Справа № 347/774/19
Провадження № 11-кп/4808/113/21
Категорія ч.4 ст. 187 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1 ,
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2021 року про продовження строку тримання під вартою,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2021 року продовжено застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів - по 28 березня 2021 року включно, з утриманням його в Івано-Франківській установі виконання покарань № 12 управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області (м. Івано-Франківськ, вул. Коновальця, 70А). Розмір застави, внесення якої буде підставою для звільнення обвинуваченого з-під варти визначено у сумі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 340500 гривень.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, захисник адвокат ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати ухвалу в частині продовження строку дії обраного відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 .

Вважає ухвалу суду в частині продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно ОСОБА_8 , незаконною та необґрунтованою.

В обґрунтування апеляційних доводів захисник вказує на те, що прокурор, в порушення вимог ст.184 КПК України, не послався на жодні конкретні матеріали, які підтверджують обставини, що дають підстави обвинувачувати ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а також які б підтверджували наявність хоча б одного із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Звертає увагу на те, що прокурор подаючи щоразу нові клопотання про продовження дії запобіжного заходу наводить одні і ті самі формальні підстави для їх задоволення, обмежується формальним цитуванням переліку ризиків, вказаних в КПК України. За таких обставин, суд першої інстанції, розглядаючи вказане необґрунтоване клопотання прокурора, був позбавлений можливості достовірно встановити обставини, з`ясування яких згідно із ч.1 ст. 194 КПК України є обов`язковим. Зокрема, захисник вважає, що висновок суду про можливість вчинення обвинуваченим спроб переховуватись від суду ґрунтується виключно на тяжкості злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 та суворості можливого покарання. Водночас суд проігнорував, що ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, є одруженим та має на утриманні трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; його дружина ніде не працює, а тому обов`язок утримувати сім`ю лежить виключно на ньому; за місцем проживання та роботи характеризується позитивно; до затримання працював в правоохоронних органах охоронником взводу охорони об`єктів публічної безпеки Мукачівського міжрайонного відділу Управління поліції охорони в Закарпатській області.

Захисник вважає, що посилання суду першої інстанції на те, що в кримінальному провадженні залишаються недопитаними ряд свідків, жодним чино не впливає на можливість звільнення ОСОБА_8 з під варти, оскільки жоден свідок в ході судового розгляду не вказав на причетність ОСОБА_8 до вчинення злочинів; свідки з ним не знайомі та в будь-яких неприязних відносинах з ним не перебувають. Окрім цього в судовому засіданні 22.06.2020 року були допитані потерпілі ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які вказали, що не мають будь-яких претензій, а ні матеріального, а ні морального характеру до обвинувачених в т.ч. і ОСОБА_8 , завдана шкода їм відшкодована в повному обсязі, при цьому потерпілі не підтвердити причетність ОСОБА_8 до вчинення інкримінованих йому злочинів.

Вважає, що сторона обвинувачення не довела належним чином неможливість застосування до підозрюваного біль м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, а тому суд першої інстанції при розгляді клопотання обов`язково мав розглянути можливість застосування до ОСОБА_8 інших (альтернативних) запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги;

- прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, перевіривши матеріали контрольного провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 дотримався вимог кримінального процесуального закону.

З матеріалів контрольного провадження вбачається, що на розгляді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області перебуває обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_16 за ч.2 ст.129, ч.4 ст. 187, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_17 за ч.4 ст. 187, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 286 КК України, ОСОБА_18 за ч.4 ст. 187, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_8 та ОСОБА_19 за ч.4 ст. 187, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263 КК України.

Злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , відповідно до ст.12 КПК України, є тяжкими та особливо тяжким злочинами.

Під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу суд першої інстанції врахував тяжкість злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , особу обвинуваченого та ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК ризиків, які не зменшилися, а саме: можливість переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, та дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою останнього.

Так, підставами вважати, що ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, є те, що він обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжкого злочинів і у разі визнання його винуватим ризик втечі для нього може бути менш небезпечним ніж призначене покарання і процедура його відбування. При цьому суд першої інстанції звернув увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_8 у зв`язку з кримінальним переслідуванням у цьому кримінальному провадженні виявляв свій намір втекти закордон або перебратись на непідконтрольні Україні окуповані території, що підтверджується долученими матеріалами проведених НСРД.

Підставами вважати, що ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, може вчинити інші кримінальні правопорушення, є те, що ОСОБА_8 в межах іншого кримінального провадження, досудове слідство у якому завершене, обвинувачується у вчиненні тяжких корисливих злочинів та злочину, пов`язаного з незаконним поводженням за зброєю.

Крім того суд правильно врахував те, що продовжує бути високим ризик незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки розгляд кримінального провадження триває та не допитані ще вісім свідків, про допит яких додатково клопотала сторона захисту.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно врахував тяжкість кримінальних правопорушень, в яких обвинувачується ОСОБА_8 , серед яких є тяжкі та особливо тяжкий злочин, за які передбачене покарання виключно у виді позбавлення волі строком до п`ятнадцяти років.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою продовжують існувати, що виправдовує тримання ОСОБА_8 під вартою та унеможливлює застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, оскільки такий не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутні докази існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_8 суд враховував не лише тяжкість злочинів, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Посилання захисника на певні дані про особу обвинуваченого не є визначальними обставинами, які давали б можливість обрати йому запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Щодо доводів сторони захисту про непричетність ОСОБА_8 до вчинених злочинів, то такі не заслуговують на увагу, оскільки оцінка доказів винуватості, їх належність та допустимість на даній стадії судового розгляду апеляційним судом перевірці не підлягають.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не розглянув питання щодо можливості обрання ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу. Так, зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що ухвалою суду від 09.10.2020 року обвинуваченому було визначено заставу як альтернативний запобіжний захід.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Колегія суддів враховує, що при вирішенні питання про необхідність продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого необхідно враховувати наявність конкретного суспільного інтересу, який превалює над принципом поваги до свободи особистості з метою забезпечення конституційних засад спрямованих на захист найвищих соціальних цінностей в Україні.

Таким чином, тримання під вартою обвинуваченого в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу щодо обвинуваченого, зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 176-178,183,194,331,376,404,405,407,418,419,422-1 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2021 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5