Справа № 569/79/20
УХВАЛА

29 грудня 2020 рокуРівненський міський суд Рівненської області

в складі судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.152, ч.2 ст.152, ч.2 ст.15, ч.2 ст.152, ч.3 ст.15, ч.2 ст.152 КК України, суд -

В С Т А Н О В И В:
В провадженні Рівненського міського суду Рівненської області знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.152, ч.2 ст.152, ч.2 ст.15, ч.2 ст.152, ч.3 ст.15, ч.2 ст.152 КК України.

Через канцелярію суду, захисником підозрюваного адвокатом ОСОБА_6 подано клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт в нічний час, в порядку ст. 201 КК України.

В обґрунтування зміни запобіжного заходу на більш м`який, захисник посилається на обставини, які не були досліджені судом при обранні та продовженні ОСОБА_4 міри запобіжного заходу, серед яких, зокрема: наявність у нього сім`ї та малолітньої дитини, які перебувають на його утриманні, оскільки дружина обвинуваченого безробітна, а згідно наданим захисником документів, а саме: характеристики з місця роботи. Відповіді на адвокатський запит, ОСОБА_4 на сьогоднішній день працевлаштований і трудовий договір з ним не розірваний. Крім того, захист зазначає, про наявність в обвинуваченого міцних соціальних зав`язків, що відображаються не лише наявністю в нього сім`ї та постійного місця роботи, а й особистого житла, а також те, що обвинувачений здійснює догляд за особою похилого віку, що підтверджується долученими захистом відповідними матеріалами.

Згідно характеристики, наданої з державної установи «Рівненський слідчий ізолятор», де утримується обвинувачений, останній зарекомендував себе виключно позитивно.

Як зазначив захисник обвинуваченого та сам обвинувачений, намірів уникати слідство та впливати на свідків останній не має, а будь яких доказів протилежного стороною обвинувачення не доведено, як і не додано жодних доказів на підтвердження наявності вказаних ризиків.

За таких обставин, як стверджує захисник, є всі підстави для зміни застосованої до обвинуваченого міри запобіжного заходу, на більш м`який та просить змінити її на домашній арешт в нічний час , з 22.00 до 06.00 год.

В судовому засіданні прокурор проти задоволення клопотання заперечував, оскільки вважає, що існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, наведених стороною обвинувачення - є достатньо, щоб застосувати до обвинуваченого найтяжчого запобіжного заходу, крім того, враховуючи тяжкість злочинів, вчинення яких інкримінується ОСОБА_4 , вважає, що більш м`яка міра запобіжного заходу не зможе забезпечити ймовірність настання небезпечних наслідків.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши додані докази, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 18 листопада 2020 року, клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 задоволено.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.152, ч.2 ст.152, ч.2 ст.15, ч.2 ст.152, ч.3 ст.15, ч.2 ст.152 КК України продовжено строком на 60 діб з 18 листопада 2020 року по 16 січня 2021 року.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази, обставини, які свідчать, про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ст.201 КПК України підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

Згідно ч.5 ст.201 КПК України слідчий суддя, суд має право залишити без розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу, подане раніше тридцяти днів з дня постановлення попередньої ухвали про застосування, зміну або відмову у зміні запобіжного заходу, якщо у ньому не зазначені нові обставини, які не розглядалися слідчим суддею, судом.

Адвокат ОСОБА_6 звернувся до суду в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 у відповідності до вимог ст.201 КПК України, оскільки появились нові обставини, які не були враховані під час застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та в подальшому при продовженні обвинуваченому такого заходу.

Згідно Постанови N 14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 р. «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.

ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою (аналогічні справи - «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови»).

У своєму рішенні від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини у справі "Харченко проти України вказав на порушення пункту 3 статті 5 Конвенції національними судами України, які часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, та зазначив, що суди зобов`язані обґрунтовувати свої рішення про продовження строку тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані (пункт 99). Не наведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у пункті 1 статті 5 Конвенції (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини від грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України", абз. 9 п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року у справі № 1-28/2017).

Аналогічне викладено у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria), від 27 червня 1968 року, пункті 4, Серії А, №8, згідно якого: «пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає наведення національними органами державної влади підстав для тривалого тримання особи під вартою.»

А також, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Комарова проти України» (Komarov v. Ukraine), заява №13371/06, пункти 77-81, від 16 травня 2013 року, де зазначено, що: «навіть коли йдеться про тривалі строки тримання під вартою, національні суди упродовж усього періоду тримання заявника під вартою посилаються на однакові підстави, якщо вони взагалі існували, що є порушенням пункту 3 статті 5 Конвенції».

Згідно усталеної практики застосування Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) пункту 3 статті 5 Конвенції, після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі "Єлоєв проти України», «Іловецький проти Польщі» № 27504/95, п. 61, від 04 жовтня 2001 року).

Сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту (рішення ЄСПЛ у справі "Ніколова проти Болгарії"). Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі "Ноймайстер проти Австрії" позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

При розгляді даного клопотання судом враховано доводи захисту та обвинуваченого про відсутність судимостей у ОСОБА_4 , наявність в нього постійного місця проживання та реєстрації, наявності в його власності нерухомого майна, на підтвердження чого захистом долучено, та судом досліджено копію договору дарування, витягу з реєстру нерухомого майна, технічного паспорту на будинок.

Крім того, суд враховує що обвинувачений ОСОБА_4 має стійкі та міцні соціальні зв`язки - він одружений, має малолітню дитину на своєму утриманні.

Згідно наданої захистом та дослідженої в судовому засіданні довідки № 633 від 09.12.2020 року, дружина обвинуваченого ОСОБА_7 , займає посаду бухгалтера в КП «Рівненський обласний спеціалізований центр реабілітації дітей з органічними ураженнями ЦНС з порушенням психіки та поліативної допомоги дітям» РОР з 02.11.2015 року, однак з грудня 2016 року по 08.12.2021 року - перебуває у відпустці по догляду за дитиною до п`ятирічного віку, будь якого доходу не отримує.

Згідно дослідженої в судовому засіданні відповіді на адвокатський запит, наданої ФОП ОСОБА_8 , ОСОБА_4 працює у ФОП ОСОБА_8 на посаді комплектувальника в складі з 02.08.2017 року, і на сьогоднішній день трудовий Договір з ОСОБА_4 не розірваний, продовжує діяти і за ним зберігається робоче місце.

Як слідує з дослідженої в судовому засіданні характеристики з місця роботи, обвинувачений характеризується за місцем роботи виключно з позитивної сторони, в порушенні трудової дисципліни не помічений, у колективі підтримує зі всіма рівні, дружні відносини, не конфліктний.

Судом також досліджено характеристику за підписом начальника Рівненського СІЗО, де на даний час утримується ОСОБА_4 , згідно якої останній зарекомендував себе виключно з позитивної сторони. Вимоги режиму тримання та правила внутрішнього розпорядку виконує. На заходи виховного впливу реагує правильно. Стягнень немає. У відношенні до персоналу СІЗО поводить себе коректно.

Крім того, судом досліджено надані стороною захисту акт управлінської компанії «Житло сервіс Рівне», з якого вбачається що до поміщення в СІЗО м.Рівне, обвинувачений здійснював догляд за своєю бабусею ОСОБА_9 , 1953 р.н. та прабабусею ОСОБА_10 (1928 р.н.) (особами похилого віку), системно допомагав їм по господарству, закуповував продукти харчування, ліки, супроводжував до медичних закладів, органів соціального захисту, органів місцевого самоврядування, сприяв у вирішенні їх життєво важливих питань.

Що стосується переховування від органу досудового розслідування та суду, то як встановлено в ході судового розгляду, Згідно інформаційного листа начальника управління ДМС України в Рівненській області, який досліджений в судовому засіданні, відповідно до реєстраційних обліків УДМСУ, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою щодо оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон не звертався, що очевидно свідчить про відсутність у останнього такого паспорту, та відповідно суд приходить до висновку про не доведення стороною обвинувачення такого ризику.

З врахуванням вищенаведеного, суд, ретельно дослідивши наявні у нього матеріали кримінального провадження, та долучені захисником в судовому засіданні додаткові матеріали, приходить до висновку, що наведені в клопотанні доводи є новими обставинами, в розумінні ч. 5 ст. 201 КПК України, оскільки раніше суд їх не розглядав, та такими, що підлягають до задоволення.

На підставі викладеного, суд вважає за можливе частково задовольнити клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_6 та змінити йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, з покладенням відповідних обов"язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України , під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього кодексу.

Вказаним розділом передбачено, в тому числі і порядок подачі, розгляду клопотань про застосування та продовження запобіжних заходів.

Конституційний суд рішенням від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 визнав таким, що не відповідає Конституції України (неконституційними), положення ч.2 ст.392 КПК щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Отже, з моменту прийняття рішення Конституційним судом України, скасовано обмеження на окреме оскарження ухвал про продовження строку тримання особи під вартою та обрання такої міри запобіжного заходу, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції. Дана ухвала до вищевказаних ухвал не відноситься, а тому не може підлягати окремому апеляційному оскарженню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176-178,181, 193-194, 201,205, 309, 315, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_6 - задовільнити частково.
Змінити міру запобіжного заходу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, працюючого помічником комірника у ФОП « ОСОБА_8 », зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.152, ч.2 ст.152, ч.2 ст.15, ч.2 ст.152, ч.3 ст.15, ч.2 ст.152 КК України, з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
Заборонити ОСОБА_4 покидати житло за адресою АДРЕСА_1 цілодобово з 29 грудня 2020 року по 27 лютого 2021 року включно.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України, покласти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наступні обов`язки, а саме:
- прибувати за викликом до суду;
- не відлучатись із населеного пункту, в якому він зареєстрований та проживає без дозволу суду;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;
- утримуватися від спілкування з потерпілими, а також свідками у даному кримінальному провадженні, безпосередньо та/або із залученням інших осіб по обставинах обвинувачення.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 202 КПК України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнити з під-варти - негайно та зобов`язати прибути до місця свого проживання.
Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати на виконання до Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області.
Ухвалу від 18.11.2020 вважати такою, що втратила силу.
Термін дії обов`язків, покладених судом визначити до 27 лютого 2021 року.
Встановити строк дії ухвали до 27 лютого 2021 року.
Ухвала остаточна, оскарженню , відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК України - не підлягає.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1