ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/771/21 Справа № 205/8774/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
потерпілої ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0002664 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпра, громадянина України, офіційно непрацевлаштованого, одруженого, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 15.12.2017 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст.75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки;
- 06.08.2020 року Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч.2 ст.185, ч.1 ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України,
В с т а н о в и л а:

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч.4 ст.70 КК України призначеним покаранням повністю поглинуто покарання, призначене вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06.08.2020 року, і остаточно призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Строк покарання ОСОБА_9 ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання в порядку виконання покарання.
Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 54 913 гривень 34 копійки в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 25 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_8 було відмовлено.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано винним в тому, що він як особа, що раніше була засуджена за вчинення злочину проти власності, маючи незняту та непогашену в установленому порядку судимість, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не встав та знову вчинив злочин проти власності.
Так, у невстановлений під час досудового розслідування час та місці, в ОСОБА_9 виник злочинний умисел, спрямований на повторне, таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло. Реалізуючи свій злочинний умисел, у невстановлений під час досудового розслідування час та у невстановленому місці, ОСОБА_9 викрав ключі від квартири АДРЕСА_2 .
Після чого, 06.10.2018 року приблизно о 16:30 годин, ОСОБА_9 , перебуваючи біля вказаної квартири, продовжуючи реалізувати свій злочинний умисел, діючи повторно, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає та вони є таємними для оточуючих, шляхом відкриття вхідних дверей раніше викраденими ключами, проник до вказаної вище квартири. Після чого, ОСОБА_9 , перебуваючи у зазначеній квартирі, зайшов до кімнати, де знайшов золоті та срібні вироби, які належать потерпілій ОСОБА_8 , а саме - золоті вироби: обручка, 375 проби; ланцюг, 585 проби, вагою 10,39 грам; ланцюг, 585 проби, вагою 16,10 грам; браслет, 585 проби, вагою 3,79 грам; підвіска, 585 проби, вагою 1,25 грам; підвіска, 585 проби, вагою 1,29 грам; сережки, 585 проби, вагою 2,98 грам; сережки, 585 проби, вагою 2,45 грам з діамантами; ланцюг, 585 проби, вагою 1,61 грам; підвіска, 585 проби, вагою 3,80 грама; срібні вироби: сережки, 925 проби, вагою 4,26 грам; каблучка, 925 проби, вагою 6,60 грам; сережки, 925 проби, вагою 6,60 грам; ланцюг, 925 проби, вагою 3,68 грам; ланцюг 925 проби, вагою 6,0 грам. Вищевказані золоті та срібні вироби ОСОБА_9 визначив як предмет свого злочинного посягання. Продовжуючи свою злочинну діяльність, передбачаючи спричинення майнової шкоди та свідомо бажаючи її настання, реалізуючи свій раніше виниклий злочинний умисел, ОСОБА_9 таємно викрав вищевказані золоті та срібні вироби, які належать ОСОБА_8 , загальна вартість яких становить 52 413 гривень 34 копійки.
Після цього ОСОБА_9 зайшов до іншої кімнати вищевказаної квартири, де знайшов грошові кошти в сумі 2 500 гривень, після чого незаконно заволодів ними.
Виконавши всі дії, які вважав необхідними для доведення свого злочинного умислу до кінця, вважаючи свої дії непомітними для оточуючих, ОСОБА_9 , утримуючи викрадені золоті та срібні вироби, а також грошові кошти в сумі 2 500 гривень, з місця скоєння злочину зник та розпорядився викраденим на власний розсуд.
Таким чином, своїми злочинними діями ОСОБА_9 спричинив потерпілій ОСОБА_8 майнову шкоду у сумі 54 913 гривень 34 копійки.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 не погодилася з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить змінити вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року, призначивши ОСОБА_9 покарання за ч.3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком 3 роки 3 місяці.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що покарання за своєю суворістю не відповідне тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
На думку апелянта, суд першої інстанції не повною мірою врахував, що ОСОБА_9 признав свою вину у повному обсязі, щиро розкаявся у скоєному правопорушенні, сприяв слідству у встановленні істини по справі; просив дати йому шанс і запевняв потерпілу та суд, що за час слідства він зрозумів ганебність свого вчинку, а також те, що правопорушень він скоювати більше не буде, а буде поводити себе бездоганно; має на утриманні трьох малолітніх дітей (двоє зареєстровані із зазначенням його як батька, третя дитина не зареєстрована на його прізвище, але він утримує усіх трьох дітей); має постійне місце проживання, неофіційну роботу на Центральному ринку Озерка», оскільки офіційно там не оформляють, але там можна заробити кошти для утримання трьох дітей; намагався заробити і для відшкодування потерпілій хоча б частку коштів, але цьому значно перешкодив карантин; характеризується позитивно; проживає в сім`ї; батьківських прав позбавлений не був.
На думку апелянта, молодий вік її підзахисного і щире каяття у скоєному правопорушенні дає можливість йому виправитися за більш короткий строк, і покарання у вигляді 5 років позбавлення волі є дуже суворим, а тому вважає, що в даному випадку можливо обмежитися покаранням у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі, яке дасть змогу обвинуваченому скоріше відшкодувати потерпілій матеріальні та моральні збитки у повному обсязі, а також утримувати своїх дітей.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор заперечував проти задоволення даної апеляції та просив вирок суду залишити без змін.
Потерпіла також заперечувала проти задоволення апеляції захисника.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.
Заслухавши суддю доповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Виходячи із вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.
Доведеність вини ОСОБА_9 , кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 185 КК України, фактичні обставини кримінального провадження, а також вирішення судом питання цивільного позову в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.
Апеляційним переглядом встановлено, що суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Як вбачається з вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до положень ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно вимог ст. ст.50,65 КК України та положень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України - вірна та ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Як убачається з оскаржуваного вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_9 виду та міри покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, вчинив злочин в період іспитового строку за попередньою судимістю, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, та відсутність обтяжуючих покарання обставин.
Таким чином, всі обставини, зазначені захисником в апеляційній скарзі, були враховані судом першої інстанції під час призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання. Разом з цим, ОСОБА_10 є батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свдоцтвом про народження серія НОМЕР_1 (а.кр.п. 84), втім доказів утримання обвинуваченим цієї дитини, як і наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, на що є посилання в поданій апеляційній скарзі, матеріали кримінального провадження не містять та стороною захисту не надані, а тому колегія суддів в даному випадку вважає такі доводи апелянта безпідставними.
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що обвинуваченому ОСОБА_9 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.3 ст. 185 КК України, та остаточне покарання на підставі ч.4 ст. 70 КК України саме з реальним його відбуттям, за відсутності підстав для застосування відносно останнього приписів норм ст. 69, 75 КК України, є цілком законним та обгрунтованим, і апеляційні доводи захисника даний висновок суду не спростовують, а тому і задоволенню не підлягають.
За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, і вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані по особу ОСОБА_9 , та призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги захисника про наявність підстав для призначення її підзахисному більш м`якого покарання у вигляді 3 років 3 місяців позбавлення волі колегія вважає необґрунтованими, оскільки судом оцінено всі докази по справі у їх сукупності та у вироку обґрунтовано зазначено всі мотиви прийнятого ним рішення.
Виходячи з наведеного, підстав для задоволення апеляційної скарги та зміни вироку суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вбачає.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2020 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4