ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 658/314/21 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/773/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України
У Х В А Л А
іменем України

05 жовтня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0001228 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 25 травня 2021 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Архангельська Слобода Каховського району Херсонської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;
засуджено:

за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України на 7 років 3 місяці позбавлення волі.

Міра запобіжного заходу тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання з 08.12.2020 року.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:
Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він 08 грудня 2020 року близько 18.30 год., знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , в ході конфлікту, виниклого на грунті особистих неприязних відносин, умисно, з метою протиправного заподіяння смерті, наніс не менше одного удару ножем в область шиї ОСОБА_9 , чим спричинив йому середньої тяжкості тілесне ушкодження у вигляді колото-різаної рани правої бокової поверхні шиї, але не зміг довести до кінця свій злочинний намір з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпілому було вчасно надано медичну допомогу.
У поданих на вирок апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суворість призначеного покарання. В обґрунтування доводів указує, що судовий розгляд проведено упереджено, судом надано вибіркову оцінку показанням потерпілого та свідків. Указує про те, що поза увагою суду залишено протиправну поведінку потерпілого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які без запрошення прийшли до будинку обвинуваченого, де потерпілий погрожував ОСОБА_8 . Крім того, через деякий час потерпілий, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знову прийшов до обвинуваченого з вимогою повернути речі, які належать ОСОБА_11 . Обставини погроз застосування фізичного насильства до обвинуваченого з боку потерпілого підтвердив свідок ОСОБА_12 , а тому з метою самооборони обвинувачений схопив зі столу ніж та наніс один удар потерпілому, не маючи на меті заподіяти його саме в шию. Апелянт зазначає, що ОСОБА_8 мав можливість позбавити життя потерпілого у разі наявності такого умислу, але зупинився від вчинення дій, усвідомивши настання наслідків. Також указує на те, що суд надав перевагу показанням потерпілого, які є непослідовними, внаслідок алкогольного сп`яніння потерпілий майже нічого не пам`ятав, його показання стосовно кількості заподіяних обвинуваченим ударів різняться з висновком судово-медичної експертизи. На підтвердження обставин відсутності умислу у ОСОБА_8 на вбивство потерпілого, апелянт указує про те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги клопотання сторони захисту про долучення до матеріалів кримінального провадження копії розписки про отримання грошових коштів потерпілим на лікування у сумі 2 000 грн. Крім того, потерпілий неодноразово вимагав від родичів обвинуваченого грошові кошти. ОСОБА_9 характеризується негативно, має конфлікти з мешканцями села, під час судового засідання неодноразово висловлював погрози фізичної розправи стосовно обвинуваченого. Сторона захисту наголошує про те, що обвинувачений особисто надав допомогу потерпілому одразу після вчинення злочину. Також у порушення вимог ч.4 ст.95 КПК України судом першої інстанції прийнято до уваги протоколи слідчих експериментів без участі обвинуваченого. Свідок ОСОБА_13 не допитувався судом першої інстанції. Сторона захисту, посилаючись на зміст практики ЄСПЛ, Верховного Суду, зазначає про те, що обвинувачений діяв з непрямим умислом, а отже його дії мають бути кваліфіковані за ст.122 КК України.

Просить повторно допитати потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_12 , змінити вирок суду першої інстанції та перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.122 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданих апеляційних скарг, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні вимоги, наведені захисником, просили їх задовольнити, думку прокурора, який вважав апеляційну скаргу сторони захисту такою, що належить залишити без задоволення, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до такого висновку.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або із порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи з буквального тлумачення вказаної норми процесуального закону сам по собі факт незгоди сторони із рішенням суду першої інстанції та подачі на нього апеляційної скарги із вимогою про його скасування або зміну не зобов`язує суд апеляційної інстанції повторно здійснювати судовий розгляд у повному обсязі, оскільки це є порушенням принципу інстанційності судової системи і зумовить порушення розумних строків апеляційного розгляду.

За змістом ч.3 ст.404 КПК України повторне дослідження апеляційним судом доказів відбувається лише у разі дослідження таких доказів з порушенням вимог КПК України або не повністю.

При цьому учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й навести, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України.

Незгода сторони захисту з юридичною оцінкою судом доказів у кримінальному провадженні та встановленими обставинами кримінального провадження, не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.

Суд дотримався вимог ст.10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Вимоги апелянта про повторний допит судом апеляційної інстанції потерпілого та свідка ОСОБА_12 не відповідають основним засадам кримінального процесуального закону.

Враховуючи, що захисником ОСОБА_7 не наведено будь-яких обґрунтувань, які б вказували та те, що вказані докази були судом першої інстанції досліджені не повністю або з порушеннями, колегія суддів вважає, що підстави для повторного допиту потерпілого і свідка та задоволення клопотання сторони захисту відсутні.

Відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Така позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09.07.2019 року у справі № 676/603/17 (провадження № 51-392км19), від 10.02.2021 року у справі № 127/14811/17 (провадження № 51-5046 км 20)

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у замаху на умисне вбивство ОСОБА_9 , за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтований дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, і відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Твердження захисника ОСОБА_7 про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_8 умислу на вбивство потерпілого та посилання на те, що мало місце заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження, є непереконливими.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 , не визнаючи себе винним, не заперечував той факт, що він під час конфлікту наніс один удар ножем в область шиї потерпілому ОСОБА_9 , тобто в місце розташування життєво-важливих органів людини. При цьому показав, що 08.12.2020 близько 19.00 год. до його будинку без запрошення прийшли потерпілий ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , між ним та потерпілим стався конфлікт, тому він просив його покинути будинок, самостійно викликав поліцію з даного приводу. Потерпілий пішов. Але через деякий час знову прийшов з ножем в руках та почав йому погрожувати. Будучи в стані алкогольного сп`яніння, та, злякавшись за своє життя, з метою самооборони схопив зі столу ніж та наніс один удар потерпілому, після чого вийшов з кімнати. Не бив руками потерпілого. Стверджував, що умислу його вбивати не мав.
Ці заперечення ОСОБА_8 проти обвинувачення, а також доводи захисника про те, що дії обвинуваченого носили характер самозахисту від протиправного посягання з боку потерпілого, вказівки про відсутність умислу на вбивство, були предметом перевірки в судовому засіданні та не знайшли свого підтвердження.

Обставини, за яких ОСОБА_8 вчинив замах на умисне вбивство ОСОБА_9 , підтверджуються наступними доказами.

Потерпілий ОСОБА_9 показав, що 08.12.2020 вживав алкогольні напої, в тому числі з ОСОБА_10 , після чого разом з нею пішли до братів ОСОБА_14 , які напередодні викрали у ОСОБА_10 килими. В ході бесіди ОСОБА_15 різко наніс йому 2 удари ножем в шию, після чого сів зверху, ногами стримуючи його руки, брат обвинуваченого - ОСОБА_16 тримав його за ноги, а в цей момент обвинувачений ОСОБА_15 наносив йому удари кулаками та ліктями по обличчю. Чув як ОСОБА_16 кричав, щоб брат (обвинувачений) добивав його, після чого втратив свідомість. Інші обставини, зокрема час та хронологію подій пам`ятає погано. Наявність ножа та погроз в бік обвинуваченого заперечував.

Свідок ОСОБА_12 показав, що обвинувачений ОСОБА_15 є його сусідом. 08.12.2020 з братами ОСОБА_14 вживали алкогольні напої. Також до їхнього будинку приходив ОСОБА_9 з ОСОБА_10 , які пред`являли обвинуваченому претензії з приводу викрадення килимів. Близько 16.30 год. пішов додому вправлятись, повернувшись в районі 18.30 год., побачив в коридорі ОСОБА_17 , руки якого були в крові, який повідомив, що він зарізав ОСОБА_9 .. Пройшовши до кімнати, побачив, що потерпілий ще живий та хрипить, сказав про це братам та наказав викликати швидку допомогу, також викликав місцевого фельдшера.

Свідок ОСОБА_10 показала, що 08.12.2020 разом з ОСОБА_9 (потерпілим) завітали до братів ОСОБА_14 , оскільки ОСОБА_16 напередодні викрав у неї килими. В будинку також знаходився ОСОБА_12 з дівчиною, майже відразу ОСОБА_15 зателефонував її чоловіку та відправив її додому. Більше до будинку обвинуваченого не поверталась.

Зазначеними вище показаннями потерпілого та свідків підтверджено ті обставини, що потерпілий ОСОБА_9 прийшов до будинку обвинуваченого ОСОБА_17 , конфлікт між ними відбувся з приводу викрадення ОСОБА_8 речей, що належать ОСОБА_10 , під час якого обвинувачений наніс удар ножем у шию потерпілому.

З протоколу огляду місця події від 08.12.2020 з відеозаписом до нього вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , дозвіл на який надано ухвалою слідчого судді Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 10.12.2020, оглянуто будинок, в якому мешкає обвинувачений ОСОБА_8 , де в кімнаті №3(спальня) порушено обстановку, а саме постіль на ліжку перевернута, у крові, також на ліжку мається ганчірка в крові, а на печі розкладний ніж зі слідами термічного походження. Зазначений ніж, шапку сірого кольору зі слідами бурого кольору, змиви речовини бурого кольору з матрацу та одягу ОСОБА_8 було вилучено та визнано речовими доказами, які зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення та досліджені під час судового розгляду.
(т.1 а.п.12-25,36,51,52)
Із заяви ОСОБА_8 від 08.12.2020 випливає, що він зізнався, що наніс удар ножем в район шиї ОСОБА_9 (потерпілого).
(т.1 а.п.27)

Даними протоколу слідчого експерименту від 08.01.2021 року за участю свідка ОСОБА_13 (брата обвинуваченого ОСОБА_8 ), під час якого він розповів та показав на манекені, як ОСОБА_15 наніс один удар ножем в область шиї ОСОБА_9 , після чого викинув ніж у пічку та наніс не менше двох ударів кулаками в область голови останнього, після чого потерпілий сповз вниз по ліжку.
(т.1 а.п.65)
Даними протоколу слідчого експерименту від 08.01.2021 з фототаблицею до нього за участю потерпілого ОСОБА_9 , під час якого він розповів та показав на манекені, як ОСОБА_8 сів на нього зверху та ножем, який тримав у правій руці, наніс йому не менше двох ударів в область шиї, після чого обвинувачений завдав йому ще декілька ударів ліктями по обличчю, після чого він втратив свідомість.
(т.1 а.п.66-68)

Висновком судово-медичної експертизи №12НК від 27.01.2021 підтверджено, що у потерпілого ОСОБА_9 виявлені наступні тілесні ушкодження: рубець правої бокової поверхні шиї, який є наслідком загоювання колючо-різаного поранення шиї справа з пошкодженням м`яких тканин шиї з подальшим розвитком порушення ковтання та фонації, які утворились внаслідок колючо-ріжучої дії гострого предмета, не виключено 08.12.2020, відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, по критерію тривалості розладу здоров`я; рубці обличчя та слизовій оболонки губ, які є наслідком загоювання забійних ран, які утворились внаслідок травматичної дії тупого предмета, не виключно 08.12.2020, відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я; садна обличчя утворилась внаслідок травматичної дії тупого предмета, не виключно 08.12.2020, відноситься до легких тілесних ушкоджень. Локалізація та механізм утворення всіх наявних тілесних ушкоджень виключає можливість їх утворення внаслідок одноразового падіння з висоти власного зросту та плоску переважаючу поверхню.
(т.1 а.п. 90-91)
Висновком судово-медичної імунологічної експертизи №21 від 04.02.2021 встановлено, що на тампоні-змиві з матраці, вилученому під час проведення огляду місяця події, знайдена кров людини, яка може походити від потерпілого ОСОБА_9 (т.2 а.п.85-87)

Висновком судово-медичної імунологічної експертизи №22 від 05.02.2021, встановлено, на спортивній куртці та спортивних брюках, вилучених у обвинуваченого ОСОБА_8 знайдена кров людини, яка може походити від потерпілого ОСОБА_9 (т.2 а.п.90-92 )

Будь-яких сумнівів в обґрунтованості висновків указаних вище експертиз не має, вони базуються на дослідженні даних, що були отримані під час досудового розслідування, яким судом дано належну оцінку.

Висновки зазначених вище експертизи не є суперечливими та узгоджуються з показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_9 про нанесення обвинуваченим удару ножем в область шиї потерпілому, даними протоколу огляду місця події, протоколів слідчих експериментів, речових доказів щодо місця вчинення злочину, способу замаху на вбивство і застосованого знарядь злочину ножа, локалізації та механізму утворення тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_9 в області шиї, а саме колючо-різаного поранення шиї справа з пошкодженням м`яких тканин шиї з подальшим розвитком порушення ковтання та фонації, які утворились внаслідок колючо-ріжучої дії гострого предмета, та підтверджують той факт, що ОСОБА_8 під час сварки умисно наніс удар ножем в область шиї потерпілого, тобто в місце розташування життєво-важливих органів з метою позбавлення життя ОСОБА_9 ..

Що ж до твердження сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_8 діяв з непрямим умислом, а отже його дії мають бути кваліфіковані за ст.122 КК України, то колегія суддів виходить з такого.

Так, умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.
У випадку, коли під час замаху на злочин винний спрямовує свою волю на запобігання настанню суспільно небезпечного наслідку, в такому разі може мати місце добровільна відмова від вчинення злочину остаточне припинення особою за своєю волею замаху на злочин, якщо при цьому вона усвідомлювала можливість доведення злочину до кінця.
На стадії закінченого замаху на вбивство добровільна відмова можлива лише в тих випадках, коли між здійсненим діянням і ймовірним настанням суспільно небезпечних наслідків є певний проміжок часу, у ході якого особа контролює розвиток причинного зв`язку, може втрутитися і перешкодити настанню суспільно небезпечного наслідку. Добровільна відмова у цих випадках можлива лише завдяки активним діям.

Вирішуючи питання про зміст та спрямованість умислу ОСОБА_8 під час його дій стосовно ОСОБА_9 , суд виходив із конкретних обставин справи, що він, перебуваючи за місцем свого проживання в житловому будинку із братом ОСОБА_18 та потерпілим ОСОБА_9 , під час сварки з останнім обрав знаряддя злочину ніж, і усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свої дій та бажаючи настання смерті потерпілого, умисно наніс удар ножем в область шиї, тобто розташування життєво-важливих органів, після чого продовжив кулаками спричиняти тілесні ушкодження ОСОБА_9 , завдаючи удари в обличчя, від чого потерпілий втратив свідомість, а обвинувачений ОСОБА_8 , зважаючи, що вбив ОСОБА_9 , покинув кімнату та потерпілого, який лежав на дивані, і вийшов до коридору, де повідомив свідку ОСОБА_12 , що він «зарізав ОСОБА_9 », тобто вбив його, що свідчить про те, що ОСОБА_8 припинив свої протиправні дії лише тоді, коли вважав злочин доведеним до кінця, а отже діяв з прямим умислом на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_9 .

При цьому ОСОБА_8 після вчинення злочину дій щодо перешкоджання настанню небезпечних наслідків для потерпілого не вживав, а навпаки викинув ножа в піч, швидку допомогу не викликав, лише брат обвинуваченого ОСОБА_16 повідомив поліцію про вчинений злочин та викликав швидку допомогу, а свідок ОСОБА_12 звернувся до місцевого фельдшера.
З показаній свідка ОСОБА_12 випливає, що лише за його (свідка) вказівкою, коли він побачив, що потерпілий без свідомості і хрипить, тобто подає ознаки життя, брат обвинуваченого ОСОБА_16 почав вживати заходи, спрямовані на порятунок ОСОБА_9 .

Жодними доказами не підтверджено ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_15 , побачивши наслідки своїх дій, взяв шапку та утримував її на шиї потерпілого ОСОБА_9 з метою зупинити кровотечу, як про це необґрунтовано зауважує захисник, тобто не доведено, що саме обвинувачений вживав дії для порятунку потерпілого.
Отже поведінка обвинуваченого ОСОБА_8 під час та після вчинення злочину, характер виявлених на тілі ОСОБА_9 тілесних ушкоджень в області голови та шиї, їх кількість, локалізація та механізм утворення, спосіб - пошкодження тканин шиї з подальшим порушенням ковтання та фонації і знаряддя вчинення злочину ніж, нанесення удару ножем зі значною силою, а також повідомлення ним свідку ОСОБА_12 про виконані дії в повному обсязі, переконливо свідчить про те, що його метою було вбивство ОСОБА_9 , і цей висновок суду не спростовано стороною захисту в апеляційній скарзі.

Наведені вище докази узгоджуються між собою щодо фактичних обставин учинення ОСОБА_8 злочину, а тому суду не було підстав ставити під сумнів їх належність, допустимість, достовірність і достатність, які в своїй сукупності та взаємозв`язку доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину, які обґрунтовано взято судом до уваги при ухваленні судового рішення.

Врахувавши всі обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_8 про відсутність у нього умислу на вбивство потерпілого, а також його версії про самозахист від посягання з боку потерпілого, і обґрунтовано не прийняв їх до уваги, оскільки вони суперечать фактичним обставинам кримінального провадження та спростовуються дослідженими у справі доказами.

Будь-яких даних, які б переконливо свідчили про те, що обвинувачений ОСОБА_8 діяв в межах необхідної оборони з метою захисту від суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого ОСОБА_9 , під час апеляційного розгляду не виявлено, а тому доводи сторони захисту з цього приводу не знайшли свого підтвердження.

Суд правильно розцінив зазначену версію сторони захисту, як намагання ОСОБА_8 уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин.
Твердження сторони захисту про те, що поза увагою суду першої інстанції залишено повний зміст показаній свідка ОСОБА_12 , слід визнати безпідставними, оскільки з аудіозапису судового засідання від 01.04.2021 року, в якому було допитано вказану особу, не встановлено те, що даний свідок підтвердив наявність обставин для самозахисту ОСОБА_8 від суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого ОСОБА_9 ..

Свідок ОСОБА_12 підтвердив лише факт конфлікту між потерпілим ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_8 з приводу крадіжки останнім килимів у свідка ОСОБА_10 та вимогу потерпілого про негайне повернення обвинуваченим викрадених речей.

Також не підтверджено змістом показаній свідка ОСОБА_12 обставини того, що фізична перевага потерпілого над обвинуваченим була приводом для обвинуваченого побоюватись за своє життя, як про це голослівно зауважує автор апеляційної скарги.

Як правильно встановлено судом першої інстанції і не спростовано стороною захисту в апеляційній скарзі, сам обвинувачений тілесних ушкоджень на час вчинення кримінального правопорушення не мав, що свідчить про відсутність посягання на його життя чи здоров`я з боку потерпілого. Версія обвинуваченого щодо наявності у потерпілого ножа та висловлювання останнім на його адресу погроз не підтверджена жодними належними доказами, і уявляє собою лише версію обвинуваченого, обрану ним як спосіб захисту та намагання уникнути відповідальності за злочинні дії.
Окрім ножа з термічним пошкодженням, яким ОСОБА_8 наніс удар та впізнав указаний ніж у судовому засіданні, оглядом місяця події від 08.12.2020 інших ножів чи гострих предметів не виявлено.
Сам по собі факт неправильної поведінки потерпілого, який був ініціатором конфлікту з обвинуваченим, про що вказує сторона захисту, не свідчить про те, що ОСОБА_8 діяв у стані необхідної оборони або з перевищенням її меж.

Будь-яких даних, які б свідчили про те, що потерпілий та свідки могли обмовити ОСОБА_8 у вчиненні злочину через їх зацікавленість, а також про можливу фальсифікацію доказів органом досудового розслідування, в матеріалах провадження немає.
Крім того, відповідно до вимог ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення, а тому посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що судом не надано оцінки діям потерпілого, які апелянт вважає протиправними, не грунтуються на законі.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції надано перевагу показанням потерпілого ОСОБА_9 , які, на думку апелянта, є непослідовними, позбавлені підстав та не підтверджуються аудіозаписом судового засідання від 01.04.2021 року, в якому було допитано потерпілого.

Не заслуговують на увагу доводи захисника про те, що показання потерпілого про кількість завданих йому ударів не узгоджуються з висновком судово-медичної експертизи. Так, показання потерпілого ОСОБА_9 про нанесення йому удару ножем в область шиї та інших ударів кулаками та ліктям по обличчю узгоджуються з наведеним вище висновком судово-медичної експертизи №12НК від 27.01.2021 року. Також на слідчому експерименті свідок ОСОБА_13 підтвердив обставини того, що обвинувачений ОСОБА_8 після удару ножем в область шиї ОСОБА_9 , завдав потерпілому ще декілька ударів руками по обличчю.
Твердження захисника про те, що в порушення вимог ч.4 ст.95 КПК України суд першої інстанції поклав в основу вироку протоколи слідчих експериментів, зокрема за участю свідка ОСОБА_13 , який не був допитаний в судовому засіданні, слід визнати необґрунтованими, оскільки усні показання та письмові докази, зокрема протоколи слідчих експериментів, є самостійними джерелами доказів.
Свідок ОСОБА_13 не був допитаний судом першої інстанції, оскільки він відповідно до положень ст.63 Конституції України відмовився надавати усні пояснення стосовно обставин справи. Чинним кримінальним процесуальним законом не встановлено заборону оцінки судом письмових доказів на підтвердження або спростування обставин кримінального провадження за відсутності можливості отримати показання свідка безпосередньо, шляхом його допиту.
Жодним чином не обґрунтовані доводи апелянта про те, що поза увагою суду залишено клопотання сторони захисту про долучення до матеріалів справи копії розписки про отримання потерпілим грошових коштів на лікування, оскільки такий документ долучено до матеріалів справи, а апелянтом неконкретизовано доводи в цій частині на підтвердження або спростування яких фактів чи обставин справи вони викладені. Це стосується і вказівок апелянта про негативну репутацію потерпілого, неналежну поведінку в суді першої інстанції, такі доводи не спростовують висновків суду про доведеність вини обвинуваченого в обсязі висунутого йому обвинувачення.

З матеріалів провадження вбачається, що відомості та обставини, зазначені у протоколах слідчих дій, а також у висновках експертиз, не були поставлені під сумнів стороною захисту під час досудового розслідування.
Колегія суддів підкреслює, що заперечення стороною захисту обставин вчиненого ОСОБА_8 злочину, не є підставою для визнання доказів обвинувачення неналежними та недопустимими.

Суд першої інстанції належним чином мотивував свій висновок щодо належності, достовірності, допустимості, достатності доказів та обґрунтовано прийняв їх до уваги при ухваленні обвинувального вироку.
А тому твердження сторони захисту про те, що судом надано вибіркову оцінку показанням потерпілого та свідків, слід визнати надуманими.

Оцінивши зібрані у справі докази в сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, провівши в повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинуваченого, потерпілого, свідків та дослідивши запропоновані докази, перевіривши позицію захисту обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, з яким погоджується і колегія суддів.

Отже, викладені в апеляційній скарзі сторони захисту доводи про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, є такими, що суперечать наведеним доказам.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи упередженість дослідження судом обставин, що могли мати істотне значення для правильного вирішення справи. Як під час досудового розслідування, так і судового розгляду були встановлені і досліджені всі обстави, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, перевірялася позиція захисту обвинуваченого шляхом допиту потерпілого, свідків, показання яких мають значення для висновків суду, дослідження даних протоколів слідчих дій, висновків експертиз, яким дано належну оцінку у вироку.
Крім того, після з`ясування обставин та перевірки їх доказами, клопотань щодо необхідності з`ясування інших невстановлених досудовим розслідуванням обставин вчинення злочину, а також про доповнення судового розгляду, сторона захисту не заявляла.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину як на досудовому розслідуванні, так і судовому розгляді, зокрема й права обвинуваченого на захист, при збиранні, дослідженні та оцінці доказів, розгляді клопотань, які б могли істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, та перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення щодо ОСОБА_8 , під час апеляційного розгляду не виявлено. Докази у кримінальному провадженні зібрані та досліджені з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

У зв`язку з чим, підстав для зміни вироку та перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 на ч.1 ст.122 КК України, як про це ставить питання захисник, колегія суддів не знаходить.

Також апеляційним судом не встановлено даних, які б свідчили про упередженість суду (обвинувальний ухил) під час розгляду справи, як про це вказує захисник.

Суд дотримався вимог ст.10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Тому доводи сторони захисту про неповноту судового розгляду, слід визнати безпідставними.

Що ж до доводів сторони захисту про суворість призначеного ОСОБА_8 покарання, то колегія суддів виходить з такого.

Виходячи з положень ст.65 КК України, при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому, згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні покарання дотримався вимог ст.50, 65 КК України щодо його необхідності, достатності і справедливості. Підстав вважати, що призначене покарання є м`яким, як про це стверджує захисник, не має.

Призначаючи ОСОБА_8 вид та міру покарання, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, ступінь здійснення кримінально протиправного наміру та причин, внаслідок яких кримінальне правопорушення не було доведено до кінця, особу винного, який посередньо характеризується, притягується до кримінальної відповідальності вперше, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, перебуває на обліку у лікарня психіатра з приводу змішаного розладу особистості не різко вираженої компенсації, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, з урахуванням яких обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_8 можливо лише в умовах ізоляції від суспільства та правильно призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 3 місяців в межах санкції ч.1 ст.115 КК України, яке за своїм видом та розміром, на думку колегії суддів, є справедливим, пропорційним, співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів з врахуванням того, що кримінальне правопорушення не було доведено до кінця і це не призвело до тяжких наслідків.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для зміни чи скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

Виходячи з наведеного, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 належить залишити без задоволення, а вирок без зміни.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 25 травня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4