КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №11-кп/824/788/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 125 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала
Іменем України

15 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового

засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0010734 за апеляційними скаргами прокурора Київської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 11.09.2019 рокущодо обвинуваченої

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Шверін, Німеччини, українки, громадянки України, неодруженої, непрацюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_13 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

В с т а н о в и л а :

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 11.09.2019 року ОСОБА_10 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та виправдано її у зв`язку з відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_10 «Про відшкодування матеріальної та моральної шкоди» - залишено без розгляду.

Органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується у тому, що 05.10.2017 близько 17 год. 00 хв. вона знаходилась за місцем свого проживання, а саме: за адресою: АДРЕСА_2 . В цей час до загального коридору під`їзду прийшла сусідка з квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_9 з метою з`ясування обставин затоплення квартири останньої.
Побачивши ОСОБА_9 на загальному коридорі десятого поверху біля квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_10 підійшла до останньої поговорити, однак між ними виник словесний конфлікт на побутовому ґрунті.
В ході словесного конфлікту у ОСОБА_10 раптово виник злочинний умисел, направлений на нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.
Так, ОСОБА_10 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді тілесних ушкоджень, підійшла до ОСОБА_9 та нанесла один удар кулаком правої руки в обличчя потерпілої ОСОБА_9 , чим спричинила останній легкі тілесні ушкодження у вигляді синця в лівій виличній ділянці.
Таким чином, органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується в умисному легкому тілесному ушкодженні, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Проаналізувавши всі обставин в сукупності та вимоги закону, суд першої інстанції зробив висновок про те, що органом досудового розслідування та прокурором у суді не доведено наявність в діях обвинуваченої складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку з прийшов до висновку про необхідність визнання невинуватою ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого злочину з підстав відсутності в її діянні складу зазначеного кримінального правопорушення
Оцінюючи дії ОСОБА_10 на предмет наявності у неї умислу на нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, суд врахувавши покази свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 встановив, що дії обвинуваченої ОСОБА_10 були спрямовані на припинення неправомірних дій потерпілої ОСОБА_9 , які, як підтвердили вищезазначені свідки, носили протиправний характер та посягали як на недоторканість житла, так і на здоров`я ОСОБА_10 , що, на переконання суду першої інстанції, свідчить про те, що дії ОСОБА_10 носили характер оборони.
На переконання суду першої інстанції, дії ОСОБА_10 у даній ситуації були правомірними та виправданими з огляду на положення ч. 1 ст. 36 КК, оскільки були співмірними та достатніми для негайного відвернення посягання й водночас відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту від неправомірних дій потерпілої ОСОБА_9 .. При цьому, наявність у потерпілої ОСОБА_9 синця відповідає встановленим обставинам отримання вказаного тілесного ушкодження в ході відвернення обвинуваченою протиправних посягань потерпілої ОСОБА_9 , та не свідчить про перевищення обвинуваченою меж необхідної оборони.
Також суд першої інстанції вказав на відсутність об`єктивних доказів, які б свідчили, що вказана в обвинувальному акті подія мала місце саме на загальному коридорі десятого поверху біля квартири АДРЕСА_4 , адже, в заяві ОСОБА_9 , яка стала підставою для початку досудового розслідування, потерпілою не було вказано місце, де відбувався конфлікт з обвинуваченою, а з показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 вбачається, що ці події відбувалися в квартирі. Наведене свідчить про неналежність показів потерпілої ОСОБА_9 як доказу винуватості обвинуваченої у вчиненні інкримінованого правопорушення.
При цьому, суд не визнав належним доказом винуватості обвинуваченої у вчиненні інкримінованих діянь покази свідка ОСОБА_16 , доньки потерпілої, оскільки вказаний свідок не була очевидцем обставин, які відбувались в квартирі АДРЕСА_4 та обставин отримання потерпілою тілесних ушкоджень.
Відтак, внаслідок аналізу наведених обставин та сукупності доказів, встановлених та досліджених у судовому засіданні, які суд визнав належними та допустимими, суд вважає, що з суб`єктивної сторони обвинувачена не мала умислу наносити потерпілій тілесні ушкодження, та приходить до висновку про відсутність в діях обвинуваченої ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,

На вирок суду прокурором Київської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_8 та потерпілою ОСОБА_9 подано апеляційній скарги.

В апеляційній скарзі прокурорпроситьвирок Дарницького районного суду міста Києва від 11 вересня 2019 року відносно ОСОБА_10 скасувати повністю та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначивши їй покарання у виді 200 годин громадських робіт.
За доводами прокурора, висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема, судом не взято до уваги докази, які могли б істотно вплинути на його висновки та за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші (ч. 2 ст. 409, п. 2,3 ч. 1 ст. 411 КПК України).
Апелянт вказує на те, що в основу виправдувального вироку судом покладено показання обвинуваченої, які, на думку сторони обвинувачення - не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Прокурор зазначає, що на підтвердження показань обвинуваченої суд взяв до уваги показання малолітнього свідка - доньки обвинуваченої ОСОБА_17 , яка повністю підтвердила слова матері, проте, на переконання сторони обвинувачення, показання неповнолітнього свідка отримані з порушенням процедури його допиту в суді, а саме, за відсутності представника, яким визнано спеціаліста відділу профілактики роботи та контролю за спеціальними установами Служби у справах дітей ДРД ОСОБА_18 , педагога або психолога, як того вимагає ст. 226 КПК України.
Крім цього, апелянт вказує на те, що судом взято до уваги відеозапис слідчого експерименту за участю обвинуваченої ОСОБА_19 з іншого кримінального провадження №8882986 від 02.04.2018, розпочатого за заявою ОСОБА_10 стосовно нанесення ОСОБА_9 їй тілесних ушкоджень, який був відтворений в судовому засіданні. В ході проведення слідчого експерименту ОСОБА_10 на місці показала та відтворила обставини, за яких їй було спричинено тілесні ушкодження зі сторони ОСОБА_9 .. Разом з тим, судом не взято до уваги доводи сторони обвинувачення що дані матеріали не мають жодного відношення до кримінального провадження, яке розглядається судом, тобто є неналежними в розумінні ст. 85 КПК України і не можуть слугувати доказами спростування вини обвинуваченої ОСОБА_10 . Також судом не взято до уваги і той факт, що кримінальне провадження в рамках якого проведено даний слідчий експеримент, закрито за відсутністю події злочину. Рішення органу досудового розслідування не скасовано, постанова про закриття кримінального провадження долучена суду до матеріалів кримінального провадження.
Окрім цього прокурор вважає, що судом в порушення п. 2 ч. 1 ст. 411 КПК України не взято до уваги докази, а саме, показання потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_16 , які могли б істотно вплинути на його висновки.
Прокурор вказує на те, що оцінюючи дії ОСОБА_10 на предмет наявності у неї умислу на нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, судом враховано показання свідка ОСОБА_14 , який в судовому засіданні повідомив, що ініціатором конфлікту була потерпіла, яка розпочала бійку з ОСОБА_10 , зайшовши без дозволу власниці до квартири. Разом з тим, судом не враховано посилання сторони обвинувачення на те, що показання свідка ОСОБА_14 , які він надав в ході судового слідства повністю протилежні показанням, наданим в ході досудового розслідування та відносно останнього 02.10.2018 року внесено відомості до ЄРДР за №0000163 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України. У клопотанні прокурора долучити відповідний витяг до матеріалів кримінального провадження судом відмовлено.
Апелянт стверджує, що вина ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.125 КК України, окрім показань потерпілої та свідка ОСОБА_16 підтверджується також заявою потерпілої від 05.10.2017 про нанесення тілесних ушкоджень останній саме обвинуваченою, висновком СМЕ №247/е від 22.02.2018 року, відповідно до якого потерпілій завдано легкі тілесні ушкодження у вигляді синця в лівій виличній ділянці. Вказане тілесне ушкодження утворилося за рахунок ударної дії тупого твердого предмету у строк 05.10.2017.
Зазначені докази, на переконання сторони обвинувачення, в своїй сукупності, доводять наявність умислу обвинуваченої, направленого на умисне заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій. Вважає, що кваліфікація дій ОСОБА_10 за ч.1 ст.125 КК України правильна.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 просить скасувати вирок Дарницького районного суду м. Києва від 11 вересня 2019 року щодо визнання ОСОБА_10 невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та виправдання її у зв`язку з відсутністю в її діяннях складу кримінального правопорушення та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
За доводами потерпілої, вирок Дарницького районного суду м. Києва не відповідає вимогам законодавства, матеріалам та обставинам справи. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Апелянт стверджує, що висновки суду не підтверджуються прямими доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Потерпіла вказує на те, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки. Незважаючи на те, що в матеріалах кримінального провадження є наявність суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновку суду, суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, що є порушенням вимог ст. 411 КПК України.
Щодо показань свідка ОСОБА_14 , апелянт зазначає, що вказаний свідок, як на досудовому розслідуванні та і під час судового розгляду надавав покази, які суттєво відрізняються один від одного і в судове засіданні прокурором були надані відповідні матеріали, які підтверджують, що на теперішній час проти свідка ОСОБА_14 порушено кримінальне провадження за завідомо неправдиве показання.
Також потерпіла вказує на те, що в вироку суду вказано, що стороною захисту на підтвердження показів обвинуваченої ОСОБА_10 , в суд був наданий відеозапис слідчого експерименту з участю обвинуваченої ОСОБА_20 , з іншого кримінального провадження №0002986 від 02.04.2018 року, яке розпочато за заявою ОСОБА_10 , яка визнана потерпілою, стосовно нанесення ОСОБА_9 їй тілесних ушкоджень, який був відтворений в судовому засіданні. В ході проведення даного слідчого експерименту ОСОБА_10 на місці показала та відтворила обставини, за яких їй було спричинено тілесні ушкодження зі сторони ОСОБА_9 .
Не зрозумілим для потерпілої є те, як взагалі суд міг посилатись на цей факт, як доказ, оскільки під час розгляду справи в суді прокурором до матеріалів кримінального провадження було залучено копію постанови Дарницького УП ГУНП у м. Києві від 28 лютого 2019 року, якою кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002986 від 02.04.2018 року, закрито у зв`язку з встановленою відсутністю події кримінального правопорушення. Дана постанова захисником обвинуваченої ОСОБА_10 , оскаржувалася в суді і Дарницьким районним судом м. Києва було відмовлено захиснику в задоволенні його скарги.
Крім того, потерпіла зазначає, що слідством було встановлено, що на підставі отриманої ухвали слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва, що надані ОСОБА_10 , в рамках досудового розслідування медичні документи, а саме виписка епікриз із медичної картки амбулаторного хворого, повідомлення про травму невиробничого характеру від 7 жовтня 2017 року та довідки від 13 червня 2018 року медичним закладом КНП КДЦ Голосіївського району м. Києва на ім`я ОСОБА_10 не видавались. Також встановлено, що ОСОБА_10 до даного медичного закладу не зверталась, а надані нею оригінали медичних документів, мають ознаки підроблення штампу, печатки закладу та підпис лікаря. За даним фактом відносно ОСОБА_20 , на теперішній час порушено кримінальне провадження, але суд на це не звернув увагу.
Апелянт вважає, що вищевикладені нею в апеляційній скарзі факти прямо підтверджують, що суд не взяв до уваги докази які б могли істотно вплинути на його висновок, не звернув увагу на те, що в матеріалах кримінального провадження є наявність суперечливість доказів та суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

В запереченнях на апеляційні скарги прокурора та потерпілої захисник ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_13 просить залишити без змін вирок Дарницького районного суду м. Києва від 11.09.2019 року про визнання ОСОБА_10 невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а апеляційні скарги прокурора ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення.
В обґрунтування заперечень захисник зазначає, що твердження прокурора та потерпілої про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, та те, що судом не взято до уваги докази, які б могли істотно вплинути на його висновки, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, на переконання сторони захисту, повністю суперечать мотивувальній частині вироку суду, де судом надано оцінку кожного доказу, який було досліджено в судовому засіданні, зокрема показанням обвинуваченої ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , відеозапису слідчого експерименту.
Крім цього, захисник зазначає, що у апеляційних скаргах апелянти зазначають про порушення вимог КПК України при допиті в судовому засіданні неповнолітнього свідка ОСОБА_17 , разом з тим, не зазначають конкретну частину та статтю КПК України, яку на думку апелянтів порушив суд під час допиту неповнолітнього свідка. Таких порушень на думку захисника допущено не було, адже, відповідно до правил допиту неповнолітнього свідка, які визначені у ч. 1 ст. 354 КПК України, допит малолітнього свідка і за розсудом суду, неповнолітнього свідка проводиться в присутності законного представника, педагога чи психолога, за необхідності - лікаря, яких порушено не було.
Неправдивими, на переконання сторони захисту є твердження у апеляційній скарзі прокурора і про не врахування судом того факту, що свідок ОСОБА_14 , змінив показання, ті, що надавав під час досудового розслідування, адже, судом першої інстанції у мотивувальній частині вироку було чітко аргументовано, чому він враховує показання свідка ОСОБА_14 , та відкидає посилання прокурора та представника потерпілого про нібито неправдивість його показань наданих в судовому засіданні.
Крім того, адвокат ОСОБА_13 стверджує, що ні на момент допиту в суді свідка ОСОБА_14 31.01.2019 року, ні на момент відмови суду 06.03.2019 року у долученні до матеріалів провадження витягу з ЄРДР за ч. 1 ст. 384 КК України, ні на момент подання апеляційної скарги 16.09.2019 року, прокурором взагалі не було надано жодного доказу надання свідком ОСОБА_14 неправдивих показань у провадженні відносно ОСОБА_10 , зокрема не надано вироку суду,за яким свідок був би визнаний винуватим за ч. 1 ст. 384 КК України, більш того не надано доказів навіть того, що свідку ОСОБА_14 не було повідомлено про підозру у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України, не було надано жодних процесуальних рішень чи документів, які б свідчили про те, що проводиться або вже завершене досудове розслідування із направленням обвинувального акту до суду; або про те, чи розглядається обвинувальний акт відносно ОСОБА_14 в суді.

Крім цього захисник зазначає, що станом на 02 жовтня 2019 року взагалі закінчився строк досудового розслідування по даному кримінальному провадженню, визначений абзацом 2 ч. 1 ст. 219 КПК України.

Також безпідставними, на переконання сторони захисту, є твердження у апеляційній скарзі прокурора про те, що відеозапис слідчого експерименту є неналежним чи недопустимим доказом, адже, під час перегляду в судовому засіданні відеозапису, ні прокурор, ні потерпіла разом з її представником, не заявляли жодних клопотань чи зауважень щодо не законності проведеного слідчого експерименту, а стороною захисту навпаки, долучено ряд доказів про те, що сторона захисту неодноразово просила орган досудового розслідування в даному кримінальному провадженні провести слідчий експеримент, проте, в задоволенні такого клопотання було незаконно відмовлено, що змусило сторону захисту оскаржувати такі рішення до слідчого судді та надавати та відкривати сторонам відеозапис слідчого експерименту у кримінальному провадженні №0002986.
Захисник звертає увагу суду на те, що наявність рішення про закриття кримінального провадження, про яке йде мова у апеляціях прокурора та потерпілої, взагалі не свідчить про недопустимість такого доказу як відеозапис слідчого експерименту, оскільки постанова слідчого про закриття кримінального провадження була скасована.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурорів, які підтримали як апеляційну скаргу прокурора, так і апеляційну скаргу потерпілої та просили їх задовольнити, пояснення потерпілої, яка також підтримала обидві апеляційні скарги та просила їх задовольнити, пояснення захисника та обвинуваченої, які просили апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду без змін,посилаючись на його законність та обґрунтованість, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченої, дослідивши доводи апеляційних скарг та вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги прокурора та потерпілої не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Водночас згідно зі ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Доказ визнається допустимим, як це визначено у ст. 86 КПК України, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.
У відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.
Цих вимог закону, як вважає колегія суддів, суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.
Як убачається з вироку, в ньому викладено формулювання обвинувачення, висунуте ОСОБА_10 і визнане судом недоведеним, а також підстави виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Ухвалюючи виправдувальний вирок за ч. 1 ст. 125 КК України, суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було висунуто ОСОБА_10 обвинувачення за ч. 1 ст. 125 КК України, навів аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них у їх сукупності і у взаємозв`язку.
Перевіривши висновки суду першої інстанції про недоведеність того, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_10 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими, підтвердженими зібраними у встановленому законом порядку доказами, ретельно перевіреними та дослідженими в судовому засіданні.
Так, з аудіозапису показань потерпілої ОСОБА_9 , наданих в суді першої інстанції вбачається, що у неї протягом тривалого часу склались неприязні відносини зі своєю сусідкою ОСОБА_10 з приводу неодноразових випадків залиття її квартири. 05.10.2017 їй подзвонила донька та повідомила про те, що обвинувачена в черговий раз залила їх квартиру, у зв`язку з чим вона попросила свою доньку викликати аварійну службу, а сама в цей час поверталась додому. Приблизно о 17-00 год. вона повернулась додому. На місце виклику вже прибув сантехнік, який спочатку відвідав їх квартиру, після чого піднявся в квартиру АДРЕСА_4 для перевірки. Вона також піднялась на поверх, де знаходилась ця квартира, побачила відчинені двері в тамбур, та через відчинені двері почала робити зауваження ОСОБА_10 з приводу залиття її квартири та просила сантехніка навчити обвинувачену користуватись раковиною. При цьому в квартиру до обвинуваченої вона не заходила. В цей час обвинувачена вибігла з квартири в загальний коридор, де вона перебувала, схопила її за волосся та нанесла удар правою рукою в ліве око та подряпала нігтями обличчя. В цей час до них прибігла її донька та стала свідком цих подій. В подальшому вона звернулась до Дарницького управління поліції із заявою стосовно її побиття обвинуваченою. Жодних тілесних ушкоджень обвинуваченій вона не наносила.
Наведені пояснення потерпілої підтвердила в судовому засіданні і свідок ОСОБА_16 (донька потерпілої), яка згідно аудіозапису показань, наданих в суді першої інстанції вказала, що 05.10.2017 близько 16-30 год. вона перебувала у себе в квартирі та побачила на кухні, що сусіди з квартири АДРЕСА_4 почали затоплювати її квартиру, після чого вона викликала аварійну бригаду. Близько 17-00 год. вона піднялась у квартиру АДРЕСА_4 , щоб сповістити сусідів про факт затоплення квартири. Вона подзвонила у двері квартири АДРЕСА_4 , які відчинив власник квартири ОСОБА_21 та обвинувачена ОСОБА_10 , які були агресивно налаштовані щодо неї та погрожували їй, після чого вона пішла. Близько 17-30 год. до її квартири прийшов сантехнік, який оглянув приміщенні кухні, після чого піднявся в квартиру АДРЕСА_4 . За сантехніком слідом до квартири АДРЕСА_4 зайшла її матір ОСОБА_9 . Через декілька хвилин вона також піднялась до квартири АДРЕСА_4 та почула крики, які доносились з тамбура. Зайшовши в тамбур, вона побачила свою матір ОСОБА_9 з видимими пошкодженнями обличчя. Її матір вказала, що її побила ОСОБА_10 . Коло них також перебував сантехнік. Вона разом із матір`ю повернулись до себе в квартиру, після чого викликали працівників поліції.
Проте, вказані пояснення потерпілої та свідка ОСОБА_16 , на думку колегії суддів, обґрунтовано не покладені в основу обвинувального вироку, зважаючи на те, що факт нанесення потерпілій обвинуваченою тілесних ушкоджень на загальному коридорі квартири АДРЕСА_4 не знайшов свого підтвердження іншими доказами у провадженні.
Так, згідно аудіозапису показань обвинуваченої ОСОБА_10 , наданих в суді першої інстанції вбачається, що винною себе у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК Українивона не визнала та пояснила суду, що 05.10.2017 близько 17 год. 00 хв. в її квартиру АДРЕСА_5 прийшов сантехнік для перевірки справності сантехнічного вузла на кухні, який засмітився. Йому відкрили вхідні двері, які не зачиняли, і обвинувачена супроводила сантехніка на кухню. Через декілька хвилин вона почула крики сусідки ОСОБА_9 , яка без її дозволу увійшла до квартири та почала висловлювати погрози в її адресу нецензурною лайкою. Вона вийшла з кухні, підійшла до ОСОБА_9 та попросила її залишити квартиру, оскільки крики та нецензурна лайка ОСОБА_9 налякали дітей обвинуваченої. ОСОБА_9 в свою чергу почала її бити, після чого вона виштовхнула ОСОБА_9 з квартири в тамбур, де ОСОБА_9 продовжила наносити їй тілесні ушкодження. В конфлікт також втрутилась донька ОСОБА_9 , яка піднялась на поверх в той час як вона разом із ОСОБА_9 перебували в тамбурі. Після цього вона зайшла до себе в квартиру та викликала працівників поліції. Таким чином, ОСОБА_10 стверджувала, що наявні у потерпілої ОСОБА_9 тілесні ушкодження вона могла нанести в той час, коли захищалась від ОСОБА_9 , виштовхуючи потерпілу з квартири.
Такі показання обвинуваченої повністю узгоджуються з показаннями допитаної під час судового розгляду свідка ОСОБА_15 (доньки обвинуваченої), яка, згідно аудіозапису, пояснила, що 05.10.2017 близько 17 год. 00 хв. до квартири АДРЕСА_5 , де вона проживала разом із матір`ю ОСОБА_10 , подзвонив сантехник. Вона йому відчинила двері, після чого сантехнік зайшов у квартиру, а вона пішла до кімнати брата. Через деякий час вона почула крики та нецензурну лайку, та, вийшовши з кімнати, побачила сусідку ОСОБА_9 , яка стояла в квартирі в передпокої та голосно кричала, після чого почала бити її матір ОСОБА_10 ключами, а остання в свою чергу виштовхувала сусідку з квартири в тамбур та наказала їй разом з братом сховатись в кімнаті. Все це відбувалось також на очах її малолітнього брата, який був схвильований цим та почав плакати.
Наведені показання обвинуваченої та свідка ОСОБА_15 підтвердив свідок ОСОБА_14 , який працює слюсарем в ЖЕД -204 і в той день виїжджав на виклик, який, згідно аудіозапису судових засідань суду першої інстанції пояснив, що 05.10.2017 близько 17 год. 00 хв. він перебував в квартирі АДРЕСА_5 по офіційній заявці щодо перевірки та налагодження сантехнічного вузла в цій квартирі. Зайшовши всередину вказаної квартири, вхідні двері в квартиру він прикрив, але не зачиняв. Після перевірки сантехнічного обладнання на кухні він спілкувався з ОСОБА_10 в приміщенні квартири. В цей час у квартиру зайшла сусідка з нижнього поверху ОСОБА_9 , висловлювала претензії та полізла в бійку з обвинуваченою ОСОБА_10 , почавши наносити удари по обличчю ОСОБА_10 , після чого остання почала захищатись та відбулась обопільна штовханина, в ході якої обвинувачена разом з потерпілою вийшли до тамбуру, де продовжився конфлікт, в який також втрутилась донька потерпілої.
З наведених показань вбачається, що свідок ОСОБА_14 стверджував, що ініціатором конфлікту була потерпіла, яка розпочала бійку з ОСОБА_10 , зайшовши без дозволу ОСОБА_10 до квартири останньої.
Крім того, під час судового розгляду досліджено відеозапис слідчого експерименту за участю обвинуваченої ОСОБА_10 з іншого кримінального провадження №0002986 від 02.04.2018 р., з якого вбачається, що обвинувачена на місці показала, що потерпіла без її відома зайшла до квартири, де першою почала наносити ОСОБА_10 тілесні ушкодження.
Відтак, оцінюючи дії ОСОБА_10 на предмет наявності у неї умислу на нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, суд першої інстанції, на думку колегії суддів обґрунтовано врахував показання свідка ОСОБА_14 (єдиний незалежний свідок в даному провадженні), який в судовому засіданні підтвердив, що ініціатором конфлікту була потерпіла, яка розпочала бійку з ОСОБА_10 , зайшовши без дозволу ОСОБА_10 до її квартири, показання свідка ОСОБА_15 , показання самої обвинуваченої та дані відеозапису слідчого експерименту за участю обвинуваченої, і як наслідок дійшов обґрунтованого висновку, що дії обвинуваченої ОСОБА_10 були спрямовані на припинення неправомірних дій потерпілої ОСОБА_9 , які носили протиправний характер та посягали як на недоторканість житла, так і на здоров`я ОСОБА_10 , що свідчить про те, що дії ОСОБА_10 носили характер оборони.
При цьому колегія суддів вважає, що обґрунтовано суд першої інстанції визнав непідтвердженою позицію потерпілої ОСОБА_9 про нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_10 в загальному коридорі, оскільки така позиція спростовувалась показаннями свідка ОСОБА_14 , свідка ОСОБА_15 та показаннями самої обвинуваченої ОСОБА_10 як в суді, так і під час слідчого експерименту, які є повністю узгодженими між собою. Не підтверджувалась така позиція і показаннями свідка ОСОБА_16 , яка вказала, що зайшовши в тамбур квартири АДРЕСА_4 побачила свою матір ОСОБА_9 з видимими ушкодженнями обличчя. Самого моменту нанесення таких ушкоджень свідок ОСОБА_9 не бачила. Крім того, не підтвердився такий факт і дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами у справі, зокрема, заявою потерпілої ОСОБА_9 від 05. 10.2017 р., адже в ній остання вказала, що ОСОБА_10 накинулась на неї, вдарила та подряпала обличчя, разом з тим, не зазначено місце, де відбувалися такі події. А висновок судово - медичної експертизи №247/е від 22.02.2017 р. лише підтверджує факт виявлення у потерпілої тілесного ушкодження у виді синця в лівій виличній ділянці, яке утворилося за рахунок ударної дії тупого предмету та відноситься до легкого тілесного ушкодження, однак, не може бути беззаперечним доказом вини обвинуваченої.
Таким чином, оскільки судом першої інстанції об`єктивно встановлено, що дії обвинуваченої ОСОБА_10 були спрямовані на припинення неправомірних дій потерпілої ОСОБА_9 , які, як підтвердили свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та обвинувачена ОСОБА_10 , носили протиправний характер та посягали як на недоторканість житла, так і на здоров`я ОСОБА_10 , то наведене свідчить про те, що дії ОСОБА_10 носили характер оборони.
Згідно положень ст. 36 КК України, вбачається, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Як правильно послався суд першої інстанції, з правових висновків Верховного Суду України (справи № 5-31кс14, 5-125кс15), вбачається, що виходячи із законодавчого визначення необхідної оборони у ч. 1 ст. 36 КК, її сутність полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Дії по зупиненню суспільно небезпечного посягання вважаються правомірними, якщо вони зумовлені потребою негайного відвернення чи припинення посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом у разі необхідної оборони.
З роз`яснень, які викладені в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону» вбачається, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
Відтак, аналізуючи правомірність дій ОСОБА_10 з огляду на положення ч. 1 ст. 36 КК України та поведінку потерпілої ОСОБА_9 , яка зайшла до квартири обвинуваченої, проти волі останньої, оцінюючи наявність реальної загрози суспільно небезпечного посягання, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано врахував положення законодавства, які регулюють недоторканість житла.
Згідно зі статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла… Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».
Таке саме положення міститься у статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання відбувається згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».
Виходячи з цих міжнародно-правових актів, Україна закріпила принцип недоторканості житла і поваги до особистого і сімейного життя людини у національному законодавстві, розширивши цей принцип вимогою щодо недоторканості й іншого володіння особи.
Відповідно до статті 30 Конституції України передбачено, що кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. Лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна, чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.
Ці конституційні норми, що охороняють права і свободи людини, знайшли закріплення в Кримінальному процесуальному кодексі України як засади кримінального судочинства (статті 7, 13 КПК), за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Крім того, частиною першою статті 233 КПК передбачено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
Отже, в Конституції та інших законах України не передбачено право будь-кого і будь-коли проникати в житло чи інше володіння особи тільки тому, що там хтось незаконно перебуває та володіє ним, окрім невідкладних випадків, зазначених у частині другій статті 30 Конституції України.
При цьому кримінальним і кримінальним процесуальним законом не встановлено обов`язковості такої ознаки житла особи чи її іншого володіння, як належність їх особі на праві власності (що включає право володіння, користування і розпорядження майном) чи на праві володіння як одного з елементів юридично забезпеченого права власності і як вид права на чужі речі (статті 317, 395 ЦК).
Такої позиції дотримується і Європейський суд з прав людини, який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема поняття «житло», тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства (справа «Барклі проти Сполученого Королівства» 1996 року).
Отже, враховуючи характер дій ОСОБА_9 , яка без будь-якого дозволу мешканки квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_10 , увійшла та продовжувала знаходитись у цій квартирі, незважаючи на вимогу ОСОБА_10 покинути приміщення цієї квартири, в сукупності із протиправними діями ОСОБА_9 , які виражались у словесних погрозах на адресу обвинуваченої та в активних діях ОСОБА_9 , яка намагалась нанести обвинуваченій ОСОБА_10 та нанесла тілесні ушкодження, суд вважає, що у обвинуваченої ОСОБА_10 були наявні всі підстави сприймати загрозу від дій ОСОБА_9 , як реальну та таку, що могла мати вкрай негативні наслідки для неї та її наляканих дітей.
Таким чином, дії ОСОБА_10 у даній ситуації були правомірними та виправданими з огляду на положення ч. 1 ст. 36 КК, оскільки були співмірними та достатніми для негайного відвернення посягання й водночас відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту від неправомірних дій потерпілої ОСОБА_9 . При цьому, наявність у потерпілої ОСОБА_9 синця відповідає встановленим обставинам отримання вказаного тілесного ушкодження в ході відвернення обвинуваченою протиправних посягань потерпілої ОСОБА_9 , та не свідчить про наявність в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України або перевищення обвинуваченою меж необхідної оборони.
При цьому, судом апеляційної інстанції не було задоволено клопотання прокурора про повторний допит під час апеляційного розгляду свідків у даному провадженні та дослідження письмових доказів, оскільки, відповідно до вимог ст. 404 КПК України прокурором не було вказано для цього підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України, а окрім того, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Така позиція узгоджується з правовим висновком у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 9 липня 2019 року у справі №676/603/17 (провадження № 51-392км19) і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі №640/6847/15-к не вбачала підстав для іншого висновку.

Доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілої про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження; що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; та про те, що за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, є безпідставними, та повністю суперечать мотивувальній частині вироку суду, де з другого абзацу на а.с 143 Том 2 до третього абзацу а.с. 144 Том 2, судом було надано оцінку кожного доказу, який було досліджено в судовому засіданні, зокрема показанням обвинуваченої ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , відеозапису слідчого експерименту. Крім того, починаючи з п`ятого абзацу а.с. 146 Том 2 до п`ятого абзацу а.с. 147 Том 2, суд першої інстанції детально мотивував кожен свій висновок про те, чому він взяв одні докази до уваги та відкинув інші докази.
Безпідставними являються твердження у апеляційній скарзі прокурора і про те, що судом першої інстанції не враховано посилання сторони обвинувачення на те, що показання свідка ОСОБА_14 , які він надавав в ході судового слідства повністю протилежні показанням, наданим в ході досудового розслідування та відносно останнього 02.10.2018 внесено відомості до ЄРДР за №0000163 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України. Так, судом першої інстанції у мотивувальній частині вироку чітко аргументовано, чому він враховує показання свідка ОСОБА_14 надані під час судового розгляду, та відкидає посилання прокурора та представника потерпілого про ніби-то неправдивість його показань наданих в судовому засіданні. Крім того, слід зазначити, що суд, відповідно до вимог ст. 95 КПК України може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них.
Із витягу ЄРДР, долученого до апеляційної скарги, взагалі не вбачається яким саме чином, надані суду показання свідка ОСОБА_14 категорично відрізняються від тих, що були ним надані під час допиту в якості свідка в ході досудового розслідування, та в чому саме полягає їх відмінність, а тим більше - їхня неправдивість. Більш того, ні на момент допиту в суді свідка ОСОБА_14 31.01.2019 року, ні на момент відмови суду 06.03.2019 року (Том 2 а.с. 87 - 88) у долученні до матеріалів провадження витягу з ЄРДР за ч. 1 ст. 384 КК України, ні на момент подання апеляційної скарги 16.09.2019 року, та в подальшому і під час апеляційного розгляду прокурором не було надано жодного доказу надання свідком ОСОБА_14 неправдивих показань у провадженні відносно ОСОБА_10 , адже, доказів того, що свідку ОСОБА_14 було повідомлено про підозру у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України; чи про завершення досудового розслідування із направленням обвинувального акту до суду; або про те, що розглядається обвинувальний акт відносно ОСОБА_14 в суді стороною обвинувачення надано не було.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора та потерпілої про те, що допитана в якості свідка ОСОБА_17 неповнолітня дочка обвинуваченої, в судовому засіданні допитувалась з порушенням вимог КПК України, то і з такими доводами не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

Перш за все, слід відмітити, що вказуючи на допущені порушення при допиті неповнолітнього свідка, потерпіла не посилається на те, які норми права були порушені, а прокурор вказує на порушення процедури допиту, встановленої ст. 226 КПК України.

На це слід вказати, що встановлені ст. 226 КПК України правила допиту неповнолітнього свідка застосовується лише під час досудового розслідування, а не під час судового розгляду.

Під час судового розгляду застосовуються інші правила допиту неповнолітнього свідка, які визначені у ч. 1 ст. 354 КПК України, відповідно до якої допит малолітнього свідка і, за розсудом суду, неповнолітнього свідка проводиться в присутності законного представника, педагога чи психолога, за необхідності - лікаря.

З наведеної норми права вбачається, що саме на розсуд суду, допит неповнолітньої особи проводиться в присутності перерахованих у цій статті осіб.

Станом на 31 січня 2019 року, коли проводився допит неповнолітнього свідка ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останній вже виповнилося повних 16 років, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (Том 2 а.с. 15).

У зв`язку із відсутністю представника служби у справах дітей, головуючим було поставлено на обговорення питання присутнім учасникам процесу, чи можливо допитати неповнолітню ОСОБА_17 за відсутності представника Служби у справах дітей. При цьому, ні потерпіла ОСОБА_9 разом зі своїм представником, ні прокурор ОСОБА_22 , який приймав участь у судовому засіданні 31.01.2019 року, взагалі не заперечували проти допиту неповнолітнього свідка за відсутності представника Служби у справах дітей та у присутності законного представника. Проти вказаного допиту не заперечувала і сама свідок. Всі ці обставини підтверджуються аудіозаписом судового засідання за 31.01.2019 року.

Саме тому, судом у відповідності до ч. 1 ст. 354 КПК України, на свій розсуд із урахуванням думки сторін та потерпілої, було прийнято рішення допитати неповнолітню ОСОБА_17 за відсутності представника Служби у справах дітей, проте, в присутності законного представника - матері. В зв`язку з чим, твердження прокурора та потерпілої про те, що показання неповнолітньої ОСОБА_17 були отримані із порушенням вимог КПК України, є безпідставними та необгрунтованими.

Безпідставними, на думку колегії суддів, являються і твердження у апеляційній скарзі прокурора про те, що судом не взято до уваги доводи сторони обвинувачення, що відеозапис слідчого експерименту за участю обвинуваченої ОСОБА_10 з іншого кримінального провадження, не має жодного відношення до кримінального провадження, яке розглядалося судом, тобто є неналежним у розумінні ст. 85 КПК України і тому, на думку прокурора, не може слугувати доказом спростування вини обвинуваченої ОСОБА_10 ..

Вказані доводи прокурора повністю спростовуються наданими суду стороною захисту письмовими матеріалами, які були приєднані до матеріалів кримінального провадження, та досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до двох клопотань захисника від 23.04.2018 року про об`єднання матеріалів (Том 2 а.с. 54 - 57) досудового розслідування, захисником ще під час досудового розслідування наголошувалося на тому, що досудові розслідування за № 0010734 від 06.10.2017 року та за № 0002986 від 02.04.2018 року, стосуються одних і тих самих подій, що мали місце 05.10.2017 року у квартирі ОСОБА_10 за адресою АДРЕСА_2 , за участю ОСОБА_10 та її сусідки ОСОБА_9 і що з метою повного, всебічного та неупередженого дослідження обставин вказаних кримінальних проваджень, їх необхідно об`єднати в одне кримінальне провадження, у відповідності до ч. 1 та ч. 5 ст. 217 КПК України.

Відповідно клопотання захисника від 29.03.2019 року про допит підозрюваної ОСОБА_10 та проведення її участю слідчого експерименту (Том 2 а.с. 33), захисник під час досудового розслідування вимагав провести на місці події слідчий експеримент за участю ОСОБА_10 з метою перевірки її показань на місці, проте йому безпідставно було відмовлено у цьому, та створювалися перешкоди у оскаржені до слідчих судців постанови про відмову у задоволенні цього клопотання (Том 2 а.с. 40 - 44).

У клопотанні захисника від 31.01.2019 року про приєднання до матеріалів провадження відеозапису слідчого експерименту та додатках до нього (Том 2 а.с. 69 - 76), захисником було детально викладено відомості про законність отримання вказаного відеозапису слідчого експерименту з іншого кримінального провадження, та обґрунтовано його зв`язок із матеріалами кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_10 .

Саме тому, вказаний відеозапис слідчого експерименту являється не тільки належним доказом у розумінні ст. 85 КПК України, оскільки безпосередньо стосується тих обставин, які викладені у обвинувальному акті, але й і допустимим доказом, оскільки отриманий у порядку, передбаченому КПК України, та відкритий сторонам в порядку ст. 290 КПК України. Крім того, вказаний відеозапис слідчого експерименту повністю узгоджується із показаннями обвинуваченої, свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , а тому разом із цими доказами утворює ту достатню сукупність доказів, які свідчать про невинуватість обвинуваченої ОСОБА_10 .

Більш того, необюгрунтованими є твердження прокурора та потерпілої в апеляційних скаргах про те, що кримінальне провадження за № 0002986 від 02.04.2018 року, в межах якого було отримано відеозапис слідчого експерименту, закрито у зв`язку із відсутністю події злочину, відповідно до постанови слідчого від 28.02.2019 року (Том 2 а.с. 84 - 86), яке на думку прокурора не скасоване, а на думку потерпілої - у її скасуванні було відмовлено слідчим суддею.

Так, про незаконність та безпідставність вказаної постанови про закриття провадження, досить детально, було викладено у відповідній скарзі слідчому судді від 18.03.2019 року, яка міститься у матеріалах провадження (Том 2 а.с. 98 - 99).

08 квітня 2019 року ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_23 (справа № 753/5599/19) було задоволено вищевказану скаргу та скасовано постанову від 28.02.2019 року про закриття кримінального провадження №0002986.

При цьому колегія суддів зауважує, що, окрім іншого, в даній ухвалі слідчий суддя вказала, що у мотивувальній частині постанови слідчим не наведено відповідних фактичних даних, на підставі яких він прийшов до висновку, що ОСОБА_10 умисно надала йому завідомо підроблені медичні документи, на підставі яких було встановлено, що перераховані у постанові медичні документи є саме підробленими (оскільки здійснення лише одного тимчасового доступу до медичного закладу щодо отримання відомостей про достовірність медичних документів, явно не достатньо для твердження про підробку цих документів, і мало би бути підтверджено іншими доказами, які по даному провадженню не збиралися слідчим.)
Відтак, перевіривши встановлені судом першої інстанції обставини кримінального провадження та висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає їх слушними і підстав для скасування вироку суду, як про те просять в апеляційних скаргах прокурор та потерпіла, не вбачає.
При перевірці кримінального провадження, істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку суду, не встановлено.
Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги прокурора Київської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 11.09.2019 року, яким ОСОБА_10 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та виправдано її у зв`язку з відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4