УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянув матеріали кримінального провадження №0000222 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2021 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гола Пристань Херсонської області, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, маючого третю групу інвалідності, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

- визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8 ,
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_7 ,
потерпілі: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
ОСОБА_11 ,
представник потерпілого ОСОБА_12 ,
В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 червня 2021 року та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі, застосувати відносно нього положення ст.ст. 75, 76 КК України та відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В своїй апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 червня 2021 року та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_6 за недоведеністю в скоєнні даного кримінального правопорушення.

Просить дослідити висновки експерта №508 від 30 серпня 2018 року та №619 від 28 серпня 20218 року.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту затримання.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, поклавши на останнього обов`язки, передбачені п.п. 2, 3 ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває без дозволу суду, та повідомляти суд про зміну свого місця проживання або місця роботи.
Прийнято відмову потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 від позовних вимог про стягнення з ПрАТ "Страхова компанія "УНІКА" на користь потерпілої ОСОБА_9 витрат на поховання гр. ОСОБА_9 у розмірі 30 633,00 грн., шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_9 , на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, у зв`язку з втратою годувальника у розмірі 200 000 грн. та на користь потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 моральної шкоди у зв`язку зі смертю ОСОБА_9 у розмірі 44 676,00 грн. кожному, та закрито провадження в цій частини позовних вимог.
Цивільний позов ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 до ОСОБА_6 , ПрАТ "Страхова компанія "УНІКА" про стягнення матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної смертю чоловіка, в сумі 4584 (чотири тисячі п`ятсот вісімдесят чотири) грн. 11 коп. щомісячно, починаючи з 31 липня 2018 року і довічно, та 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп. кожному потерпілому.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведення експертних досліджень в сумі 3432 (три тисячі чотириста тридцять дві) грн. 00 коп.
Скасовано арешт, накладений ухвалами слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.08.2018 року із забороною розпоряджатися та використовувати автомобіль марки "Renault Magnum", реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний ОСОБА_14 та напівпричіп марки "Samro SR334", реєстраційний номер НОМЕР_2 , належний ОСОБА_15 .
Вирішено питання стосовно речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

Апелянти вважають, оскаржуваний вирок незаконним, необґрунтованим, безпідставним, винесеним з порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства та таким, що підлягає скасуванню.

На думку апелянтів суд першої інстанції в порушення положень ч. 3 ст. 337 КПК України вийшов за межі висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, зазначене в обвинувальному акті, погіршивши його положення, оскільки вказав у вироку, що обвинуваченим порушено п. 6.8.2 ДСТУ 3649:2010, п.п. 31.1, 31.4.1 «а» ПДР України, хоча в обвинувальному акті в формулюванні обвинувачення зазначено п.п. 2.3 б та п.п.12.1 ПДР України.

Апелянти вважають, що причинний зв`язок між пунктами ПДР України, про порушення яких органи досудового слідства зазначають у висунутому ОСОБА_6 обвинуваченні, і смертю ОСОБА_9 не встановлений під час судового розгляду і не підтверджений сукупністю усіх доказів. А тому суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 , що суперечить ст. 62 Конституції України.

Вказують, що судом першої інстанції безпідставно не були допитані в якості свідків, власники транспортного засобу, ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , які є відповідальними за технічний стан автомобіля та причепа перед виїздом автотранспорту для перевезення вантажу.

Апелянти зазначають, що під час проведення досудового розслідування не було проведено слідчий експеримент з обов`язковим оглядом місцевості, фіксації з камер відео спостереження, не проведена судова автотранспортна експертиза, як того вимагають норми КПК України.

На думку апелянтів, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , не оцінив докази надані даними потерпілими, а також ними не було надано доказів щодо завдання їм моральної шкоди.

Щодо позовних вимог потерпілої ОСОБА_9 , апелянти вказують, що суд першої інстанції перевищуючи свої повноваження не оцінив докази, згідно яких потерпіла не перебувала на утриманні свого чоловіка ОСОБА_9 , а мала власний дохід пенсію.

Захисник ОСОБА_7 вважає, що всі вищевказані порушення відповідно до вимог ст. 412 КПК України є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити суду законне і обґрунтоване рішення.

Обвинувачений ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі, визнав свою вину частково, та вважає за можливе призначити йому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, оскільки він не є суспільно небезпечною особою, а його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

Узагальнений виклад позицій інших учасників судового провадження.

Адвокат ОСОБА_12 , який діє в інтересах потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 просить апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2021 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , без змін.

Вважає вимоги апеляційних скарг безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2021 року законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 липня 2018 року, близько 07:30 год., в місті Первомайську Миколаївської області, водій ОСОБА_6 керував вантажним автомобілем марки «Renault Magnum», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у складі з напівпричепом «Samro SR334», реєстраційний номер НОМЕР_2 , які мали технічні несправності у вигляді порушення герметичності амортизаторів підвіски передніх коліс автомобіля, відсутності деталі приводу переднього лівого гальмівного механізму автомобіля, не повного загальмовування задніх гальмівних механізмів автомобіля, внаслідок неправильного їх регулювання, відсутності гальмівного механізму лівого колеса задньої осі напівпричепу, які могли бути виявлені водієм перед виїздом, що суперечить вимогам п. 6.8.2 ДСТУ 3649:2010, п.п. 31.1, 31.4.1 "а" ПДР України, та рухався по вулиці Київській від вулиці Андрія Чернецького в напрямку вулиці Валерія Чкалова.

Рухаючись у вказаному напрямку, в районі будинку №4 по вищевказаній вулиці, на спуску та заокругленні проїзної частини праворуч відносно напрямку руху транспортного засобу, водій ОСОБА_6 грубо порушив п.п. 2.3 "б", 12.1 ПДР України, а саме: проявив неуважність, не слідкував за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміни, не обрав безпечної швидкості керованого ним транспортного засобу, щоб мати можливість постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, внаслідок чого допустив наїзд транспортним засобом на бордюрний камінь, який примикає до проїзної частини справа, з подальшим перекиданням автомобіля та напівпричепу на лівий борт.

В результаті перекидання автомобіля марки «Renault Magnum», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та напівпричепа «Samro SR334», реєстраційний номер НОМЕР_2 , відбулося падіння вантажу з напівпричепа на пішохода ОСОБА_9 , який в цей момент рухався по тротуару, внаслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №259 від 29.08.2018 року, причиною смерті ОСОБА_9 є поєднана травма голови, тулубу, кінцівок у вигляді розтрощення голови і речовини головного мозку, розривами органів грудної клітини (легені, серцева сорочка, аорта, серце, подвійний повний перелом грудно відділу хребта), органів черевної порожнини (розтрощення печінки, селезінки, розриви діафрагми зі зміщенням органів черевної порожнини в грудну клітину, велико-вогнищевими крововиливами в зв`язковий апарат тонкого і товстого кишковика), множинні локальні і відділені двосторонні переломи ребер практично всім анатомічним лініям грудної клітини, перелом кісток тазу, відкриті і закриті переломи кісток верхніх і нижніх кінцівок. Ці тілесні ушкодження утворилися 31.07.2018 року від дії тупого твердого предмета з переважаючою поверхнею дії при вище зазначених обставинах і відносяться до категорії тяжких, які спричинили смерть. Причина смерті знаходиться в прямому зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями при ДТП.

Згідно з висновком судово-автотехнічної експертизи механізму і обставин ДТП №619 від 28.08.2018 року, дії водія ОСОБА_6 , які не відповідали вимогам п. 12.1 ПДР України, з технічної точки зору, знаходяться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди. Технічні несправності ходової частини та гальмівної системи автомобіля марки «Renault Magnum», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та напівпричепа «Samro SR334», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з технічної точки зору, не знаходяться у причинному зв`язку з настанням ДТП.

Своїми умисними діями обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, що відноситься до порушень правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_9 , тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути належно мотивовано.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених судом доказах, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами і, зокрема, даними, що містяться в показаннях учасників судового провадження та даними досліджених в судовому засіданні документів. Будь-яких підстав, які б викликали сумнів у викладених висновках суду перевіркою матеріалів провадження не виявлено. Оскільки, наведені докази зібрані у встановленому законом порядку і узгоджуються між собою, підстав піддавати сумніву їх достовірність та допустимість колегія суддів не вбачає.

Згідно п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кобець проти України" (заява №1637/04), у якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (рішення у справі "Авшар проти Туреччини" п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Щодо призначеного покарання, апеляційний суд зазначає, що згідно роз`яснень, викладених у п.п.1,2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує із рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004, справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону в повному обсязі, належним чином мотивував своє рішення щодо виду та розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 вид та розмір покарання, у відповідності до вимог ст.ст.65-67 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого, позитивну характеристику, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання,

Колегія суддів вважає, що з урахуванням всіх фактичних обставин справи, наслідків які настали від дій обвинуваченого, даних про його особу, його ставлення до порушень правил безпеки дорожнього руху, форми вини, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

На думку апеляційного суду, таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а з урахуванням фактичних обставин кримінального правопорушення, наслідків які настали, а саме загибель людини, таке покарання буде і справедливим.

Що стосується доводів апелянтів про те, що суд першої інстанції вийшов за межі висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, чим погіршивши його становище, апеляційний суд зазначає наступне.

В мотивувальній частині вироку, встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що дії водія ОСОБА_6 , які не відповідали вимогам п. 12.1 ПДР України, з технічного зору, знаходяться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди. Технічні несправності ходової частини та гальмівної частини автомобіля та напівпричепа не перебувають в причинному зв`язку з настанням ДТП.

Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, не виходять за межі висунутого органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачення, за такого, доводи апелянтів в цій частині є безпідставними.

Також є неспроможними доводи апелянтів щодо неповноти судового розгляду в зв`язку з відмовою суду першої інстанції в задоволенні клопотання стороні захисту про допит свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , які є власниками транспортних засобів. Як встановлено судом першої інстанції, що підтверджується і висновком експерта № 619 від 28.08.2019 року, технічні несправності ходової частини та гальмівної системи автомобіля марки «Renault Magnum», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та напівпричепа «Samro SR334», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з технічної точки зору, не знаходяться у причинному зв`язку з настанням ДТП. ОСОБА_15 та ОСОБА_14 не були очевидцями ДТП, тому їх показання, як самі по собі, так і в сукупності з іншими доказами не можуть вплинути на висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 , повно, всебічно та об`єктивно дослідив всі обставини провадження, дав належну оцінку доказам з точки зору їх допустимості, достовірності і належності, а сукупності досліджених доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, свої висновки суд належним чином вмотивував.

Дослідивши всі обставини провадження та перевіривши їх доказами, суд дійшов правильного висновку про те, що в діях обвинуваченого ОСОБА_6 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Що стосується доводів апелянтів про неправильне вирішення судом першої інстанції цивільного позову, слід зазначити наступне.
Частиною 1 статті 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Вказані обставини можуть бути елементами складу відповідних злочинів, а також впливати на визначення міри відповідальності винної особи.

При вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, встановити учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, з`ясувати розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також зазначити порядок їх відшкодування.

Таких вимог закону при вирішенні цивільного позову потерпілих суд першої інстанції не дотримався.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_6 настала смерть чоловіка потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_9 . Потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 звернулись з позовною заявою, до суду першої інстанції, про стягнення з ОСОБА_6 на їх користь моральної шкоди в сумі по 200 000 грн. на кожного з потерпілих у зв`язку з втратою чоловіка та батька.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно положень ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з положеннями ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Однак, при визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню обвинуваченим ОСОБА_6 на користь потерпілих: ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 суд першої інстанції належним чином не мотивував у цій частині ухвалене рішення та не зазначив, якої саме моральної шкоди було завдано потерпілим і чому саме такий розмір по 100000,00 грн кожному з потерпілих підлягає стягненню з ОСОБА_6 ..

Що стосується доводів апелянтів стосовно того, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини при вирішенні цивільного позову про стягнення з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_9 матеріальної шкоди в зв`язку зі смертю чоловіка в розмірі 4584 грн 11 коп щомісячно, починаючи з 31.07.2018 р. і довічно, то вони є слушними.

Згідно п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом абз. 1 ч. 1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання та дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Як роз`яснив Верховний суд України у постанові від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи.

Для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, що має бути підтверджене належними і допустимими засобами доказування, як-то довідка про розмір пенсії, довідка про доходи тощо.

Якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.

Згідно оскаржуваного вироку, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги потерпілої ОСОБА_9 в цій частині належним чином не з`ясував, чи перебувала вона на утриманні свого чоловіка, ОСОБА_9 .

Задовольняючи цивільний позов, суд першої інстанції не в повній мірі перевірив усіх вимог позивача, не оцінив наданих ним доказів відповідно до ст. 94 КПК України, не обґрунтував та не вмотивував свого рішення в частині вирішення цивільного позову відповідно до вимог ст.ст. 370, 374 КПК України.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати загальні засади кримінального провадження, а саме положення ч. 1 ст. 9 КПК України, з яких вбачається, що під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

З огляду на наведене апеляційний суд вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення цивільного позову, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, а апеляційні скарги обвинуваченого тайого захисника підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 червня 2021 року стосовно ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 матеріальної та моральної шкоди, та стягнення з ОСОБА_6 моральної шкоди на користь ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - скасувати.

Призначити новий судовий розгляд в цій частині в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня проголошення судового рішення.

Головуючий:

Судді: