Справа № 461/723/22
Провадження № 1-кс/461/478/22
09.02.2022 року, слідчий суддя Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , його захисника адвоката ОСОБА_4 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на рішення чи бездіяльність слідчого або прокурора,
ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Львівської обласної прокуратури у якій просить зобов`язати уповноважену особу Львівської обласної прокуратури внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 від 25 липня 2021 року, про що повідомити ОСОБА_3 шляхом вручення йому нарочно копії витягу з ЄРДР.
В судовому засіданні скаржник та його захисник, кожен окремо, скаргу підтримали з мотивів наведених у ній.
Представник Львівської обласної прокуратури у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином.
Відповідно до статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
Згідно ч. 3 ст. 306 КПК України, відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.
З урахуванням наведених положень вважаю, за можливе провести розгляд скарги за відсутності прокурора.
Дослідивши матеріали скарги, заслухавши доводи скаржника та його захисника, приходжу до наступного висновку.
Статтею 303 КПК України, визначено перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені на досудовому провадженні. Крім того, положення даної статті визначають перелік осіб, які можуть звернутися з відповідною скаргою до слідчого судді.
Наведений перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.
Згідно ч. 3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Проаналізувавши подану скаргу та долучені до неї матеріали, заслухавши пояснення та доводи учасників процесу щодо предмету оскарження, приходжу до висновку, що в даному випадку скаржник фактично звернувся до слідчого судді з приводу бездіяльності посадових осіб прокуратури щодо невиконання ухвал слідчих суддів Галицького районного суду м. Львова.
Так, в ході розгляду скарги встановлено, що, відповідно до ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 21.10.2021 року, посадових осіб Львівської обласної прокуратури зобов`язано розглянути по суті заяву ОСОБА_3 від 25.07.2021 року про вчинення кримінального правопорушення, подану останнім у порядку ст.214 КПК України.
В свою чергу, у прохальній частині даної скарги ОСОБА_3 повторно просить зобов`язати уповноважену особу Львівської обласної прокуратури внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 від 25 липня 2021 року, про що повідомити ОСОБА_3 шляхом вручення йому нарочно копії витягу з ЄРДР.
Отже, в ході судового розгляду встановлено, що доводи скаржника щодо невнесення до ЄРДР його заяви про вчинення кримінального правопорушення від 25.07.2021 року були предметом судового контролю з боку слідчого судді та знайшли свою оцінку у відповідній ухвалі.
В свою чергу, скаржник на даний момент фактично повторно звернувся до слідчого судді зі скаргою щодо невнесення відомостей до ЄРДР за тією ж заявою.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, під час досудового розслідування заявником може бути оскаржена бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Відповідно до положень статті 304 КПК України, скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого, дізнавача чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.
Скарга повертається, якщо:
1) скаргу подала особа, яка не має права подавати скаргу;
2) скарга не підлягає розгляду в цьому суді;
3) скарга подана після закінчення строку, передбаченого частиною першою цієї статті, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або слідчий суддя за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.
Отже, законодавець прямо не обмежив кількість звернень до слідчого судді зі скаргою щодо конкретного виду бездіяльності. Натомість, законодавець встановив відповідні процесуальні обмеження та правила щодо звернення з відповідною скаргою до слідчого судді.
В цій ситуації такі обмеження стосуються повноважень на звернення до слідчого судді у відповідного суб`єкта, юрисдикцію на яку поширюються повноваження слідчого судді (зокрема місце знаходження органу досудового розслідування), подача скарги з пропущенням процесуальних строків звернення. Наслідком недотримання цих положень є повернення скарги або відмова у відкритті провадження.
В процесі розгляду скарги встановлено, що у справі №461/6980/21 скаржник звернувся за судовим захистом до слідчого судді щодо конкретної бездіяльності невнесення до ЄРДР відомостей за його заявою. Таким чином, скаржник реалізував своє право та отримав з цього приводу засоби відновлення порушеного права, чим в даному випадку є ухвала від 21.10.2021 року, якою його скаргу задоволено та зобов`язано посадових осіб Львівської обласної прокуратури вчинити конкретні процесуальні дії.
Відповідно до ч. 5 ст. 532 КПК України, ухвали слідчого судді та суду, які не можуть бути оскаржені, набирають законної сили з моменту їх оголошення.
Зі змісту ст. 533 КПК України вбачається, що ухвала суду, яка набрала законної сили, обов`язкова для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 21 КПК України, кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону. Вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.
Відповідно до положень статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.
В свою чергу, відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
При цьому, враховую те, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. В основі принципу юридичної визначеності, як одного з істотних елементів принципу верховенства права, лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.
У низці своїх рішень ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, також указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін. Принцип res judicata розуміється як елемент принципу юридичної визначеності.
Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Отже, забезпечення принципу res judicata є однією з найважливіших засад гарантування державою реалізації права людини на справедливий суд.
Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Порядок звернення до суду за судовим захистом у кримінальному провадженні урегульований Кримінальним процесуальним кодексом України. Зокрема, подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора під час досудового розслідування має відбуватись з дотриманням певних умов, які визначені процесуальними положеннями.
Водночас, сам зміст поданої скарги та наведені вище обставини, встановлені в процесі судового розгляду, свідчать про те, що скаржник повторно звернувся до слідчого судді з приводу оскарження бездіяльності яка вже була предметом оцінки слідчого судді і за результатами розгляду відповідної скарги винесено ухвалу, яка вступила у законну силу.
Оцінюючи доводи скаржника та його захисника стосовно змісту долученої до скарги копії листа прокуратури Львівської області, враховую також те, що у висновку колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду наведеного у постанові від 30 вересня 2021 року (справа № 556/450/18 провадження № 51-4229км20) зазначено наступне:
«За змістом ст. 214 КПК України, підставою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та початку досудового розслідування є подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або самостійне виявлення слідчим, прокурором з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.
Разом із цим слідчий, прокурор після прийняття та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, виходячи з їх змісту, має перевірити достатність даних, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, за наслідками чого ним приймається рішення про початок досудового розслідування шляхом внесення відповідних відомостей до ЄРДР.
Таким чином, підставою початку досудового розслідування є не будь-які прийняті та зареєстровані заяви, повідомлення, а лише ті з них, з яких вбачаються вагомі обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, короткий виклад яких разом із прізвищем, ім`ям, по-батькові (найменуванням) потерпілого або заявника, серед іншого, вноситься до ЄРДР».
При цьому, доводи скаржника щодо врахування у даній справі висновку Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 818/1526/18 слідчим суддею відхиляються, оскільки наведена справа стосувалася позову, поданого в порядку Кодексу адміністративного судочинства України, і стосувалася оскарження в цьому порядку бездіяльності посадових осіб поліції. Так, у наведеній справі Велика Палата ВС навела наступні висновки:
«Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, загалом дійшов правильного висновку про те, що спір у частині позовних вимог про визнання неправомірною бездіяльності відповідача щодо ненадання відповіді на питання пунктів 2 і 3, невиконання вимог викладених у пункті 3 заяви ОСОБА_3 від 10 вересня 2017 року № 431 та зобов`язання відповідача надати відповідь на питання 2 зазначеної заяви, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Водночас висновок судів про те, що ці вимоги можуть бути предметом розгляду судом у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законодавством, є помилковим, тому рішення судів в цій частині вимог слід змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Водночас викладені в оскаржуваних судових рішеннях першої та апеляційної інстанцій висновки про непоширення юрисдикції адміністративного суду на позовні вимоги в частині визнання неправомірною бездіяльності заступника начальника Лебединського ВП, яка виразилася у ненаданні відповіді на питання, зазначені у пунктах 4 і 5 заяви ОСОБА_3 від 10 вересня 2017 року № 431 та невиконанні вимоги, викладеної у пункті 5 вказаної заяви, а також щодо позовної вимоги про зобов`язання начальника Лебединського ВП надати відповідь на питання 4 зазначеної заяви, ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права».
Таким чином, питання які вирішувала Велика Палата у наведеній справі не є тотожними з питаннями які є предметом розгляду у даній справі, в якій скаржник фактично оскаржує бездіяльність прокурора щодо невиконання ухвал слідчих суддів, а отже наведений висновок не може бути застосований чи врахований у даній справі. Наведене свідчить про те, що доводи скаржника в цій частині є безпідставними.
Враховуючи наведені доводи та мотиви, приходжу до висновку, що у задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність посадових осіб Львівської обласної прокуратури слід відмовити.
Керуючись ст.ст.303, 304,306,307 КПК України,
В задоволенні скарги відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1