Номер провадження: 11-сс/813/569/21
Номер справи місцевого суду: 947/3114/21 1-кс/947/3097/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 25.03.2021 року по кримінальному провадженню №0001088 від 23.09.2020 року, -

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого прокурором Одеської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_9 , про арешт майна в рамках кримінального провадження №0001088 від 23.09.2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146 КК України та накладено арешт на майно, вилучене під час обшуку, проведеного 09.02.2021 року, за адресою: АДРЕСА_1 , перелічене у клопотанні слідчого, а в частині накладення арешту на свідоцтво про закінчення загальноосвітньої школи, свідоцтво про народження із додатками, військовий квиток та паспорт громадянина України - відмовлено.
Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що вилучені речі відповідають критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки можуть бути предметом кримінального правопорушення, а також зберегли на собі його сліди, та можуть містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та прийшов до висновку про наявність правових підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, оскільки існує необхідність в забезпечені збереження речових доказів, та проведення необхідних слідчих дій з вказаним майном. Крім того, слідчий суддя зазначив, що незастосування арешту на вилучене майно може призвести до його відчуження або знищення, що, в свою чергу, призведе до втрати доказів в рамках кримінального провадження.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, представник власника майна адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просить її скасувати, в частині накладення арешту на трудову книжку ОСОБА_7 та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого та повернути майно, належне ОСОБА_7 . Адвокат стверджує, що трудова книжка ОСОБА_7 не має відношення до даного кримінального провадження та не визнана речовим доказом, а тому на неї не може бути накладено арешт.
Апеляційний розгляд проведено за відсутності прокурора ОСОБА_9 , який подав заперечення на апеляційну скаргу, просив провести апеляційний розгляд за його відсутності та відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

В запереченнях прокурор вказує на те, що досудове розслідування в кримінальному провадженні №0001088 від 23.09.2020 року завершено, а тому питання щодо забезпечення кримінального провадження може бути вирішено на стадії судового розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача; власника майна та доводи його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; вивчивши матеріали судового провадження; перевіривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України (далі КПК) визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду, не звернувши уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст.171 КПК, та прийшов до помилкового висновку, що вказане в клопотанні майно ОСОБА_7 відповідає критеріям визначеним в ч.1 ст.98 КПК, фактично продублював непереконливі доводи клопотання про підстави накладення арешту в цій частині та безпідставно задовольнив клопотання слідчого, в частині накладення арешту на трудову книжку ОСОБА_7 .

Дане рішення слідчого судді не може бути визнано законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню, з огляду на таке.

Ініціювання слідчим та прокурором питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що посилання, як слідчого у клопотанні, так і слідчого судді в оскаржуваній ухвалі, на те, що є достатні підстави вважати, що вилучена трудова книжка є речовим доказом, оскільки могла зберегти на собі сліди злочину, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, зокрема не підтверджуються доказами, долученими до клопотання слідчого. Наведене свідчить про необґрунтованість оскаржуваної ухвали слідчого судді в частині накладення арешту на трудову книжку.

Разом з цим, розглядаючи вимогу апеляційної скарги щодо прийняття нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого, в частині скасування арешту, який накладений на трудову книжку ОСОБА_7 , апеляційний суд враховує повідомлення прокурора про те, що досудове розслідування в кримінальному провадженні №0001088 від 23.09.2020 рокузавершено та 30.04.2021 року обвинувальний акт скерований до районного суду.

За таких умов, апеляційний суд позбавлений можливості розглянути апеляційну скаргу адвоката по суті, оскільки завершення досудового розслідування та скерування обвинувального акту до суду виключає розгляд питання про застосування в рамках цього провадження будь-яких заходів забезпечення кримінального провадження на день апеляційного розгляду, оскільки таке питання вирішується на стадії судового розгляду районним судом, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність закриття провадження за клопотанням слідчого, в частині накладення арешту на майно ОСОБА_7 .
З огляду на зазначене, незважаючи на те, що положення ч.3 ст.407 КПК не містять норми, яка надає можливість апеляційному суду скасувати ухвалу слідчого судді в частині, але керуючись положеннями ч.6 ст.9 КПК, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню в частині накладення арешту на трудову книжку, яка належить ОСОБА_7 , з прийняттям нової ухвали про закриття провадження, в частині розгляду клопотання слідчого, щодо накладення арешту на майно ОСОБА_7 .

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 25.03.2021 року, якою накладено арешт на майно, вилучене під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 скасувати в частині накладення арешту на трудову книжку на ім`я ОСОБА_7 .

Постановити ухвалу, якою закрити провадження в частині розгляду клопотання, щодо накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_7 .

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4