Дата документу 08.11.2021 Справа № 318/1275/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 318/1275/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1689/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 183 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2021 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 вересня 2021 року, якою у відношенні

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Золотоноша Черкаської області, громадянина України, маючого середню освіту, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України,

продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 22 листопада 2021 року включно, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 вересня 2021 року було продовжено застосування у відношенні ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 22 листопада 2021 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були враховані під час обрання запобіжного заходу на досудовому слідстві, продовжують існувати та не зменшились, оскільки злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , є особливо тяжким, за який передбачено покарання до 12 років позбавлення волі, він є раніше судимим, не мав офіційного місця роботи, не має стійких соціальних зв`язків, що дає підстави вважати, що він може вчинити інше кримінальне правопорушення та з метою ухилення від кримінального покарання буде переховуватися від органів досудового розслідування та суду, чим буде перешкоджати кримінальному провадженню.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та змінити запобіжний захід ОСОБА_6 з тримання під вартою на домашній арешт цілодобово із застосуванням електронних засобів за адресою його реєстрації: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог вказує, що 23 вересня 2021 року суд першої інстанції розглянув клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою та задовольнив його, незважаючи на те, що до вказаного клопотання в порушення вимог ч. 2 ст. 184 КПК України не було додано жодного доказу в обґрунтування доводів публічного обвинувачення, відтак наявність ризиків, на які посилався прокурор у клопотанні за відсутності жодного доказу їх наявності, мала характер припущень.

Зазначає, що згідно журналів судових засідань від 24 червня 2020 року та 23 вересня 2021 року розгляд справи двічі розпочинався спочатку, тобто потерпілий та свідки двічі допитувались, а отже враховуючи судові рішення Верховного Суду, які є обов`язковими в силу ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», під час судового розгляду новим складом суду цілком можливо використання раніше наданих суду показань, як потерпілого, так і свідків.

Крім того, вказує, що ризик переховування ОСОБА_6 від суду за наявності у нього житла, де він, як зазначено в обвинувальному акті від 6 червня 2019 року зареєстрований є малоймовірним.

Зазначає, що ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином нічим не вмотивовано, оскільки у клопотанні не зазначено, в чому саме може полягати таке перешкоджання і якими саме обставинами це підтверджується.

Звертає увагу на те, що сама по собі тяжкість кримінального правопорушення не може бути підставою для тримання під вартою, що слідує із усталеної практики ЄСПЛ, зокрема мають бути враховані вимоги ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказує, що протягом 29 місяців відбулися дві зміни складу суду, що жодним чином не залежало від сторони захисту, а отже це не звільняло суд від обов`язку забезпечити розумний строк судового розгляду у відповідності до ч. 2 ст. 28 КПК України.

Також зауважує, що вбачається порушення вимог ч. 1 ст. 94 КПК України щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, а саме суд не дослідив можливості застосування до ОСОБА_6 альтернативного запобіжного заходу, обмежившись в ухвалі від 23 вересня 2021 року загальним формулюванням «суд не вбачає підстав», тобто суд знехтував обов`язком, визначеним в п. 1 Листа ВССУ від 4 квітня 2013 року №511-550/0/4-13, розглянути при вирішенні питання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою можливість застосування іншого (альтернативного) запобіжного заходу.

Вказує, що оскільки, як вбачається з журналу судового засідання від 23 вересня 2021 року, при розгляді клопотання прокурора будь-які докази судом не досліджувались це виключає об`єктивне з`ясування обставин кримінального провадження і означає незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали через недотримання вимог щодо кримінального провадження та невиконання вимог ст. 94 КПК України.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 підтримав подану ним апеляційну скаргу, зазначив, що докази судом першої інстанції не досліджувались, ст. 94 КПК України не була виконана. Вказав, що тільки шляхом дослідження доказів можливо встановити обставини та їх перевірити.

Повідомлені належним чином прокурор та обвинувачений ОСОБА_6 до судового засідання апеляційного суду не з`явились, клопотань та заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги, а обвинувачений щодо забезпечення його участі, не подали,

Заслухавши доповідь судді, захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

З огляду на статті 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

За положенням ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовувались до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

Зокрема, частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що клопотання прокурора повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, в даному випадку суд першої інстанції вищевказаних вимог закону дотримався, перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою, правильно встановив як наявність ризиків, передбачених п.п. 1 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, так і неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи тяжкість інкримінованого ОСОБА_6 злочину, який відноситься до категорії умисних особливо тяжких злочинів проти власності, а також суворість можливого покарання у виді позбавлення волі до 12 років з конфіскацією майна, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним, а також відсутність стійких соціальних зв`язків, дружини та неповнолітніх дітей на утриманні, продовжує й надалі існувати ризик переховування від суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду.
Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Крім того, ОСОБА_6 раніше судимий за вчинення умисного корисливого злочину проти власності, раніше звільнявся від відбування покарання по відбуттю строку покарання, а маючи не зняту та не погашену судимість, знову обвинувачується у вчиненні умисного корисливого особливо тяжкого злочину, поєднаного із застосування насильства щодо потерпілого, якому на час здійснення нападу на нього було 82 роки, не працює, суспільно-корисною працею не займається, не має постійного джерела доходу, що вказує на те, що він заробляв на життя шляхом вчинення корисливих злочинів, та у свою чергу, в сукупності свідчить про наявність вкрай високого ризику можливості вчинення інших аналогічних корисливих злочинів.

Встановлені ризики є надзвичайно високим, що в сукупності з тяжкістю можливого покарання, яке відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків, свідчить про недостатність застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, адже більш м`який запобіжний захід не здатний забезпечити виконання ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Таким чином, доводи захисника з приводу відсутності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України спростовуються вищевказаним.

Доводи з приводу відсутності ризиків, передбачених п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України не є слушними, оскільки такі ризики не були встановлені судом першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів.

Крім того, продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 не порушує його права на судовий розгляд упродовж розумного строку, оскільки відповідно до п. 110 Рішення ЄСПЛ «Кудла проти Польщі», тривале тримання під вартою може бути виправдане у кожному окремому випадку за наявності конкретних ознак існуючої необхідності захисту інтересів суспільства, яка незважаючи на презумпцію невинуватості переважає принцип поваги до особистої свободи, встановлений ст. 5 Конвенції.

З урахуванням викладеного, колегії суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 199, 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 вересня 2021 року, якою продовжено застосування у відношенні обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 22 листопада 2021 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4