Центральний районний суд м. Миколаєва
_____________________________________________________________________________________
Справа № 490/3227/20
Провадження № 1-кп/490/55/2021
У Х В А Л А

02 серпня 2021 року

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі : головуючого - судді ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2

- ОСОБА_3

при секретарі - ОСОБА_4

за участі прокурора - ОСОБА_5

обвинувачених - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

їх захисників - ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_12 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Миколаєві, є українцем, громадянином України, здобув середню спеціальну освіту, не є одруженим, неповнолітніх дітей не має, виконує роботи з ремонту комп`ютерної техніки, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не вчиняв злочинів та не судився

ОСОБА_13 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Миколаєві, є українцем, громадянином України, здобув загальну середню освіту, є одруженим, має доньку ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , працює на ПП " ОСОБА_15 " поваром, мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не вчиняв злочинів та не судився

ОСОБА_16 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 у місті Миколаєві, є українцем, громадянином України, здобув середню спеціальну освіту, не є одруженим, неповнолітніх дітей не має, виконує будівельні роботи, мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не вчиняв злочинів та не судився

та

ОСОБА_17 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 у місті Миколаєві, є українцем, громадянином України, здобув середню спеціальну освіту, не є одруженим, неповнолітніх дітей не має, займається футболом, мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , є таким, що не має судимостей

у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 189, частиною 3 статті 146, частиною 2 статті 186, частиною 1 статті 263 Кримінального Кодексу України, -

В С Т А Н О В И В :

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається.

1. Захисник під час судового розгляду кримінального провадження заявив клопотання про зміну раніше обраного відносно кожного з обвинувачених запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло у нічний період доби.

В обґрунтування послався про те, що:

-ризик ухилення від суду наразі є відсутнім та, на думку захисту, був відсутнім з самого початку цього досудового розслідування;

-ризик вчинення обвинуваченими іншого кримінального правопорушення, на думку захисту, є відсутнім, адже, за твердженнями захисника, обвинувачені раніше не засуджувались та не вчиняли злочинів, позитивно характеризуються, мають міцні соціальні зв`язки;

-досліджені судом докази, на думку захисту, доводять, що кваліфікація дій обвинувачених є "завищеною", що, на думку захисту, має автоматично тягнути застосування до кожного з них більш м`якого запобіжного заходу

Захисник також вказував, що належна процесуальна поведінка кожного з обвинувачених може бути забезпеченою шляхом застосування запропонованого ним запобіжного заходу, а застосування домашнього арешту із забороною залишати житло цілодобово позбавить обвинувачених можливості забезпечувати свої родини.

2. Обвинувачені клопотання захисника підтримали.

3. Прокурор вважав заявлене клопотання необґрунтованим, а встановлені попередніми ухвалами слідчих суддів та суду ризики - такими, що наразі не є усунутими та не зменшились.

Встановлені судом обставин із посиланням на докази

1. Органами досудового розслідування ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачується, загалом, у тому, що вони

зорганізувавшись в організовану злочинну групу, вимагали грошові кошти в ОСОБА_18 , при цьому позбавляючи його свободи та застосовуючи до нього насильство.
Ці дії кожного з обвинувачених органами досудового розслідування та публічним обвинуваченням кваліфіковані за частиною 4 статті 189, частиною 3 статті 146, частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України.

2. Ухвалами слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 січня 2020 року відносно кожного з обвинувачених обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 23 березня 2020 року включно.

Подальшими ухвалами слідчих суддів цей строк був продовженим неодноразово, востаннє - до 09 липня 2020 року включно.

Подальшими ухвалами Центрального районного суду міста Миколаєва цей строк продовжувався неодноразово, востаннє - ухвалою від 30 червня 2021 року - до 28 серпня 2021 року включно. Захистом вживались заходи щодо оскарження переважної більшості таких ухвал, проте усі ці заходи виявились невдалими.

Під час продовження строку дії запобіжного заходу суд виходив з існування ризиків, зокрема - того, що кожен з обвинувачених, перебуваючи на волі, може ухилятись від суду а також - вчинити нові злочини.

3. Наразі суд оголосив обвинувальний акт, з`ясував ставлення кожного з обвинувачених до висунутого кожному з них обвинувачення та встановив порядок дослідження доказів у справі, відповідно до встановленого порядку допитав потерпілого, дослідив усі зібрані по справі письмові документи та продовжує дослідження наявних у справі електронних документів.

Положення закону, якими керувався суд під час постановлення ухвали.

1. Відповідно до частини 1 статті 177 Кримінального Процесуального Кодексу України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1)переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2)знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3)незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4)перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5)вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Під ставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити перелічені дії.

При цьому відповідно до частини 3 статті 176 Кримінального Процесуального Кодексу України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя має переконатись, що жоден більш м`який, ніж запропонований слідчим, запобіжний захід не може запобігти доведеним під час розгляду ризикам.

2. Відповідно до визначеного Європейським судом з прав людини поняттям під час вирішення питання щодо запобіжного заходу під обґрунтованою підозрою слід розуміти добросовісне припущення про вчинення особою певного діяння, яке ґрунтується на об`єктивних відомостях, які:

-можна перевірити у судовому розгляді;

-спонукали б неупереджену та розумну людину вдатися до практичних дій, щоб з`ясувати, чи є така підозра обґрунтованою.

Добросовісним можна вважати припущення, яке висунуте компетентним органом у встановленому законом порядку та ґрунтується на підході до справи, що характеризується правдивістю, сумлінністю та ретельністю.

3. Відповідно до правової позиції, що сформована Європейським Судом з прав людини, для продовження строку тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку. Також суд вказав, що пункт 3 статті 5 Конвенції визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, в іншому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Європейський суд з прав людини судом також відзначає, що "ризик втечі або уникнення правосуддя" зменшується з часом, адже включення строку запобіжного ув`язнення до строку покарання, якого мав підстави боятися заявник, зменшує це побоювання і його наміри втекти.

Далі відзначається, що таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

Європейський суд з прав людини також наголошував, що "саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під вартою… Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою… Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на "розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження", а й передбачає, що "звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання".

/див. рішення у справі "Тодоров проти України" від 12.01.2012 року, "Пунцельт проти Чехії", "Харченко проти України" та інші/

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Летельє проти Франції" (рішення від 26.06.1991 року), "особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення принаймні, протягом певного часу. За виняткових обставинах цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право … визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути "формою очікування" обвинувального вироку" (п.51).

4. Європейський Суд з Прав Людини у своїй практиці обґрунтував підхід, відповідно до якого тримання особи під домашнім арештом, так само, як й триманні її під вартою, є позбавленням свободи у розумінні статті 5 Конвенції /див., окрім іншого, рішення у справах "Гуццарді проти Італії" (пункти 92 - 95); "Бузаджі проти Республіки Молдова" (пункти 103 - 110); "Корбан проти України (пункти 138 - 139) та інші/.

При цьому Європейський Суд з Прав Людини зазначає, що в більшості випадків домашній арешт передбачає меншу кількість обмежень та менший ступінь страждань та незручностей для затриманого, ніж звичайне ув`язнення у відповідній установі. Але цю обставину Європейський Суд з Прав Людини пов`язує з особливостями режиму, але - не з сутністю становища ув`язненого. /див., окрім іншого, рішення у справі "Бузаджі проти Республіки Молдова" (пункти 111 - 114); "Корбан проти України (пункти 138 - 139)/

Мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали і положення закону, яким він керувався.

1. Стосовно обставин цієї справи суд вкотре відзначає, що матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що висуваючи обвинувачення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 або ОСОБА_9 , органи досудового розслідування або публічне обвинувачення діяли нечесно.

До того ж, з коментарів самих обвинувачених під час розгляду питання про доцільність їх подальшого перебування під вартою вбачається, що факт застосування сили до ОСОБА_18 з метою отримання від нього коштів захист зрештою не оспорює, надаючи цьому факту іншу оцінку.

За такого припущення про вчинення обвинуваченим злочину, який є описаним в обвинувальному акті, є таким, що можна перевірити у судовому розгляді та спонукає вдатись до практичних дій щоб перевірити, чи є таке припущення обґрунтованим.

При цьому матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що, висуваючи таку підозру, органи досудового розслідування діяли упереджено, на наявність свідчень такого сторони не посилаються.

За такого для мети вирішення питання про доцільність подальшого перебування кожного з обвинувачених під вартою "підозра", що наразі йому висунута, може вважатись обґрунтованою.
Що ж стосується посилань захисника про "завищення" кваліфікації, то такі посилання є передчасними, адже вирішення питання про належну кваліфікацію дій обвинувачених має відбуватись під час ухвалення вироку по суті справи, але - не під час розгляду питання про застосування відносно обвинувачених запобіжного заходу. З огляду на таке на теперішній час ці посилання захисника не є прийнятними.

2. Вирішуючи питання про доцільність подальшого тримання кожного з обвинувачених під вартою, суд виходив головним чином з наявності ризику того, що обвинувачені можуть продовжити вчиняти злочин або ж вчинити інший злочин.

Про наявність високого ступеню такого ризику свідчить, перш за все, та обставина, що обвинувачені обґрунтовано підозрюються у вчиненні злочину у складі стійкого злочинного угрупування, що доводить підвищену суспільну небезпеку особи кожного з них.

Крім того, обвинувачені свої злочинні дії припинили лише будучи затриманими працівниками поліції.

Особливо же наявність цього ризику підтверджується позицією обвинувачених, які стверджуючи відсутність підстав для їх перебування під вартою в зв`язку із скоєним, посилаючись на свої власні судження про поведінку інших осіб, зокрема - потерпілого та слідчого; обґрунтовуючи такими судженнями прийнятність дій щодо вчинення насильницьких дій, зокрема, щодо потерпілого; про скоєне не шкодують; про необхідність виправлення своєї поведінки не заявляють.

Та таке, як зазначалось судом у попередніх ухвалах, само по собі виправдовує продовження тримання обвинувачених під вартою, адже узгоджується із вимогами публічного інтересу.

Так, вчинення насильницьких дій групою осіб з метою задоволення своїх матеріальних інтересів в будь-якому випадку утворює серйозну загрозу публічному інтересу, який полягає ні в чому іншому, як в унеможливленні подібних проявів.

Позиція ж обвинувачених полягаю ні в чому іншому, як в утвердженні подібних проявів.

Та в світлі такого посилання захисника та самих обвинувачених про наявність в кожного з обвинувачених родини та потреби надавати допомогу своїм родинам свідчить лише про те, що такі прояви обвинувачені вважають звичайними та спрямованими на забезпечення умов для власного проживання та проживання своїх близьких.

Зміна ж запобіжного заходу особам, які не тільки вчинили подібні дії, але - ставляться до них, як до звичайних - матиме суттєве негативне значення для суспільства, адже означатиме ні що інше, як утвердження правильності такої поведінки, що вочевидь вимогам щодо публічного інтересу суперечить.

Що ж стосується посилань захисника про те, що обвинувачені раніше не засуджувались, то ці посилання наведених вище висновків суду не спростовують, отже, не можуть стати підставами для зміни раніше обраного відносно кожного з обвинувачених запобіжного заходу.

3. Захисник обґрунтовує своє клопотання зниженням ризику втечі з боку кожного з обвинувачених.

Але цей ризик в цьому випадку не є ані - вирішальним, ані - таким, що доводить саме необхідність тримання кожного з обвинувачених під вартою.

Отже, ці посилання захисника не є прийнятними.

4. Захисник стверджує про відсутність ризику впливу будь-кого з обвинувачених на потерпілого або свідків.

Але ці посилання не мають відношення до цього кримінального провадження, адже цей ризик при вирішенні питання про доцільність тримання обвинувачених під вартою не враховувався взагалі.

5. Захисник стверджує, що судом не розглядалась можливість застосування до будь-кого з обвинувачених менш суворого запобіжного заходу, зокрема - запропонованого ним запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Але ці посилання не відповідають дійсності.

Так, наразі суд повторює, що головним ризиком, що зумовлює тримання кожного з обвинувачених під вартою, є ризик того, що обвинувачені можуть продовжити вчиняти злочин або вчинити нові злочини. Та запобігти цьому ризику, як вже зазначалось судом, інакше, ніж шляхом тримання кожного з обвинувачених під вартою, не є можливим. Суд також повторює, що застосування саме такого запобіжного заходу є вимогою публічного інтересу.

Що ж стосується запропонованого захистом запобіжного заходу, то ставлення кожного з обвинувачених до скоєного та поведінка обвинувачених (що полягає, окрім іншого, у безпідставній відмові в отриманні процесуальних документів у справі з метою використання обставин їх неотримання задля спотворення дійсного перебігу процесу) не дають підстав вважати, що мета запобіжного заходу буде досягнутою у разі послаблення режиму утримання будь-кого з них та контролю за їх поведінкою.

В зв`язку з таким суд доходе висновку про те, що підстави для зміни обраного відносно кожного з обвинувачених запобіжного заходу є відсутніми. Отже, у задоволенні клопотання захисту слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 369-372; 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

1.У задоволенні клопотання захисту про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_12 - відмовити.

2.У задоволенні клопотання захисту про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_13 - відмовити.

3.У задоволенні клопотання захисту про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_16 - відмовити.

4.У задоволенні клопотання захисту про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_17 - відмовити.

Ухвала може бути оскарженою безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 5 днів.

Головуючий суддя= ОСОБА_1 =
Суддя= ОСОБА_2 =
Суддя= ОСОБА_3 =