Справа № 157/966/19 Провадження №11-кп/802/20/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 2 ст. 289 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0000220 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 21 листопада 2019 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Балківці Новоселицького району Чернівецької області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з професійно-технічною освітою, неодружений, непрацюючий, раніше судимий вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07 жовтня 2016 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 та ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, звільнений від відбування покарання умовно-достроково на не відбутий строк 1 рік 11 місяців 10 днів, судимість за які не знято та не погашено у встановленому законом порядку,

Засуджений за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без конфіскації майна;

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання за даним вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07 жовтня 2016 року та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.
Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 постановлено рахувати з дня постановлення вироку 21 листопада 2019 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_8 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 02 травня по 22 серпня 2019 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, що становить 3 (три) місяці 22 (двадцять два) дні.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 до набрання вироком суду законної сили обрано у вигляді тримання під вартою.
Вирішено питання речових доказів та судових витрат.
ОСОБА_8 визнаний винний та засуджений за те, що він 01 травня 2019 року біля 0 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з метою задоволення своїх особистих потреб, шляхом вільного доступу, через незачинені в`їзні ворота зайшов на територію домогосподарства, що на АДРЕСА_2 , та не маючи ні дійсного, ні уявного права і дозволу на користування мотоциклом марки «Viper ZS 150J», 2013 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , вивівши його за межі вказаного домоволодіння та запустивши двигун, повторно, незаконно заволодів вказаним вище транспортним засобом, яким на законних підставах користується ОСОБА_10 .
В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим. Посилається на те, що висновку суду викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує на те, що судом безпідставно відмовлено в його клопотанні про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 289 КК України. Зазначає, що обвинувачений залишив мотоцикл біля с. Торговище Турійського району, тобто не в місці свого проживання або реєстрації, ОСОБА_8 добровільно повідомив про місцезнаходження транспортного засобу, ще до його затримання, самостійно з`явився із повідомленням про використання мотоцикла ОСОБА_10 до Турійського ВП ГУНП. Крім того, згідно розписки потерпілого, всі збитки йому відшкодовані, претензій до обвинуваченого не мав та просив звільнити його від відповідальності. Також зазначає, що обвинувачений працював у ОСОБА_11 та раніше користувався згаданим мотоциклом з дозволу. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтував своє рішення на припущеннях, оскільки ОСОБА_8 вказував, що транспортний засіб він впізнав та виявив в нічну пору доби на узбіччі дороги на початку с. Стобухівка Камінь-Каширського району, погукав власника чи особу, яка тоді могла користуватись мотоциклом, однак ніхто не відгукнувся, тому він взяв мотоцикл із метою повернути власнику, якого знав. Проте суд визнав ОСОБА_8 винним саме у заволодінні мотоциклом потерпілого із території домогосподарства, однак жодних доказів які б підтверджували, що ОСОБА_8 перебував на подвір`ї потерпілого немає. Також зазначає, що власник мотоцикла ОСОБА_12 судом не допитувався, обставини володіння його мотоциклом ОСОБА_10 судом не досліджувались. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким обвинуваченого ОСОБА_8 виправдати.
Заслухавши доповідача, який виклав суть обвинувачення, доводи апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які подану апеляційну скаргу підтримували та просили скасувати вирок суду і виправдати ОСОБА_8 , прокурора, яка апеляційну скаргу заперечила і просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх та дати остаточну оцінку кожному доказу з точки зору його належності, допустимості, достовірності, і достатності, у їх сукупності оцінки з точки зору достатності для висновку про доведеність вини.
Ці вимоги закону при постановленні вироку щодо ОСОБА_8 судом першої інстанції були дотримані.
Так, згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, тобто незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені наявними в матеріалах справи та наведеними у вироку доказами, дослідженими в судовому засіданні, яким дана належна оцінка.
Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного незастосування судом до ОСОБА_8 положень ч.4 ст.289 КК України, оскільки обвинувачений добровільно видав мопед, на думку суду апеляційної інстанції є безпідставними.
Так, вказаною нормою кримінального закону передбачено можливість звільнення від кримінальної відповідальності судом особи, яка вперше вчинила дії, передбачені ст.289 КК України (за винятком випадків незаконного заволодіння транспортним засобом із застосуванням насильства до потерпілого чи погрозою застосування такого насильства), але добровільно заявила про це правоохоронним органам, повернула транспортний засіб власнику і повністю відшкодувала завдані збитки.
Проте, підстав для застосування вказаної норми до ОСОБА_8 не має, оскільки ні обвинуваченим, ні захисником не надано доказів того, що ОСОБА_13 добровільно заявив про вчинений ним злочин, крім того, згідно показань як самого обвинуваченого, так і потерпілого і свідків, ОСОБА_13 відмовився від володіння мопедом лише після того, як дізнався що його розшукують працівники поліції. Також обвинувачений не повернув потерпілому транспортний засіб, а лише вказав місце його знаходження. Крім того, будучи допитаним в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 вказував, що матеріальні збитки йому не відшкодовані. Наведені факти разом із невизнанням обвинуваченим своєї вини у вчиненні злочину свідчить про відсутність такої ознаки, як добровільність заявлення про злочин правоохоронним органам, а отже, й про відсутність обґрунтованих підстав для застосування ч.4 ст.289 КК України.
Зі змісту оскарженого вироку слідує, що суд першої інстанції дав правильну оцінку викладеним у заяві доводам захисника щодо підстав звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності і обґрунтовано відхилив їх з наведенням відповідних мотивів такого рішення.
Оскільки в ході судового розгляду таких обставин не було встановлено, а доведено, що ОСОБА_8 вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом повторно і його дії кваліфіковано за ч.2 ст.289 КК України, то в даному випадку немає підстав для застосування положень ч.4 ст.289 КК України.
Під час перегляду вироку апеляційним судом не виявлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які тягнуть за собою безумовне скасування чи зміну вироку.
За змістом ч.3 ст.404 КПК України повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, допускається лише за наявності відповідного клопотання сторін та за умови, що ці обставини досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
В апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду ні обвинувачений, ні його захисник не заявили клопотань про повторне дослідження обставин кримінального провадження. Також, в ході апеляційного розгляду, в тому числі під час судових дебатів, сторона захисту не навела жодних відомостей, які би давали підстави вважати, що установлені під час кримінального провадження обставини були досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника щодо невстановлення судом умислу, мотиву та мети вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, з огляду на наступне.
Під незаконним заволодінням транспортним засобом (ст.289 КК України) слід розуміти умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.
Цей злочин визнається закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, - з моменту встановлення контролю над ним.
Незаконне заволодіння транспортним засобом означає, що винна особа не має права використовувати транспортний засіб для поїздки на ньому.
Суб`єктивна сторона злочину характеризується лише умисною формою вини у вигляді прямого умислу. При незаконному заволодінні транспортним засобом винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння та бажає його вчинити.
Мотив і мета цього злочину можуть бути різноманітними і на кваліфікацію не впливають, але підлягають обов`язковому з`ясуванню для визначення способу вчинення злочину та призначення покарання.
Зазначені доводи були також предметом перевірки суду першої інстанції, який обґрунтовано вказав, що ці обставини доведені у ході судового розгляду та знайшли своє відображення у вироку.
Відповідно до обставин, встановлених судом під час розгляду матеріалів кримінального провадження, аналіз дій обвинуваченого ОСОБА_8 у сукупності із дослідженими у визначеному процесуальним законом порядку доказами, не дають підстав для сумніву у спрямованості його умислу на незаконне заволодіння даним транспортним засобом, вчиненим повторно. Таке заволодіння відбулося таємно, всупереч волі ОСОБА_10 , яким останній користується на законних підставах.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин та кваліфікація його дій за ознаками ч.2 ст.289 КК України ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених судом доказах, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами і, зокрема, даними, що містяться в показаннях учасників судового провадження та даними досліджених в судовому засіданні документів.
Будь-яких підстав, які б викликали сумнів у викладених висновках суду перевіркою матеріалів провадження не виявлено. Оскільки наведені докази зібрані у встановленому законом порядку і узгоджуються між собою, підстав піддавати сумніву їх достовірність та допустимість колегія суддів не вбачає.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження, встановлено, що суд першої інстанції провів всебічне, повне й неупереджене дослідження всіх обставин кримінального провадження, безпосередньо перевірив при судовому розгляді наявні у кримінальному провадженні докази, допитав обвинуваченого, потерпілого, свідків, перевірив письмові докази, яким дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.
На підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, суд обґрунтовано послався на показання під час судового розгляду самого обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , а також на письмові докази, а саме на витяг з кримінального провадження №0000220 (т.2 а.м.к.п.5), протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 01.05.2019 (т.2 а.м.к.п.9), протокол огляду місця події від 01.05.2019 (т.2 а.м.к.п.10) з фототаблицями до нього (т.2 а.м.к.п.11-13), протокол проведення слідчого експерименту з участю потерпілого ОСОБА_10 від 20 червня 2019 (т.2 а.м.к.п.14-15), протокол огляду предметів від 01.05.2019 (т.2 а.м.к.п.16-20), свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 (т.2 а.м.к.п.22) та постанову про визнання і приєднання до справи речових доказів від 02 травня 2019 року (т.2 а.м.к.п.23).
Надаючи оцінку зазначеним доказам у своїй сукупності, апеляційний суд не сумнівається у їх належності та допустимості, вважає такі докази достатніми для доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального діяння, а тому не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Наведеними доказами, яким суд дав належну оцінку, попри не визнання обвинуваченим своєї вини, підтверджуються викладені у вироку висновки суду про наявність в діях ОСОБА_8 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Так, допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 надав суду пояснення з приводу того, що 01 травня 2019 року в нічну пору на початку с. Стобихівка Камінь-Каширського району знайшов мотоцикл, який стояв на узбіччі, яким він поїхав у с. Растів Турійського району, щоб уникнути розправи від знайомих йому хлопців із села Стобихівка, з якими в нього напередодні виник конфлікт. Він знав, що власником даного мотоцикла є ОСОБА_10 , оскільки працював у нього і раніше їздив цим мотоциклом на обід з дозволу власника. Він також знав, де стояв мотоцикл у господарстві потерпілого, так як був у нього на подвір`ї. Транспортний засіб мав намір повернути зранку того ж дня, однак не зробив цього оскільки зранку в с. Торговище Турійського району зустрів брата ОСОБА_18 , в якого залишився до вечора. При цьому мотоцикл залишив поблизу с. Торговище на узбіччі, після чого зателефонував до бабусі ОСОБА_15 та попросив її переказати потерпілому ОСОБА_10 , щоб забрав свій мотоцикл. Сам же зателефонував до дільничного інспектора Турійського ВП ГУНП у Волинській області та повідомив, що добровільно приїде у відділок поліції, звідки його згодом забрали працівники Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області.

Як убачається з показань потерпілого ОСОБА_10 , які останній надав в суді першої інстанції, що він має у власності мотоцикл марки «Viper ZS 150J», 2013 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , який придбав у ОСОБА_12 , проте на своє ім`я транспортний засіб ще не зареєстрував. 01 травня 2019 року вранці він виявив відсутність мотоцикла, який стояв під господарською будівлею. Вважав, що транспортний засіб взяв хтось зі знайомих чи братів. Але оскільки мотоцикл довго не повертали, тому приблизно в обідню пору він зателефонував на лінію 102. Пізніше, здогадавшись, що до викрадення мотоцикла може бути причетний ОСОБА_8 , він зателефонував до його баби ОСОБА_15 , яка у свою чергу зателефонувала до двоюрідної сестри обвинуваченого ОСОБА_19 , після чого повідомила, що мотоцикл знаходиться поблизу с. Торговище Турійського району. Разом зі своїм знайомим він поїхав на пошуки мотоцикла та знайшов його біля вказаного населеного пункту посеред поля в несправному стані. Також пояснив, що дозволу користуватися транспортним засобом ОСОБА_8 не давав. Про те, що обвинувачений користувався його мотоциклом він дізнався лише після того, як повернувся із сезонних заробітків. Твердження обвинуваченого про те, що мотоцикл знаходився на краю села вважає вигадкою, оскільки напередодні ввечері транспортний засіб знаходився, як зазвичай, біля господарської споруди. Також зазначав, що збитки йому не відшкодовані.

Дані показання цілком відповідають і показанням свідків ОСОБА_14 , який є батьком потерпілого та ОСОБА_11 , який є братом потерпілого, які вказані свідки дали під час розгляду справи судом першої інстанції, що вони не давали дозволу ОСОБА_8 користуватися належним їм мотоциклом.

Не суперечать викладеному і показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які суду першої інстанції показали, що 01 травня 2019 року до них у с. Торговище Турійського району приїхав їх двоюрідний брат ОСОБА_8 мотоциклом марки «Viper ZS» чорного кольору, якого, як він пояснив, придбав за власні кошти. Протягом усього дня обвинувачений катався по селу, а після обіду до них зателефонували родичі із села Стобихівка Камінь-Каширського району та повідомили, що ОСОБА_8 розшукує поліція з приводу зникнення мотоцикла. ОСОБА_19 , не бажаючи собі неприємностей, попросила обвинуваченого залишити її дім та з`явитися в поліцію. Після цього ОСОБА_8 кинув мотоцикл поблизу с. Торговище та сам пішов у невідомому напрямку.

Із матеріалів провадження істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин провадження при скоєнні злочину, у показаннях потерпілого та свідків не вбачається. Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпілий чи свідки, які були допитані судом під присягою, з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у зазначеному кримінальному правопорушенні.
Тому апеляційний суд не вбачає в діях суду першої інстанції порушень законодавства.
А та обставина, що досудове розслідування і суд по-іншому оцінюють докази, зокрема, показання потерпілого та свідків та інші письмові докази, порівняно з оцінкою їх обвинуваченим та його захисником, не свідчить про необ`єктивність слідчих органів і суду, на що є посилання в поданій апеляції.
Вивченням матеріалів кримінального провадження не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення вищевказаних доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності.
Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності.
Що ж стосується доводів апелянта в частині непричетності ОСОБА_8 до інкримінованого злочину, а саме відсутності умислу на заволодіння транспортним засобом, апеляційний суд вважає їх лінією захисту з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене правопорушення, і такими, що не підтверджуються, та спростовуються іншими доказами по кримінальному провадженню, і повністю узгоджуються з висновком суду першої інстанції, який критично віднісся до відповідних свідчень ОСОБА_8 та цілком правильно зазначив, що обвинувачений усвідомлював, що транспортний засіб належить іншій особі, проте протиправно поза волею законного володільця, оскільки потерпілий не надав йому дозволу користуватись мотоциклом,однак обвинувачений поїхав по своїх справах.
При цьому, дане кримінальне правопорушення є закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись внаслідок запуску двигуна чи буксирування.
Отже, аналізуючи позицію обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, співставляючи її з обвинуваченням, що інкримінується ОСОБА_8 , а також з показаннями учасників судового провадження та з іншими доказами, дослідженими судом, які повністю викривають обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, апеляційний суд доходить висновку, що вищезазначені показання та інші наведені судом докази мають характер логічних, послідовних та об`єктивних.
Зазначені докази винуватості ОСОБА_8 є такими, що доповнюють одне одного, є належними, достовірними, допустимими, достатніми та такими, що не суперечать Конституції та нормам КПК України.
Суд апеляційної інстанції вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про винність ОСОБА_8 у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, і правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.289 КК України.
За таких обставин вважати, що ОСОБА_8 невмотивовано засуджено за вказані злочинні дії, немає підстав.
Тому доводи обвинуваченого та його захисника є необґрунтованими, оскільки на підставі тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку кримінального правопорушення.
Що ж стосується призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно зі ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для його вибору суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші обставини, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
З огляду на матеріали кримінального провадження, суд при призначенні покарання обвинуваченому в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно з положеннями ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше судимий, вину у вчиненому не визнав, вчинив злочин будучи умовно-достроково звільненим за попереднім вироком, а також відсутність обставин, які пом`якшують його покарання та наявність обставини, яка обтяжує покарання вчинення злочину особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання в межах санкції статті у вигляді позбавлення волі на строк 5 років, яке слід відбувати реально, за відсутності підстав для застосування положень ст..ст.69,75 КК України, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Таким чином, на думку апеляційного суду, вимоги закону суд першої інстанції виконав і належним чином обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання.
Наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, підтверджені відповідними документами.
При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення і дані про особу ОСОБА_8 , та призначив покарання, яке є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Отже, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга захисника без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_20 залишити без задоволення, а вирок Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 21 листопада 2019 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_8 , який тримається під вартою у той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий

Судді: