Номер провадження: 11-кп/813/1625/21
Номер справи місцевого суду: 522/7021/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який дій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2021 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України у кримінальному провадженні за №0000795, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.11.2018 року,

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2021 року, постановленою під час підготовчого судового засідання, задоволено клопотання прокурора та відносно обвинуваченого ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 30 днів, тобто до 17 липня 2021 року, з визначенням розміру застави як альтернативного запобіжного заходу у розмірі 18 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 41 995 000 грн.

Ухвала мотивована тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, в кримінальному провадженні наявні ризики, передбачені п.п. 1,2,3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від суду, знищення, переховування документів, незаконний вплив на свідків у кримінальному провадженні, а також із тим, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть забезпечити подальшу належну поведінку обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків.

Визначаючи розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу, саме у розмірі 18500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки застава в розмірі, визначеному в межах, передбачених п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, не зможе в повній мірі запобігти ризикам, зазначеним у клопотанні прокурора, забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним своїх процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим суд вважав за необхідне визначити розмір застави у межах, що перевищує встановлені п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України межі, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_8 обов`язків, передбачених КПК України, в розмірі 18500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржену ухвалу скасувати та постановити нову, якою обрати відносно ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний із тримання під вартою.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник вказує на таке:

- затримання ОСОБА_8 було незаконним, адже попри наявності ухвали про обрання запобіжного заходу, а порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, така ухвала не надала права на затримання, внаслідок відсутності окремої ухвали про дозвіл на затримання;

- підозра ОСОБА_8 є явно не обґрунтованою, оскільки: не була повідомлена за процедурою, яку вимагає КПК України; не містить у собі жодного посилання на зібрані по справі докази;

- сторона обвинувачення не довела необхідність застосування запобіжного заходу;

- ризики, на які посилається суд в оскаржуваному рішенні відсутні, оскільки: обвинувачений з жовтня 2018 року перебував у відрядженні та не міг знати про наявність відносно нього підозри чи обвинувачення, а тим більш того, що він перебував у розшуку;

- відсутні ризики незаконного впливу на учасників кримінального провадження, оскільки вини вже допитані;

- відсутній ризик знищення, переховування первісних бухгалтерських документів, оскільки за час досудового розслідування проведено необхідні обшуки;

- обвинувачений раніше не судимий, позитивно характеризується, має міцні соціальні зв`язки, оскільки одружений, має 6 дітей, має постійне місце проживання;

- обвинувачений забезпечив собі місце проживання в м. Одесі, а саме уклав договір з директором ТОВ «Готель Тукан» про проживання у готелі, а останній повинен забезпечити ОСОБА_8 постійне місце проживання та зобов`язується сприяти органам слідства у контролі дотримання ОСОБА_8 обраного стосовно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту;

- визначений судом розмір застави є завідомо непомірним для обвинуваченого.

Позиції учасників судового розгляду.
В апеляційній скарзі захисником не заявлялось клопотання про обов`язкову участь обвинуваченого, тому ОСОБА_8 до апеляційного суду не доставлений, про розгляд апеляційної скарги був повідомлений належним чином.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 не наполягав на обов`язковій участі ОСОБА_8 .

Захисник ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Прокурор ОСОБА_9 заперечувалп проти апеляційної скарги сторони захисту, посилаючись на її безпідставність.

Мотиви апеляційного суду.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ст. 2 КПК основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження, а також забезпеченням швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду.

Положеннями ч. 3 ст. 315 КПК передбачено, що під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до ст. 199 КПК клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, відповідно до вимог ст. 194 КПК слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1)переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2)знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3)незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4)перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5)вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосовування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Також, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки (ст. 178 КПК).

З наданих суду матеріалів судового провадження вбачається, що наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції при розгляді клопотання у підготовчому судовому засіданні належним чином перевірялись, при цьому у судовому засіданні заслухані доводи прокурора, заперечення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисників, з`ясовані всі необхідні обставини, які повинні бути встановлені при вирішенні питання щодо продовження строку тримання під вартою.

Так, з наданих апеляційному суду документів вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, а саме заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становище, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги захисника щодо відсутності обґрунтованого обвинувачення (підозри), апеляційний суд виходить з наступного.

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене в національному законодавстві та не визначено єдиних критеріїв підходу до визначення її наявності у кримінальному провадженні, в оцінці цього питання суд користується практикою Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ, є джерелом права.

Так, у рішеннях «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України» під обґрунтованою підозрою Європейський суд розуміє існуючі факти або інформацію, яка може переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити кримінальне правопорушення.

Крім того, ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення особі.

Необхідно зауважити, що на цьому етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, оскільки винуватість чи невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, встановлюється шляхом дослідження доказів обвинувачення й захисту в судовому засіданні та при ухваленні обвинувального або виправдувального вироку відносно особи, тому на теперішній час твердження захисника ОСОБА_7 про безпідставність обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є передчасним, оскільки судовий розгляд кримінального провадження триває.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо необґрунтованості висновків суду в частині наявності існування ризиків, суд враховує наступне.

За матеріалами кримінального провадження на підставі обвинувального акту ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відноситься до особливо тяжкого корупційного злочину, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років, та з урахуванням п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК до нього може бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, а саме того, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні та знищити сховати речі і документи підтверджуючі його злочину діяльність, апеляційний суд встановив належне та детальне обґрунтування судом наявності кожного із зазначених ризиків в оскаржуваній ухвалі.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги щодо відсутності ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК, а саме того, що ОСОБА_8 може переховуватися від суду, апеляційний суд встановив належне обґрунтування судом першої інстанції наявності зазначеного ризику, зважаючи на сукупність таких обставин як тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 та невиконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків під час досудового розслідування.

Апеляційний суд враховує обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні особливо тяжкого корупційного кримінального правопорушення, при цьому положення статті 45 КК виключають можливість звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, звільнення від відбуття покарання з випробуванням відповідно до статті 75 цього Кодексу, а також призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, відповідно до статті 69 цього ж Кодексу, у зв`язку з чим тяжкість покарання є достатнім мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду.

Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, оскільки тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду. Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема позицією, викладеною у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Апеляційний суд при цьому зазначає, що сама по собі тяжкість злочину не є єдиною визначальною умовою при встановленні ризику, проте разом з іншими обставинами повинна враховуватись судом під час вирішення розгляду клопотання про обрання особі запобіжного заходу.

Також, судом враховано та надано відповідну оцінку тим обставинам, що обвинувачений порушував покладені на нього процесуальні обов`язки, ухилявся від прибуття на виклики слідчого, у зв`язку з чим був оголошений у розшук, останнього затримано 24 жовтня 2020 року на підставі ч. 5 ст. 191 КПК України вручена копія ухвали Одеського апеляційного суду від 27.11.2019 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у порядку ч. 6 ст. 193 КПК України.

Посилання ж сторони захисту в апеляційній скарзі на ту обставину, що ризик переховування відсутній, оскільки обвинувачений з жовтня 2018 року перебував у відрядженні та не міг знати про наявність відносно нього підозри чи обвинувачення, а тим більш того, що він перебував у розшуку, апеляційний суд визнає безпідставними. Вказані обставини дають підстави для висновку про достатність ресурсів для життя обвинуваченого в умовах розшуку, що підвищує ймовірність ризику переховуватися від суду.

Оцінюючи наявність ризику незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, апеляційний суд виходив із встановленого КПК України порядку отримання показань від свідків у кримінальному провадженні на різних його етапах, та дійшов висновку про те, що ризик такого впливу зберігається до отримання показань свідків безпосередньо судом під час розгляду справи по суті.

Щодо ризику знищення документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, апеляційний суд погоджується з висновком суду про існування вказаного ризику. Оскільки не встановлено місце знаходження первісних бухгалтерських документів, а саме проекту будівництва, кошторисної документації з будівництва, первинної - бухгалтерської документації, оскільки усі проектні, первинні-бухгалтерські документи вивезені з об`єкту будівництва та бухгалтерії ОК «Набережний квартал - Жаботинського» і переховуються до цього часу з осені 2016 року. Зазначена обставина надає апеляційному суду достатні підстави вважати, що ОСОБА_8 як самостійно, так і через інших осіб, може знищіти вказанні документи.

Крім того, у разі виявлення під час судового розгляду кримінального провадження зазначених документів, згідно вимог ч. 11 ст. 290 та ч .3 ст. 333 КПК України, такі документи, у разі їх можуть бути використані судом для встановлення обставин кримінального правопорушення, а тому ризик їх знищення або переховування, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, на який посилається прокурор у своєму клопотанні та суд в оскаржуваній ухвалі, продовжує існувати.

З урахуванням сукупності вищенаведених обставин, апеляційний суд вважає підтвердженими наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Оцінюючи можливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Апеляційний суд погоджується з висновком оскаржуваної ухвали про те, що менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, з огляду на сукупність встановлених вище обставин не зможе запобігти встановленим ризикам.

Домашній арешт та тримання під вартою є ізоляційними запобіжними заходами, проте рівень ізоляції особи за ними суттєво відрізняється з огляду на умови, пов`язані з позбавленням (обмеженням) волі обвинуваченого. У цьому контексті домашній арешт є менш жорсткою формою ізоляції обвинуваченого та, зокрема, не запобігає можливості вільного спілкування обвинуваченого як особисто, так і за допомогою засобів телекомунікації із свідками, що не зможе ефективно запобігти вказаному ризику.

Застосування запобіжних заходів у виді особистого зобов`язання та особистої поруки, з огляду на їх м`якість, а також встановлені в судовому засіданні ризики, на думку апеляційного суду, не забезпечать належне виконання обвинуваченим обов`язків.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що згідно доданого стороною захисту гарантійного листа директор ТОВ «Готель Тукан» повинен забезпечити ОСОБА_8 постійне місце проживання та зобов`язується сприяти органам слідства у контролі дотримання ОСОБА_8 обраного стосовно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, що забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого, оскільки такий вид забезпечення кримінального провадження не передбачений КПК України.

Частина 1 статті 180 КПК України передбачає такий вид забезпечення кримінального провадження, як особиста порука, яка полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

Аналіз вищевказаної норми процесуального закону свідчить про те, що особа, яка виявила бажання бути поручителем підозрюваного, має забезпечити свою особисту присутність у судовому засіданні під час розгляду такого клопотання та переконати суд, що вона заслуговує на довіру, зокрема шляхом надання відповідних доказів.

Однак, всупереч вимогам ч. 1 ст. 180 КПК України, директор ТОВ «Готель Тукан» не звертався з письмовим зобов`язанням про те, що він поручається за виконання обвинуваченим ОСОБА_8 покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язується за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги захисника щодо розміру визначеної ОСОБА_8 застави, який є непомірним для обвинуваченого, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

В контексті справи «Mangouras v. Spain» (рішення від 28.09.2010 р., заява № 12050/04) зазначається, що заявник, посилаючись на пункт 3 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стверджував, що сума застави у його справі була необґрунтовано високою та не враховувала конкретні обставини й умови його особистого життя. ЄСПЛ визнано законними та обґрунтованими дії національних судів щодо обрання підозрюваному розміру застави, який значно перевищував наявні активи, поточні доходи підозрюваного, тощо, беручи до уваги особливий характер справи заявника та шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, та зазначено, що навіть якщо сума застави визначається, виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

Також, у рішенні ЄСПЛ у справі Punzelt v. Czech Republic від 25.04.2000 р. (заява № 31315/96, пункт 86) констатовано, що ані неодноразова відмова у звільненні під заставу заявника, ані в подальшому встановлена застава у розмірі 30 000 000 чеських крон, не були порушенням прав заявника, враховуючи масштаб його фінансових операцій.

У будь-якому випадку із структури статті 5 Конвенції в цілому, та її третього пункту, зокрема, слідує, що застава може вимагатись лише до тих пір, поки існують причини, що виправдовують затримання (зокрема, пункт 42 рішення ЄСПЛ у справі Musuc v. Moldova від 06.11.2007 р., заява № 42440/06, та пункт 139 рішення ЄСПЛ у справі Олександр Макаров проти Росії від 12.04.2009 р., заява № 15217/07). Влада повинна бути уважною у встановленні відповідної застави, як і у вирішенні питання про необхідність продовження ув`язнення обвинуваченого. Більше того, сума застави повинна бути належним чином обґрунтована в рішенні суду, а також повинно бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого (пункт 79 рішення ЄСПЛ у справі Mangouras v. Spain).

Отже, положення КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при визначенні розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу підозрюваного; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Зважаючи на матеріальний стан підозрюваного, встановлені ризики, розмір збитків, яка за версією сторони обвинувачення, завдано 112 потерпілим на суму 124907907,20 грн., апеляційний суд вважає, що визначений розмір застави у розмірі 18 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 41 995 000 грн., буде з одного боку утримувати обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого, не перетворить обраний йому запобіжний захід на безальтернативне ув`язнення.

Натомість, стороною захисту вищезазначені обставини не спростовані, а тому апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги щодо завідомо непомірного для обвинуваченого розміру застави.

За вказаних обставин, апеляційний суд погоджується із визначеним судом розміром застави та не знаходить законних підстав для його зміни у бік зменшення.

Щодо доводів апеляційної скарги про незаконне затримання ОСОБА_8 та про відсутність у кримінальному провадженні даних про належне повідомлення про підозру ОСОБА_10 , апеляційний суд констатує, що оцінка цих обставин була надана ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 26.10.2020 року та ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.11.2020 року.

В апеляційній скарзі містяться також інші аргументи сторони захисту, які не потребують детального аналізу колегії суддів та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи встановлені вище обставини, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , який дій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , у зв`язку з чим оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 369-372, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, колегія суддів, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який дій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2021 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України у кримінальному провадженні за №0000795, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.11.2018 року, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4