Дата документу 01.04.2021 Справа № 336/1140/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/603/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/1140/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

представника потерпілої ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16 грудня 2020 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Дніпровка Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за те, що він 22.01.2020 року приблизно о 14 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем «NISSAN MURANO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїжджій частині вул.Курська у напрямку від вул.Чарівна до вул.Героїв 55-ї бригади в м.Запоріжжі. На перехресті вул.Курська вул.Героїв 55-ї бригади, ОСОБА_10 зупинив керований ним автомобіль, після чого відновив рух з метою виконання маневру лівого повороту, після продовжував рух по проїжджій частині вул.Героїв 55-ї бригади у напрямку вул.Кутузова.

В цей же час, пішохід ОСОБА_7 , знаходячись в районі будинку АДРЕСА_2 бригади, здійснювала перетин проїжджої частини вул.Героїв 55-ї бригади, рухаючись справа - наліво за ходом руху водія.

Водій ОСОБА_10 , маючи об`єктивну здатність виявити пішохода ОСОБА_7 , яка вже перебувала на проїжджій частині вул.Героїв 55-ї бригади та здійснювала її перетин, діючи в порушення вимог п.п. 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху України, не переконався в безпеці свого маневру, дорогу пішоходу ОСОБА_7 не надав, заходи гальмування вчасно не застосував, в результаті чого допустив наїзд на останню передньою лівою частиною кузова керованого ним автомобіля.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди згідно висновку судово-медичної експертизи №161 від 11.02.2020 року пішоходу ОСОБА_7 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: «відкрита проникаюча черепно-мозкова травма: перелом потиличної кістки зліва з переходом ліній перелому на основу черепа, перелом верхнього краю правої орбіти та двосторонній перелом стінок решітчастої кістки справа, геморагічні вогнища забоїв головного мозку в правій скроневій, обох лобних часток та в лівій гемісфері мозочка, субдуральна гематома (скупчення крові під твердою мозковою оболонкою) над лівою лобною та скроневою часток, скупчення газу в передній черепній ямці та в порожнині правої орбіти, садно потиличної ділянки, пері орбітальна гематома правого ока, які в сукупності кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя. Перелом хірургічної шийки лівої плечової кістки кваліфікується як тілесне ушкодження не менш ніж середньої тяжкості».

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи №9-103 від 18.02.2020 року в даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля «NISSAN MURANO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_10 не відповідали вимогам п.п.10.1, 16.2 Правил дорожнього руху України, що знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди. Водій ОСОБА_10 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_7 , шляхом виконання вимог п.п.10.1, 16.2 Правил дорожнього руху України.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження. Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про процесуальні витрати цивільний позов та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої 59 396,10 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди скасувати. Свої вимоги мотивував тим, що суд не вправі самостійно змінювати відповідача або залучати його без відповідного клопотання позивача. Потерпілою було подано цивільний позов від 13.08.2020 року, відповідно до якого потерпіла просила суд стягнути з ПРАТ СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» 150 000 грн. моральної шкоди, отриманої внаслідок ДТП за участі забезпеченого транспортного засобу та 12 810, 95 грн. матеріальної шкоди із ОСОБА_10 11.12.2020 року потерпілою було подано уточнену позовну заяву, в якій відповідачем виступає лише ПРАТ СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ», з якого потерпіла просила стягнути матеріальну та моральну шкоду. Тобто відповідачем за даним позовом є саме ПРАТ СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ». Відтак, оскільки клопотання про заміну або долучення відповідача від потерпілої не заявлялось, покладення на обвинуваченого обов`язку зі сплати морального відшкодування за цивільним позовом до ПРАТ СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» є незаконним.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпіла просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду без змін як законний та обґрунтований.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; потерпілу, її представника, прокурора, які заперечили проти апеляційної скарги та просили вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_10 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь, вид та розмір призначеного йому покарання в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_10 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

В своїй апеляційній скарзі захисник не погодився з рішенням суду в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої моральної шкоди, вважаючи, що покладення на обвинуваченого обов`язку зі сплати морального відшкодування за цивільним позовом до ПРАТ СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» є незаконним.

Проте колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, не може погодитись із такими доводами захисника виходячи з наступного.

Положеннями ч.1 ст.129 КПК передбачено, що суд, зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ч.5 ст.128 КК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілою ОСОБА_7 було заявлено цивільний позов, у якому в якості цивільних відповідачів було зазначено обвинуваченого ОСОБА_10 та ПРАТ СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ».

В подальшому потерпіла подала до суду уточнену позовну заяву, в якій цивільним відповідачем виступало лише ПРАТ СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ».

Разом з тим, відповідно до матеріалів провадження потерпіла ОСОБА_7 , яка є цивільним позивачем, від свого цивільного позову в частині позовних вимог до обвинуваченого ОСОБА_10 не відмовлялася і суд у відповідності до ст.255 ЦПК не приймав відмову потерпілої від позову в цій частині, ухвала про закриття провадження щодо ОСОБА_10 не приймалась. Не приймав суд і рішення про залишення цивільного позову потерпілої в частині позовних вимог до обвинуваченого без розгляду у відповідності до ст.257 ЦПК відповідна ухвала судом також не виносилась.

Відтак суд першої інстанції вправі був розглядати одночасно доводи і вимоги за обома цивільними позовами потерпілої, виходячи одночасно з вимог обох позовних заяв і переліку зазначених у них відповідачів.

Більш того, під час судового розгляду після подачі уточненого позову потерпіла ОСОБА_7 , яка є цивільним позивачем, наголосила суду про те, що вона наполягає на розгляді її вимог за цивільним позовом й щодо обвинуваченого ОСОБА_10 . Останній в апеляційній скарзі не заперечував проти визначеного судом обв`язку обвинуваченого відшкодувати розмір франшизи за полісом цивільної відповідальності.

З огляду на наведене рішення суду в цій частині є обґрунтованим, відповідає вимогам законодавства, а тому підстав для його скасування за доводами, наведеними в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16 грудня 2020 року щодо ОСОБА_10 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4