ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2021 року

м. Київ
справа № 185/847/19
провадження № 51-4258км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6
(у режимі відеоконференції),
засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_8
(у режимі відеоконференції),
прокурора ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_8 і захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2019 року та вирок Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000157, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимої, в тому числі: за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2019 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 зазначеного Кодексу звільненої від відбування покарання з випробуванням із визначенням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладенням обов`язків, визначених ст. 76 КК України; за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2019 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців. Відповідно до ст. 75 цього Кодексу звільненої від відбування покарання з випробуванням із визначенням іспитового строку тривалістю 2 роки 6 місяців,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185; ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України;
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, в тому числі: за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2019 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 зазначеного Кодексу звільненого від відбування покарання з випробуванням із визначенням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладенням обов`язків, визначених ст. 76 КК України; за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2019 року за ч. 2 ст. 185; ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням із визначенням іспитового строку тривалістю 3 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Остаточно призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років згідно з ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення покаранням у виді позбавлення волі на строк 5 років покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців, призначеного за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2019 року.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на неї обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
За цим же вироком ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Остаточно призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років згідно з ч. 4 ст. 70 КК України шляхом приєднання до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки частки покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, призначеного ОСОБА_8 за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2019 року.
За оскаржуваним вироком Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2020 року скасовано вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалено новий, за яким:
ОСОБА_7 призначено покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки, за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Вироки Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2019 року та Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2019 року щодо ОСОБА_7 ухвалено виконувати самостійно;
ОСОБА_8 призначено покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
Вироки Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2019 року та Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2019 року щодо ОСОБА_8 ухвалено виконувати самостійно.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_7 18 січня 2019 року близько 19:40, перебуваючи на вул. Західнодонбаській, 13-А в м. Павлограді Дніпропетровської області у приміщенні фрешмаркету «Брусничка 03406» ТОВ «Український рітейл», маючи умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, викрала товар на загальну суму 293,61 грн, завдавши зазначеному товариству матеріальної шкоди на вказану суму.
Крім цього, ОСОБА_7 19 січня 2019 року близько 19:40, перебуваючи у тому ж місці, маючи умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, викрала товар на загальну суму 345,87 грн, завдавши ТОВ «Український рітейл» матеріальної шкоди на цю суму.

До того ж ОСОБА_7 20 січня 2019 року близько 19:10, перебуваючи у тому ж самому місці, маючи умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, викрала товар на загальну суму 316,97 грн, завдавши ТОВ «Український рітейл» матеріальної шкоди на вказану суму.

Також ОСОБА_7 разом зі ОСОБА_8 29 січня 2019 року близько 11:40, перебуваючи на вул. Новій, 2-В у м. Павлограді Дніпропетровської області в приміщенні магазину «Варус-49» ТОВ «Омега-ЛТД», маючи умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб, намагалися викрасти товар на загальну суму 787,35 грн, однак, виконавши всі дії, які вважали необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, не змогли довести злочину до кінця з причин, які не залежали від їх волі, оскільки були затримані з викраденим майном працівником охорони магазину. У разі доведення ОСОБА_7 і ОСОБА_8 кримінального правопорушення до кінця ТОВ «Омега-ЛТД» могло бути спричинено матеріальну шкоду на зазначену суму.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційних скаргах захисник засудженої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 і захисник засудженого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати вирок місцевого та апеляційного судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому захисники не оспорюють висновків суду щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . Водночас захисники вказують на неправомірність призначення судом першої інстанції покарання засудженим за ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки цей суд не врахував вироку Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2019 року. Зазначають, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи вирок місцевого суду і ухвалюючи свій, дійшов хибного висновку про виконання вироків районних судів м. Дніпропетровська щодо засуджених самостійно. На переконання захисників, апеляційний суд мав би призначити покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України, врахувавши вказані вироки, та вирішити питання про звільнення засуджених від покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Аргументуючи свої доводи, викладені у касаційних скаргах, які є аналогічними за змістом, захисники посилаються на те, що ці доводи узгоджуються з висновком об`єднаної палати Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 199/1496/17 (провадження № 51-2631кмо19).
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні суду касаційної інстанції засуджені та їх захисники підтримали подані касаційні скарги та просили задовольнити їх з викладених у них мотивів.
Прокурор ОСОБА_9 заперечував проти задоволення касаційних скарг захисників засуджених, та просив залишити їх без задоволення, а оскаржуване судове рішення без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши думку засуджених, їх захисників і прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу (ч. 2 ст. 438 КПК України).
У касаційній скарзі захисники не оспорюють висновків судів в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень та правильності кваліфікації їх дій за відповідними статтями Кримінального Закону.
Перевіривши доводи, викладені у касаційних скаргах захисників, Верховний Суд вважає їх необґрунтованими у зв`язку з таким.
Апеляційний суд, ухвалюючи свій вирок, дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_7 і ОСОБА_8 неможливе без ізоляції від суспільства, а тому призначив останнім покарання, яке слід відбувати реально.
Водночас попередні вироки, за якими ОСОБА_7 і ОСОБА_8 визнано винуватими у вчиненні злочинів, вчинених до постановлення вироку у першій справі, та призначено покарання із застосуванням звільнення від його відбування з випробуванням, суд апеляційної інстанції ухвалив виконувати самостійно.
Цей підхід колегія суддів вважає правильним і таким, що узгоджується з висновком об`єднаної палати Верховного Суду від 15 лютого 2021 року у справі № 760/26543/17 (провадження № 51- 3600км20).
Так, призначаючи покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім (першим) вироком за окремий злочин. Він також не повинен ще раз призначати (дублювати) це покарання у новому (другому) вироку. В даному разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосовуючи ч. 4 ст. 70 КК України.
Якщо особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За цих умов кожний вирок виконується самостійно.
Вказане тлумачення закону про кримінальну відповідальність є усталеною практикою, оскільки суд, який призначає такій особі покарання за інший злочин, вчинений до постановлення вироку в першій справі, не може ревізувати міру покарання, призначену особі попереднім вироком.
У свою чергу, якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись залежно від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку.
У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально, виконуються самостійно.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 і ОСОБА_8 засуджені вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2019 року за злочин, вчинений 05 лютого 2019 року, а вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2019 року за злочини вчинені 03 грудня 2018 року і 10 січня 2019 року.
Водночас вироком Павлоградського міськрайонного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2019 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8 засуджено за злочини, вчиненні 19, 20 січня 2019 року.
Тобто засуджені вчинили кримінальні правопорушення до ухвалення вироку у першій справі та до них було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Отже, враховуючи, що вироки Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2019 року та Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2019 року залишились незмінними і прийняте в них рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2020 року призначено ОСОБА_7 і ОСОБА_8 покарання, які вони мають відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК України не застосовуються.
Таким чином, Дніпровський апеляційний суд обґрунтовано вказав, що попередні вироки стосовно ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , за якими їх звільнено від відбування покарання з випробуванням, та цей вирок, за яким їм призначено покарання, що належить відбувати реально, слід виконувати самостійно.
Вирок апеляційного суду в частині призначеного покарання достатньо вмотивований та відповідає вимогам ст. 420 КПК України.
У свою чергу доводи захисників щодо неправильного призначення покарання ОСОБА_7 і ОСОБА_8 місцевим судом були предметом перевірки апеляційного суду, за результатами якої, цей суд скасував вирок суду першої інстанції і ухвалив новий, а предметом перевірки Верховним Судом є вирок апеляційного суду.
За таких обставин неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у цьому кримінальному провадженні колегією суддів не встановлено.
Урахувавши наведене та керуючись статтями 434, 436 КПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги захисників не підлягають задоволенню, а судове рішення стосовно засуджених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 слід залишити без зміни.
З цих підстав Суд ухвалив:
Касаційні скарги захисників залишити без задоволення, а вирок Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2020 року стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3