Справа № 461/7388/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/311/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження №461/7388/19 про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , одруженого, з вищою освітою, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 03 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:
оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з призначенням іспитового строку терміном на 1 (один) рік. Відповідно до ч. 1 статті 76 КК України покладено на нього наступні обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 16 травня 2019 року, перебуваючи у місті Львові на вул. Гоголя, в обідній час, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на відчуження описаного та арештованого майна, а саме ювелірних виробів, переданих останньому 14 січня 2019 року на відповідальне зберігання слідчим слідчого відділу Управління СБУ у Львівській області, без дозволу та відома органу досудового розслідування, діючи умисно, будучи достовірно обізнаним про свій обов`язок щодо збереження вищевказаного майна, передав невстановленим органом досудового розслідування особам ювелірні вироби без дозволу та відома органу досудового розслідування, що призвело до втрати вказаного майна, вчинивши відчуження ввірених йому на відповідальне зберігання речових доказів, на які накладено арешт.

Таким чином, обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 388 КК України, тобто відчуження майна, на яке накладено арешт, здійснене особою, якій це майно ввірено.

Судовий розгляд у справі проведено відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Суд ухвалив дослідити докази, обмежившись показаннями обвинуваченого, а також документами, що характеризують його особу.

Вирок суду оскаржено прокурором ОСОБА_6 . У поданій апеляційній скарзі, не оспорюючи кваліфікації дій обвинуваченого та обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду, зазначає про те, що оскаржуваний вирок в частині призначення покарання підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість. На думку апелянта, суд, призначаючи покарання ОСОБА_7 , не в повній мірі врахував положення ст.ст. 65 і 75 КК України, внаслідок чого застосував кримінальний закон, який не підлягав застосуванню (ст.ст. 75 і 76 КК України), оскільки у кримінальному провадженні відсутні підстави для звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням. Суд першої інстанції не обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, в повній мірі не врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним правопорушення. З урахуванням наведеного просить оскаржуваний вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, та призначити покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки. У решті вирок залишити без змін.

Адвокатом ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 подано заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначається, що, враховуючи дані про особу обвинуваченого, суд правильно застосував кримінально-процесуальний закон, застосувавши ст. 75 КК України, оскільки останній свою вину у вчиненні злочину, як на досудовому слідстві, так і під час судового розгляду визнав повністю, розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, зокрема встановленню осіб на протиправну вимогу (та під тиском) яких передав ввірені під схоронність цінності. Відтак, вирок суду першої інстанції є законним.

Заслухавши доповідача, виступ прокурора ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та виступ захисника ОСОБА_8 щодо заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до положень ст. 404 КПК України апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів вважає, що при постановленні вироку стосовно ОСОБА_7 , суд першої інстанції цих вимог закону дотримався.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження, підтверджуються наявними доказами в їх сукупності та ніким не оспорюються.

Доводи апеляційної скарги прокурора про незаконність вироку суду у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, необґрунтованістю звільнення обвинуваченого від відбування покарання з встановленням іспитового строку, є безпідставними.

При визначенні покарання ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, суд першої інстанції виходив з того, що, відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених у санкції статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

На виконання вимог закону судом враховано особу винного, який раніше не судимий, на момент вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебував, має постійне місце проживання, перебуває у шлюбі, та досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої результати оцінки правопорушника показали середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, середній ризик небезпеки для суспільства та можливість виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк та це не становить високої небезпеки для суспільства. Обвинувачений вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочину.

Наведені обставини судом враховувалися як такі, що пом`якшують покарання в силу вимог ст. 66 КК України. Обставин, що обтяжують покарання, судом встановлено не було.

Також судом враховано ступінь тяжкості, обставини вчинення злочину та його наслідки.

Суд першої інстанції, виходячи з принципу індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 388 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі з врахуванням вимог ст.ст. 65, 66 КК України.

Разом з тим, згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З врахуванням даних про особу обвинуваченого, обставин кримінального правопорушення, поведінки ОСОБА_7 після вчинення правопорушення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_7 може бути виправлений без реального відбування покарання, а тому його на підставі ст. 75 КК України було звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю один рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього визначені у ст. 76 КК України обов`язки.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що призначене покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Як пояснив ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду, після вчинення інкримінованого злочину став на шлях виправлення, офіційно працює з 25 березня 2020 року авторемонтником, що підтверджується оглянутою в судовому засіданні трудовою книжкою, копія якої долучена до матеріалів справи, сумлінно виконує усі процесуальні обов`язки та запевнив суд, що він став на шлях виправлення і більше з його боку такого не повториться.

Підстав вважати, що призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість немає. Доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення лише покарання у виді обмеження волі колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними.

Також апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд, застосувавши положення ст. 75 КК України, не врахував ступінь тяжкості вчиненого діяння, особливостей конкретного злочину, обставин його вчинення та особу обвинуваченого. Приймаючи рішення про можливість звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції, з врахуванням саме обставин щодо особи обвинуваченого, прийшов до правильного висновку про можливість його виправлення без реального відбування покарання, з чим погоджується колегія суддів.

При перевірці справи не встановлено істотних порушень кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які тягнули б за собою скасування вироку, про що порушується питання в апеляційній скарзі.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду є законним та обґрунтованим, такий слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Галицького районного суду м. Львова від 03 лютого 2020 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4