Справа № 274/6982/20 Провадження № 1-кс/0274/326/21
24.03.2021 м.Бердичів
Слідчий суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
представника власника майна - адвоката ОСОБА_4 ,
В обґрунтування клопотання дізнавач вказала, що 13.10.2020 до Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області з УСР в Житомирській області надійшли матеріали перевірки по заяві ОСОБА_6 , в ході якої встановлено, що посадові особи ТОВ "Інтенд плюс" підробили документи та отримали ліцензію на роздрібну торгівлю паливом, яку здійснюють на АЗС за адресою: м. Бердичів, вул. Короленко 39 а/1.
На підставі ухвали слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду від 23.02.2021 з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення та документування злочинної діяльності осіб, які здійснюють незаконну торгівлю паливно-мастильними матеріалах в великих розмірах без відповідних дозвільних документів, з метою огляду та виявлення ємностей з паливно-мастильними матеріалами, предметів, документів та товарно-матеріальних цінностей, які були знаряддям вчинення кримінального проступку, 01.03.2021 було проведено огляд у майновому комплексі (АЗС), включаючи будівлю оператора АЗС,спорудах та об`єктах, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , під час проведення якого було виявлено та вилучено наведені вище речі та документи.
Дізнавач зазначає, що вилучене майно та документи мають значення у кримінальному провадженні в якості речових доказів, та були вилучені з метою його збереження, можливості уникнення його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Враховуючи, що відсутність заборони на користування та розпорядження майном, на яке планується накласти арешт, не зможе забезпечити запобігання ризикам втрати речових доказів, які суттєво впливають на об`єктивність досудового розслідування та втрата вищевказаних речей може призвести до втрати речових доказів і, як наслідок, доказової бази, дізнавач просить накласти арешт із забороною користування та розпорядження на вказане майно.
ІІ Процедура та позиції сторін
Прокурор в судовому засіданні клопотання пітримав у повному обсязі з підстав, викладених у останьому та просив його задовольнити.
На запитання слідчого судді пояснив, що вилучені під час огляду місця події документи та майно, на які просить накласти арешт дізнавач, не входять до переліку тих, які подаються для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним.
Представник власника майна проти задоволення клопотання заперечив з підстав його необгрунтованості та безпідставності. Зазначив, зокрема, про відсутність причинного зв`язку між переліком майна та документів, на які дізнавач просить накласти арешт, та правовою кваліфікацією кримінального провадження. Вказав на відсутість обставин, за якими мета, викладена у клопотанні, а саме накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів, підтверджуються та співвідноситься з матеріалами справи, а потреби досудового розслідування не виправдовують втручання у права і свободи осіб, про які йдеться у клопотанні.
ІІІ Кримінально-процесуальне законодавство
Відповідно до п. 7 ст. 131 КПК України арешт майна є видом забезпечення кримінального провадження, що застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Частиною 3 статті 132 КПК України передбачено заборону застосування заходів забезпечення кримінального провадження, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (ч. 2 ст. 170 КПК України).
Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою.
Згідно з ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. В частині 5 цієї ж статті передбачено, що при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду. У разі якщо огляд речей і документів на місці здійснити неможливо або їх огляд пов`язаний з ускладненнями, вони тимчасово опечатуються і зберігаються у такому вигляді доти, доки не буде здійснено їх остаточні огляд і опечатування.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони:
1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди;
2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;
3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом;
4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Відповідно до ч. 2 ст. 168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.
ІV. Обставини, встановлені слідчим суддею, їх оцінка та висновки
Відповідно до протоколу огляду місця події від 01.03.2021, який був проведенийза адресою: АДРЕСА_1 , були вилучені речі, на які дізнавач просить накласти арешт.
Відповідно до ст. ст. 167, 168 КПК України речі, які були вилучені у ТОВ "Інтенд плюс" під час огляду місця події, є тимчасово вилученим майном.
Мотивуючи необхідність накладення арешту на вилучені речі дізнавач посилається на необхідність збереження речових доказів, можливість знищення слідів злочину.
Разом з тим, в клопотанні дізнавача відсутнє обгрунтування, яке відношення до кримінального провадження, мають вилучені речі; які сліди злочину вони можуть містити з урахуванням того, що предметом перевірки органу досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні є законність отримання ТОВ "Інтер плюс" ліцензії на право торгівлі пальним; які обставини кримінального провадження можуть бути підтверджені з використанням цих речей; якому з критеріїв, передбачених в частині 2 статті 167, частині 1 статті 98 КПК України відповідають вилучені речі; в чому полягає необхідність їх арешту.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
Дослідивши клопотання, копії долучених до нього матеріалів з кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що наведені дізнавачем підстави для накладення арешту на вилучене майно не знайшли свого підтвердження, є необґрунтованими, а необхідність накладення арешту на вилучені речі у вказаному кримінальному провадженні не доведена; дізнавачем не доведено, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання в майнові права Товариства та позбавлення його права на володіння, користування та розпорядження своїм майном; не доведено, що може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з відповідним клопотання, а тому подане клопотання задоволенню не підлягає.
Згідно з ч. 3 ст.173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Керуючись ст. ст. 170, 171, 172, 173 КПК України, слідчий суддя,
ПОСТАНОВИВ:
Відмова у задоволенні клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі всього тимчасово вилученого майна (частина третя статті 173 Кримінального процесуального кодексу України).
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.
Якщо ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Повний текст ухвали виготовлено 25.03.2021.

Слідчий суддя ОСОБА_1