Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

04 березня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з Волинським апеляційним судом та ДУ «Луцький слідчий ізолятор», матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 липня 2020 року у кримінальному провадженні №0000272 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 22 травня 2019 року) про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Луцьк Волинської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого, АДРЕСА_2 , громадянина України, українця, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, згідно ст.89 КК України такого, що не має судимості,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.1 ст.125 КК України, -

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції із Волинським апеляційним судом),

обвинуваченого ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції з ДУ «Луцький слідчий ізолятор»),

захисників обвинуваченого адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить оскаржуваний вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок відповідно до якого ОСОБА_4 визнати невинуватим за ч.1 ст.115 КК України у зв`язку із недоведеністю у його діях складу кримінального правопорушення.

Згідно оскаржуваного вироку , ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.115 , ч.1 ст.125 КК України та призначено покарання :

- за ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років ;

- за ч.1 ст.125 КК України у виді штрафу в розмірі 510 грн .

На підставі ч.1 ст.70 КК України , за сукупністю злочинів , шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим , ОСОБА_4 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років .

Запобіжний захід ОСОБА_4 залишено попередній у вигляді тримання під вартою .

Також судом вирішено питання щодо процесуальних витрат , арешту накладеного на майно, та речових доказів.

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого вважає вирок суду щодо визнання обвинуваченого винним за ч.1 ст.115 КК України незаконним та таким , що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження , істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства , неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальнсіть . Вказує , що суд першої інстанції мав би визнати всі докази сторони обвинувачення недопустимими , оскільки всі вони отримані в порушення вимог КПК України , зокрема не збігається фактичне місце вчинення кримінального правопорушення із зазначеним у обвинувальному акті. Також у матеріалах провадження відсутня постанова про визначення підслідності. А тому захисник вважає , що всі докази зібрані неповноважними особами, відповідно є недопустимими та покази ОСОБА_4 не спростовані жодними доказами у справі .

За вироком суду , обвинувачений ОСОБА_4 , 21 травня 2019 року близько 22 год . 50 хв , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння , у дворі багатоквартирного будинку по АДРЕСА_3 , помітивши ОСОБА_9 , який разом із ОСОБА_10 сиділи на лавці за столом , керуючись метою умисного нанесення тілесних ушкоджень іншій людині , розуміючи суспільно - небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно - небезпечних наслідків , підійшовши до ОСОБА_11 , умисно наніс останньому один удар кулаком руки в ліву частину обличчя , заподіявши йому тілесне ушкодження у вигляді підшкірної гематоми навколо лівого ока , яке згідно висновку судово - медичної експертизи № 401 від 21.06.2019 відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень .

Так , 21 травня 2019 року близько 22 год . 50 хв . , після заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння , у дворі багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 , під час словесного конфлікту , який раптово виник на грунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_10 , який тут же сидів на лавці за столом , керуючись метою умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, реалізовуючи раптово виниклий злочинний умисел на позбавлення життя ОСОБА_10 , передбачаючи суспільно небезпечні наслідки свого діяння та бажаючи їх настання , наніс не менше 15 ( п`ятнадцяти ) сконцентрованих ударів кулаками рук та ніг в область голови та тулуба потерпілого ОСОБА_10 .

Внаслідок вказаних умисних насильницьких дій , згідно висновку судово - медичної експертизи № 249 від 31.07.2019 , ОСОБА_4 спричинив ОСОБА_10 , тілесні ушкодження у вигляді : множинних синців наявних по всьому тілу , синця нижньої губи зліва , синця верхньої губи зліва , хаотично розміщених синців на передньо бокових поверхнях шиї , садна на носі , яке охоплює всі поверхні носа , садна на підборідді , забійно рваної рани в середній частині підборіддя , забійно - рваної рани ясна нижньої щелепи , зламу ребер з лівої сторони із крововиливами пристінкової плеври , закритої черепно мозгової травми у вигляді зламу кісток склепіння та основи черепа та крововиливів під оболонки головного мозку , крововиливів та просякнення м`яких тканин шиї та навколо під язикової кістки , щитовидного хряща , щитовидної залози , зламу великих ріжків під`язикової кістки і зламу пластинок щитовидного хряща , які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень з ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення , або в клінічному перебігу , і в даному конкретному випадку викликали смерть потерпілого .

У подальшому, з метою приховання вчиненого злочину , ОСОБА_4 , використовуючи автомобіль марки " Renault - Kangoo " р.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_12 , який вище вказаним транспортним засобом приїхав у двір багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 на прохання ОСОБА_4 , попередньо самостійно завантаживши тіло ОСОБА_10 , яке знаходилося біля паркану , до багажного відділення даного транспортного засобу , вказавши ОСОБА_12 напрямок руху , сів у вказаний автомобіль та розпочав рух в напрямку с . Липляни Ківерцівського району . ОСОБА_4 , реалізуючи свій намір на приховування особливо тяжкого злочину , 22.05.2019 після 02 год . ночі , приїхав вищевказаним автомобілем , під керуванням ОСОБА_12 , на територію очисних споруд КП " Луцькводоканал " , яка розташована між АДРЕСА_4 , де ОСОБА_4 відчинивши двері автомобіля , дістав труп ОСОБА_10 із багажного відділення, який в подальшому кинув у яму відстійник, де той і був виявлений 22 травня 2019 року.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисників, які в повному обсязі підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно достатті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125, ч.1 ст.115 КК України, та кваліфікацію їхніх дій за даними нормами кримінального закону судом зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Зазначені у вироку суду першої інстанції докази у своїй сукупності в повній мірі розкривають логічну послідовність вчиненого кримінального правопорушення та повністю спростовують доводи захисника обвинуваченого про відсутність у ОСОБА_4 умислу на заподіяння смерті ОСОБА_10 .

Також колегія суддів взвертає увагу, що при вирішенні питання про достатність доказів, установлених під час змагального судового розгляду, для визнання особи винуватою суди мають керуватися приписами частин 2 та 4 ст.17 КПК, згідно з якими ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому сторона обвинувачення має довести винуватість особи поза розумним сумнівом, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Така позиція узгоджується з приписами ч.3 ст.62 Конституції України.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом повинно бути доведено всі обставини, які в силу ст.91 КПК належать до предмета доказування та мають правове значення для правильної кваліфікації діяння.

Вирішення таких питань має бути здійснено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення та захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, було спростовано фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Крім того, про стандарт доказування "поза розумним сумнівом" неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини.

Зокрема, у справах "Нечипорук і Йонкало проти України" від 21 квітня 2011 року та "Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії" від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що "суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи "поза будь-яким розумним сумнівом" і така "доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою" (п.150, п.253).

При цьому з оскаржуваного вироку убачається, що згідно з положеннями ст.94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у пред`явленому йому обвинуваченні. Такий висновок суд належним чином детально обґрунтував у прийнятому рішенні.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що покази ОСОБА_4 не спростовано показами інших свідків по справі, на думку колегії суддів є необґрунтованими та безпідставними, оскільки вони повністю спростовуються комплексом наведених у судовому вироку доказів, є надуманими, неконкретними та висунутими апелянтом з метою підтримання будь-яким чином обраної позиції захисту. При цьому всі наведені у вироку докази зібрані в стадії досудового розслідування та під час судового розгляду провадження судом першої інстанції, які покладені ним в основу обвинувального вироку, отримані, досліджені, перевірені та оцінені відповідно до вимог КПК України та нічим не спростовані.

Зокрема, із показань свідка ОСОБА_12 , даних ним в судовому засіданні, вбачається, що він на прохання обвинуваченого ОСОБА_4 автомобілем «Renault Kangoo», яким користуватись у власних цілях дозволив йому його роботодавець, відвозив обвинуваченого до кладовища, що в с.Липляни. Перед цим бачив, що обвинувачений щось грузив у автомобіль, їхав він в багажному місці автомобіля.

Свідок ОСОБА_13 показав, що 21.05.2019 р. він дозволив свідку ОСОБА_12 використовувати автомобіль «Renault Kangoo» у власних потребах

Сам обвинувачений не заперечував, що наносив більше десяти неконтрольованих ударів руками і ногами в область голови та тулуба і потерпілому ОСОБА_14 . Після цього зателефонував ОСОБА_15 і попросив того автомобілем відвезти потерпілого в сторону Вишкова, там він витягнув з автомобіля потерпілого та скинув біля обочини.

За висновком судово-медичної експертизи №249 від 31.07.2019 р. у потерпілого ОСОБА_10 виявлені, зокрема, такі тілесні ушкодження: синці по всьому тілу, забійно-рвана рана в середній частині підборіддя, забійно- рвана рана ясна нижньої щелепи, злам ребер з лівої сторони із крововиливами пристінкової плеври, закриту черепно-мозкову травму у вигляді зламу кісток склепіння та основи черепа та крововиливів під оболонки головного мозку, крововиливи та просякнення м «яких тканин шиї та навколо під`язикової кістки і зламу пластинок щитовидного хряща, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень з ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення, або в клінічному перебігу, і в даному конкретному випадку викликали смерть потерпілого.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого про визнання всіх доказів - недопустимими по кримінальному провадженню № 00000272, які здобуті працівниками Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області та прокурорами Ківерцівського відділу Маневицької місцевої прокуратури, так як на його думку в даному кримінальному провадженні була порушена підслідність, так як вбачається із матеріалів кримінального провадження кримінальне правопорушення вчинялося на території м.Луцька, то колегія суддів вважає їх безпідставними у зв`язку з наступним.

Як вбачається з вироку, вказані доводи захисника були предметом дослідження суду першої інстанії, про що у вироку їм надана детальна оцінка.

Так, згідно ч.1 ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до ч.1 ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно ч.2 ст.218 КПК України якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він проводить розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність.

Як вказано у Постанові Верховного Суду першої судової палати Касаційного кримінального суду від 19.05.2020 у справі №490/10025/17, Суд виходить з того, що КПК не вимагає, щоб кожне рішення, яке приймається у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи, викладалося у формі постанови. Частина 3 статті 110 КПК передбачає, що постанова виноситься слідчим або прокурором лише у випадках, передбачених цим Кодексом, або коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне. Аналіз положень КПК свідчить про те, що визначення слідчого чи прокурора не є тим випадком, для якого Кодекс вимагає винесення постанови. Цей висновок можна зробити зі співставлення двох пунктів частини 2 статті 39 КПК: в пункті 1, який стосується визначення слідчого, слідчих або старшого слідчої групи керівником органу досудового розслідування, постанова не згадується, у той час як пункт 2 для відсторонення слідчого від розслідування прямо вимагає вмотивованої постанови. Частина 1 статті 37 КПК не визначає, у якому вигляді має прийматися рішення про визначення процесуального керівника у розслідуванні.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції, викладені у вироку суду, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом першої інстанції правильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, покарання, призначене обвинуваченому, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

А тому, колегія суддів апеляційного суду вважає вирок суду першої інстанції ухваленим у відповідності до вимог ст.370 КПК України і підстав для його скасування чи зміни не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 липня 2020 року у кримінальному провадженні №0000272 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 22 травня 2019 року) про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.1 ст.125 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення цим судом та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою з моменту отримання копії даного рішення.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3