обставин, суд прийшов до переконливого висновку про призначення обвинуваченому покарання в межах санкції частини 2 статті 286 КК України у виді позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами та можливість застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при досить повному та ретельному вивченні особистості обвинуваченого, з урахуванням всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, обґрунтовано зробив висновок про те, що дані, які характеризують обвинуваченого поряд із наявністю обставин, які пом`якшують покарання і при відсутності обтяжуючих покарання обставин, дають підстави дійти висновку про можливість виправлення обвинуваченого без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. З таким висновком погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відмовляючи у задоволенні апеляційних вимог прокурора, колегія суддів, звертає увагу на позицію потерпілих, викладену їх представником в запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, які вважають оскаржуваний вирок законним і обґрунтованим, поведінку обвинуваченого, яка свідчить про його дійсне розкаяння, оскільки він критично оцінює свої протиправні дії, засуджує свою поведінку, добровільно відшкодовує заподіяну злочином шкоду, висловив жаль з приводу вчиненого, не оспорює суми задоволених позовів потерпілих, те, що його робота безпосередньо пов`язана з керуванням транспортними засобами, а тому позбавлення такого права може поставити ОСОБА_6 в скрутне матеріальне становище, що унеможливить і відшкодування потерпілим завданої кримінальним правопорушенням шкоди.

Враховуючи наведене, з огляду на ступінь необережної форми вини дій обвинуваченого, відсутність даних про притягнення ОСОБА_6 до кримінальної чи адміністративної відповідальності, в тому числі, і за порушення ПДР України після подій, що мали місце 30 грудня 2020 року, колегія суддів приходить до висновку, що призначення обвинуваченому додаткового покарання, шляхом позбавлення його права керування транспортними засобами є невиправданими заходами примусу та суперечитимуть вимогам ст. 50 КК України.

Стосовно посилань прокурора на тяжкість, ступінь суспільної небезпеки злочину та його наслідки, то врахування як підстави для посилення кримінальної відповідальності лише тих загальних обставин вчинення злочину, які охоплюються його об`єктивною стороною, поза зв`язком з іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.

Вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання мотивований та відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Так, апеляційна скарга прокурора не містить достатнього обґрунтування на підтвердження того, що призначене ОСОБА_6 покарання є явно несправедливим через його м`якість, оскільки незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке в даному випадку має альтернативний характер і призначається, виходячи з мотивів його доцільності, не може свідчити про його явну несправедливість, відтак доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності застосування додаткового покарання не підлягають до задоволення.

Підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає, переконливих доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції в частині призначеного покарання обвинуваченому, прокурор в апеляційній скарзі не навів.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність, і дійшов вірного висновку про необхідність призначення обвинуваченому лише основного покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст.75 КК України з встановленням відповідного іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за своєю суворістю відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним та обґрунтованим, відтак підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 15 липня 2021 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3