Суворовський районний суд міста Одеси Справа № 523/4299/18
Провадження №1-кп/523/240/21
В И Р О К
І м е н е м У к р а ї н и

08.04.2021 року

Суворовський районний суд м. Одеси під головуванням судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 , представника потерпілого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду кримінальне провадження №0006565 від 03.10.2016 року із звинувачення

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, українця, не одруженого, із середньо-спеціальною освітою, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у скоєні кримінального правопорушення передбаченого ст.286 ч. 1 КК України -
Встановив:
Судом встановлено, що 02.10.2016, у світлий час доби, в умовах необмеженої видимості, приблизно о 14:00 годині, при сухому дорожньому покритті водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним легковим автомобілем «Daewoo», р.н. НОМЕР_1 , здійснював рух по правій смузі свого напрямку руху по проїзній частині вул. Чорноморського Козацтва у Суворовському районі м. Одеси, на якій організовано односторонній рух по трьом смугам руху, з боку пров. 1-го Соляного в напрямку вул. 7-ї Пересипської.

Будучи не уважним і не слідкуючи за дорожньою обстановкою, водій ОСОБА_8 не обрав безпечної швидкості свого руху, яка б дозволяла йому безпечно керувати транспортним засобом та постійно контролювати його рух, не створювати небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, вчасно реагувати на дорожню обстановку та її зміну, а саме здійснюючи рух зі швидкістю 70-80 км/год., що перевищує максимально дозволену швидкість руху у населеному пункті, в результаті чого напроти буд. № 72 по вул. Чорноморського Козацтва, не витримавши безпечної дистанції між транспортними засобами і не прийнявши вчасно мір для зменшення своєї швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, здійснив зіткнення із автомобілем «Mercedes», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і з автомобілем «Nissan», р.н. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які здійснювали рух попереду автомобіля «Daewoo», р.н. НОМЕР_1 у попутному напрямку руху та зупинилися на заборонений сигнал світлофору у своєму напрямку руху перед регульованим пішохідним переходом, відзначеним дорожньою розміткою згідно Правил дорожнього руху України і призначеним для переходу пішоходами проїзної частини вул. Чорноморського Козацтва, для надання переваги в русі пішоходам для перетину проїзної частини та до моменту зіткнення перебували у статичному положенні.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир заднього пасажирського сидіння автомобіля «Daewoo», р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого спірального скалкового перелому правої плечової кістки в нижній третині, синця правого плеча з переходом на область ліктьового суглобу та передпліччя, з якими була госпіталізована до КУ «Міська клінічна лікарня №1», та які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

У розглянутій дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля «Daewoo», р.н. НОМЕР_1 регламентувалися вимогами пунктів 12.1; 12.2; 12.3, 12.4, 13.1 Правил дорожнього руху України.

Діючи відповідно до вимог пунктів 12.1; 12.2; 12.3, 12.4, 13.1 Правил дорожнього руху України, водій автомобіля «Daewoo», р.н. НОМЕР_1 мав технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді.

Оскільки водії автомобілів «Mercedes», р.н. НОМЕР_2 і «Nissan», р.н. НОМЕР_3 були пасивними учасниками ДТП і в момент зіткнення перебували в аварійній ситуації, розгляд їх дій до зіткнення й технічної можливості запобігання події, безпредметно.

В умовах події в прямому причинному зв`язку з фактом дорожньо-транспортної пригоди перебувають фактичні дії водія автомобіля «Daewoo», р.н. НОМЕР_1 , які не відповідали вимогам пунктів 12.1; 12.2; 12.3, 12.4, 13.1 Правил дорожнього руху України.

Таким чином, водій ОСОБА_8 своїми діями допустив порушення вимог пунктів 2.3 (б), 12.1, 12.2, 12.3, 12.4, 13.1 Правил дорожнього руху України, які вказують на те, що:

п. 2.3 «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
п. 12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»;
п. 12.2 «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги»;
п. 12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;
п. 12.4 «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.»;
п. 13.1 «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу»;
Обвинувачений свою вину у вчиненому діянні визнав повністю, підтвердив в своїх показаннях сутність пред`явленого йому обвинувачення та додатково пояснив, що рухався з пасажиркою та втратив гальма в наслідок чого і трапилась дорожньо - транспортна пригода. Про вчинену необережність обвинувачений жалкує, щиро кається.
Потерпіла ОСОБА_5 підтвердила обставини викладені у обвинувальному акті, та цивільні вимоги предявлені до обвинуваченого підтримала у повному обсязі та просила задовольнити їх.

Суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні ним злочину, фактичні обставини якого ним та ніким із учасників процесу не оспорюються, об`єктивно та повністю підтверджується наявними в матеріалах досудового розслідування доказами, дослідження яких не здійснювалось в повному обсязі, згідно з ч.3 ст.349 КПК України.
При цьому судом з`ясовано правильність розуміння ОСОБА_8 та потерпілої, змісту вказаних обставин, відсутність сумнівів у добровільності їх позицій та роз`яснено про правові наслідки, а саме позбавлення права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Судом дії обвинуваченого, ОСОБА_8 , кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тілесні ушкодження середньої тяжкості.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд приймає до уваги характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце мешкання, має тяжку хворобу, його особисте ставлення до вчиненого діяння.
До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому суд відносить щире каяття, повне визнання своєї провини, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченому,вчинення злочину особою, яка перебуває у стані наркотичного спяніння.
Також з огляду реєстру матеріалів досудового розслідування та вивченням обвинувального акту встановлено, що здійснювалось залучення експертів для проведення авто-технічної експертизи, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого на користь держави процесуальні витрати, загальна сума яких складає 9916, 60 гривень.
Цивільний позов пред`являвся потерпілою ОСОБА_5 , до обвинуваченого ОСОБА_8 , у вигляді моральної шкоди у розмірі 20 000 ( двадцять тисяч) гривень, та матеріальну шкоду у розмірі 14 712 ( чотирнадцять тисяч сімстот дванадцять) гривень.
Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961 IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961 IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV).

Такий правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 754/1108/15-ц (провадження № 61-20780св18).

Відповідно до пунктів 2, 3 статті 20 Закону № 1961 IV у разі ліквідації страховика за його власним рішенням визначені договором обов`язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія. У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та (або) майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.

Згідно з пунктом 1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та (або) ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже, обов`язок із виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладено на страхову компанію до завершення процедури її ліквідації в особі ліквідаційної комісії, а у разі недостатності коштів (майна) на МТСБУ.

Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них передбачена статтею 35 Закону № 1961-IV. Шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до страховика за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування.

Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страховика про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Як вбачається з встановлених обставин справи, цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди була застрахована у Товариство з додатковою відповідальностю Страхова компанія « Альфа Гарант» поліс№ АЕ/9559239, яка на момент скоєння ДТП діяла.

Таким чином, відповідальність ОСОБА_8 , була застрахована у встановлену законом порядку та потерпіла не надала підтвердження звернення до вказаної страхової компанії за відшкодуванням матеріальної шкоди.

Беречу до уваги вище наведене, суд вважає за необхідне відмовити у цій частині цивільного позову а саме стягненя матеріальної та моральної шкоди з Страхової компанії «Альфа Гарант».
В обґрунтування заявленої моральної шкоди потерпіла в позовній заяві та усно в суді пояснила, що отримані тілесні ушкодження призвели до фізичного болю, душевних страждань, порушило умови її повсякденного життя, Спричинило вимушену перерву як у активній соціальній поведінці, так і в особистих планах, а також обумовило необхідність проходження подальшого діагностування та лікування.
Також, при встановлених в суді обставинах отримання потерпілою з вини обвинуваченого вищевикладених середньої тяжкості тілесних ушкоджень, слід дійти висновку, що це безумовно потягло для потерпілої позбавлення певних елементів благополуччя, фізичних та психологічних страждань і суттєвих негативних змін в її подальшому житті. Беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань потерпілої, обставини, при яких була спричинена шкода її здоров`ю, ступінь вини обвинуваченого, який не здійснив жодної добровільної дії з можливого відшкодування понесених потерпілою витрат на лікування, враховуючи вимоги ст.ст.23,1167,1168 ЦК України і роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд вважає справедливим задовольнити заявлені вимоги про відшкодування спричиненої ОСОБА_5 , моральної шкоди . На думку суду, сума в 10 000 грн. буде справедливою і співрозмірною з понесеними потерпілою моральними стражданнями, матеріальну підтверджену шкоду у розмірі 14, 712 гривен .
На підставі викладеного, оцінюючи обставини скоєного кримінального правопорушення, характер та ступінь тяжкості, а також суспільну небезпеку вчиненого за необережності діяння, суд, при визначенні виду та міри покарання обвинуваченому, враховуючи особу ОСОБА_8 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, у ході судового розгляду свою вину визнав повністю, його вік, особисте ставлення до скоєного, ту обставину, що він має хворобу, приймаючи до уваги думку прокурора та потерпілої щодо призначення обвинуваченому покарання не повязаного з позбавленням волі.
Суд приходить до висновку про те, що мірою виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів має бути основне кримінальне покарання у штрафу.
Суд вважає за недоцільне, призначати обвинуваченому додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст.286 КК України у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, враховуючи особу обвинуваченого, ставлення до скоєного.
Разом з цим, суд приймає до уваги ту обставину, що під час досудового розслідування щодо ОСОБА_8 заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися та в подальшому за відсутністю клопотань учасників процесу запобіжний захід відносно обвинуваченого у ході судового провадження не обирався.
Питання речових доказів суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 100, 349, 369-371, 373-374, 394-395 КПК України,-
УХВАЛИВ:
ОСОБА_8 , визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України та призначити йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 300 (трьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян без позбавленням права керувати транспортними засобами.
Заявлений цивільний позов потерпілою ОСОБА_5 до обвинуваченого ОСОБА_8 під час судового розгляду в частині матеріальної шкоди задовольнити у розмірі 14, 712 (чотирнадцять тисяч сімстот дванадцять) гривень, в частині моральної шкоди задовольнити частквого у розмірі 10, 000 ( десять) тисяч гривень.
У задоволені цивільних вимог потерпілої ОСОБА_5 до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Альфа- Гарант" - відмовити.
Речові докази вважати повернутими.
Судові витрати на проведення судових експертиз у сумі 9916,60 гривні 00 копійок стягнути з засудженого ОСОБА_8 .

Строк оскарження вироку 30 (тридцяти) діб до Одеського апелляційного суду з дня його проголошення усіма учасниками судового розгляду.

Суддя Суворовського районного суду м.Одеси ОСОБА_1