ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1158/21 Справа № 206/5828/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000610 відносно:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Дніпропетровська, громадянина України, неодруженого, з середньо-технічною освітою, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених положеннями ч. 2 ст. 286, ч. 3 ст. 135 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2021 року ОСОБА_8 було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, за ч. 2 ст. 286, ч. 3 ст. 135 КК України та призначено йому покарання:
- за ч. 3 ст. 135 КК України у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у вигляді 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Запобіжний захід обвинуваченому до набрання вироком законної сили залишено у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Вирішено питання щодо речових доказів, щодо накладених арештів та щодо розподілу судових витрат на залучення експерта.
Як встановлено судом, ОСОБА_8 16 липня 2020 року приблизно о 18 годині 00 хвилин знаходився на робочому місці водія в технічно справному автомобілі «ЗИЛ 555 СПГ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належному ОСОБА_9 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , який стояв без руху на рівні правого краю проїзної частини вул. Палісадної передньою частиною в напрямку вул. Халхінгольської, навпроти нерегульованого перехрестя з вул. Проліскової, яка відноситься до садового товариства «Шиянка», та навпроти будинку 116 по вул. Проліскової, у Самарському районі міста Дніпра. Разом з ОСОБА_8 у вказаному автомобілі на передньому пасажирському сидінні в якості пасажира перебувала ОСОБА_10 , яка знаходилась у стані алкогольного сп`яніння тяжкого ступеню (концентрація алкоголю в сечі 4,32%).
На вимогу водія ОСОБА_8 , пасажир ОСОБА_10 почала висадку з кабіни автомобіля через праві пасажирські двері, під час чого втратила рівновагу та впала на дорогу.
Надалі водій ОСОБА_8 , який бачив, що ОСОБА_10 впала на дорогу, не діяв таким чином, щоб не піддавати небезпеці життя та здоров`я себе і громадян, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, перед початком руху не переконався в тому, що це буде безпечним, та що він своїми діями не створить небезпеки іншим учасникам руху, маючи обмежену оглядовість з робочого місця водія, не перевірив стан та положення ОСОБА_10 після падіння, керуючи автомобілем «ЗИЛ 555 СПГ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , почав рух вперед в напрямку вул. Халхінгольської Самарського району м. Дніпра та від`їжджаючи від місця падіння ОСОБА_10 скоїв наїзд правими задніми колесами керованого автомобіля на пішохода ОСОБА_10 , яка в цей час перебувала на смузі руху вказаного транспортного засобу у горизонтальному положенні обличчям догори.
Після скоєння наїзду, та усвідомлюючи цей факт водій ОСОБА_8 залишив місце пригоди.
Своїми діями водій ОСОБА_8 грубо порушив вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.3.б), 10.1. Правил дорожнього руху.
Порушення пункту 10.1. Правил дорожнього руху з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого ОСОБА_10 заподіяно наступні тілесні ушкодження: закриті переломи кісток тазу: крила клубової, лонної та сідничної справа, розриви обох клубово-хрестцьових з`єднань, 200 мл крові в черевній порожнині (область малого тазу), масивні крововиливи у м`які тканини навколо переломів кісток тазу, масивний крововилив в області м`яких тканин правої сідниці з утворення кишені заповненої кров`ю (відшарована від кісток підшкірно-жирова клітковина, м`язи), аналогічне утворення кишені в м`яких тканинах верхньої третини правого стегна на зовнішній та передній поверхнях, по задньо-зовнішній поверхні нижньої третини лівого плеча та ділянки лівого ліктьового суглобу; садна передньої черевної стінки праворуч з крововиливом навколо (злущення поверхневих шарів епідермісу назовні праворуч в горизонтальному напрямку відносно особи, яка розташована у стандартному анатомічному - вертикальному положенні), осаднення передньої поверхні верхньої третини правого стегна (над кишене-подібним відшаруванням м`яких тканин), садна передньої поверхні обох колінних суглобів. Комплекс тілесних ушкоджень в області тазу з внутрішньочеревним крововиливом, тілесні ушкодження в області передньої черевної стінки справа, садна верхніх та нижніх кінцівок у своїй сукупності за критерієм небезпеки для життя мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень.
Крім того, 16 липня 2020 року о 18 годині 30 хвилин водій ОСОБА_8 знаходячись на місці скоєння дорожньо-транспортної пригоди, являючись особою, яка поставила потерпілу ОСОБА_10 в небезпечний для життя стан, що виразилося в тому, що він порушивши п. 10.1. Правил дорожнього руху, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , якій спричинив тяжкі тілесні ушкодження, поширюючи аморальну поведінку, проявив байдужість і неповагу до права людини на життя і безпеку, нехтуючи моральними і правовими нормами, що передбачають надання допомоги людям, що знаходяться в небезпечному для життя стані, усвідомлюючи суспільну небезпеку своєї бездіяльності і те, що він залишає без допомоги особу, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, а також усвідомлюючи те, що він має реальну можливість надати допомогу і що він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, та, діючи умисно всупереч вимогам п. 2.10. Правил дорожнього руху не вжив заходів для надання першої медичної допомоги потерпілій, не викликав швидку медичну допомогу, не звернувся за допомогою до присутніх для відправлення в лікувальний заклад, не доставив потерпілу до лікувального закладу на своєму транспортному засобі, а за допомогою сторонніх осіб на автомобілі «ВАЗ-2101» реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_11 відвіз потерпілу ОСОБА_10 до місця спільного мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , де залишив ОСОБА_10 без допомоги, яка перебувала в небезпечному для життя стані і була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, що в подальшому спричинило її смерть 16 липня 2020 року близько 20 години 00 хвилин за вищевказаною адресою.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Обвинувачений в своїй апеляційній скарзі просить вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2021 року в частині призначеного йому покарання змінити, призначивши ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 135, ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 70 КК України покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
В обґрунтування своїх вимог обвинувачений посилається на невідповідність через свою суворість призначеного судом першої інстанції покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину, обставинам кримінального провадження та особі обвинуваченого.
Так, обвинувачений вважає, що судом першої інстанції не було належним чином враховано ті обставини, що потерпіла випала з автомобіля під час висадки і транспортний засіб, яким керував обвинувачений має конструктивну особливість, а саме в зовнішні дзеркала заднього огляду є мертві зони, зокрема, праве дзеркало, в якому видно лише праві двері пасажирської сторони та сходинки і вся конструкція не дозволяє повністю бачити водієві усю праву сторону впродовж автомобіля поміж коліс. Таким чином, обвинувачений перед початком руху подивився в вищевказане дзеркало та не побачив ОСОБА_10 в зоні огляду, тому і не вбачав небезпеки для її життя перед початком руху.
Також, обвинувачений вважає, що суд першої інстанції належним чином не прийняв до уваги щире каяття обвинуваченого, активну співпрацю зі слідством у розкритті злочину, відсутність обставин, які обтяжують покарання, не прийняв до уваги дані про особу обвинуваченого, який до обрання міри запобіжного заходу мав постійне місце роботи, має системне хронічне захворювання псоріаз, яке потребує відповідного режиму праці та відпочинку, відсутність стресу та достатнього перебування на сонячному світлі, що необхідно для забезпечення ремісії хвороби обвинуваченого.
Поміж іншого, обвинувачений зазначає, що за час проведення досудового слідства він багаторазово пожалкував про скоєні ним кримінальні правопорушення, навчений та покараний наріканням оточуючих людей, зробив для себе відповідні висновки.
Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній.
Прокурор в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого заперечував, посилався на її безпідставність та необгрунтованість, просив залишити скаргу без задоволення, а оскаржуваний ОСОБА_8 вирок без змін.
Потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні, також, заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та призначення йому більш м`якого покарання, аніж призначено судом першої інстанції, просив залишити вирок суду першої інстанції без змін.
Мотиви суду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 3 ст. 135 КК України, за вказаних у вироку обставин, а також, щодо кримінально-правової кваліфікації злочину, не оскаржуються, а тому не є предметом апеляційного розгляду.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_8 та на кваліфікацію його дії, не виявлено.
Однією з підстав для зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, згідно з ч. 2 ст. 409 КПК України, може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинами кримінального провадження.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно з вимогами ст. ст. 65 і 69 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. При цьому, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією кримінального закону, або перейти до іншого, більш м`якого покарання, не зазначеного у санкції статті.
Виходячи з положень ст. 50 КК України, рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.
Призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України класифікуються як тяжкі злочини, пов`язані із злочинами проти життя та здоров`я особи та проти безпеки руху та експлуатації транспорту, наслідки вчинених кримінальних правопорушень, які призвели до смерті потерпілої та правильно врахував суспільну небезпеку скоєних обвинуваченим злочинів.
Належно прийняв до уваги дані про особу ОСОБА_8 , який раніше не судимий, неодружений, за місцем мешкання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває.
Врахував і конкретні обставини кримінального провадження, а саме, обставини, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання щире каяття, відсутність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, відсутність цивільного позову, думку потерпілої, в якої від злочинних дій обвинуваченого загинула донька та призначив ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286, ч. 3 ст. 135, ч. 1 ст. 70 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, яке повністю відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, обставинам справи та особі обвинуваченого, а також сприятиме меті покарання, буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження в подальшому вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.
А тому, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність доводів обвинуваченого про те, що судом першої інстанції було призначено невідповідне обставинам кримінального провадження, ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченого покарання, зокрема, без ряду врахування обставин, які, на думку обвинуваченого, пом`якшують покарання.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що суд першої інстанції не врахував при призначенні покарання тих обставин, що автомобіль, з якого випала потерпіла, має такі конструктивні особливості, як мертві зони і обвинувачений не бачив, що потерпіла попала під колеса даного транспортного засобу, а тому був впевнений, що рух безпечний і не вбачав в небезпеки для життя потерпілої перед початком руху, то колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість, безпідставність та спрямованість таких доводів обвинуваченого на уникнення покарання за вчинені кримінальні правопорушення, з огляду на наступне.
Так, відповідно до дослідженого судом першої інстанції висновку експерта №19/104-9/2/1088 від 11 вересня 2020 року, вбачається, що обвинувачений, як водій автомобіля "ЗИЛ 555 СПГ" повинен був діяти відповідно до вимог п. 10.1 ПДР України.
Технічна можливість уникнути даної ДТП для водія автомобіля "ЗИЛ 555 СПГ" ОСОБА_8 визначала шляхом виконання ним вимог п. 10.1 ПДР та у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які б перешкоджали б йому виконати дану вимогу.
При заданому механізмові події дії водія автомобіля "ЗИЛ 555 СПГ" ОСОБА_8 не відповідали вимогам п. 10.1 ПДР України, що з технічної точки зору перебували в причинному зв`язку з настанням події.
Водночас, відповідно до п. 10.1 ПДР України перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
Як вбачається із показів самого обвинуваченого, наданих суду першої інстанції в ході судового провадження, ОСОБА_8 бачив як під час висадки потерпіла ОСОБА_10 саме випала із транспортного засобу, будучи при цьому, в стані алкогольного сп`яніння, що також було добре відомо обвинуваченому в момент падіння потерпілої. При цьому, в апеляційній скарзі та в суді апеляційної інстанції обвинувачений посилався на конструктивні особливості транспортного засобу ЗИЛ 555 СПГ, зазначаючи, що в зовнішніх дзеркалах заднього огляду є мертві зони, зокрема, праве дзеркало, в якому видно лише праві двері пасажирської сторони та сходинки і вся конструкція не дозволяє повністю бачити водієві усю праву сторону впродовж автомобіля поміж коліс.
Таким чином, обвинувачений знаючи усі вказані факти, а саме, падіння потерпілої в стані алкогольного сп`яніння з автомобіля під час висадки та наявність в транспортного засобу так званих мертвих зон, не здійснив належним чином перевірку безпеки руху, зокрема, не перевірив, наприклад, вийшовши з автомобіля чи відкривши пасажирські двері, чи не опинилась потерпіла після падіння під колесами транспортного засобу, яких в дзеркалах, як вказує обвинувачений, не видно, натомість почав рух, чим допустив порушення п. 10.1 ПДР України, які знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку із отриманням тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , внаслідок яких остання померла.
Більш того, колегія суддів при розгляді апеляційної скарги обвинуваченого та його вимог про пом`якшення йому покарання, приймає до уваги встановлені судом першої інстанції та підтверджені письмовими доказами ті обставини, що після наїзду на потерпілу та спричинення їй таких тяжких тілесних ушкоджень, обвинувачений не прийняв жодних мір та не вчинив дій для надання потерпілій необхідної допомоги, зокрема, виклику швидкої, натомість, продовжив злочинні дії: відвіз останню додому та залишив її там без допомоги в стані небезпечному для її життя і позбавленому можливості самостійно вжити заходів для самозбереження. В ході досудового розслідування органом досудового розслідування такі дії було кваліфіковано за ч. 3 ст. 135 КК України, за ознаками завідомого залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, що спричинило смерть особи.
Окрім цього, колегія суддів приймає також до уваги думку потерпілої, яка в ході судового засідання в суді апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_8 та призначення йому більш м`якого покарання, аніж призначено судом першої інстанції, і яка просила залишити вирок суду без змін.
Тож, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2021 року відносно ОСОБА_8 , за ч. 2 ст. 286, ч. 3 ст. 135 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4