ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 662/729/19 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/532/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст. 121 ч. 2 КК України
УХВАЛА
03 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5
прокурора: ОСОБА_6
обвинуваченої ОСОБА_7
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України
Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені обставини
Цим вироком, ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років. Відповідно до ст.70 ч.4 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Новотроїцького районного суду Херсонської області від 12.06.2019 року, більш суворим, призначеного даним вироком, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді восьми років позбавлення волі.
Строк відбування покарання обчислено з 08 лютого 2019 року, тобто, з моменту її фактичного затримання.
Зараховано у строк відбуття покарання за цим вироком повністю відбуте ОСОБА_7 покарання за вироком Новотроїцького районного суду Херсонської області від 12.06.2019 року у виді трьох місяців арешту. Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою. Вирішено питання щодо арешту майна, речових доказів та судових витрат.
Cуд встановив, що ОСОБА_7 у ніч з 06.02.2019 року на 07.02.2019 року, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті неприязних стосунків, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, кухонним ножем нанесла один удар в область грудної клітини та два удари в область живота ОСОБА_9 , чим спричинила останньому відповідно до висновку експерта КУ «Бюро судово-медичних експертиз» № 25/Н від 28.03.2019 року умисне тяжке тілесне ушкодження за критерієм небезпеки для життя у вигляді проникаючого колото-різаного ушкодження живота з пораненням брижейки кишечника та тонкої кишки, з ускладненням у вигляді фіброзно гнойного перитоніту, що спричинило смерть потерпілого.
Вимоги апеляційної скарги
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, провадження у справі закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України через відсутність в діях ОСОБА_7 складу злочину. Обґрунтовуючи апеляційні вимоги зазначає, що суд побудував обвинувальний вирок виключно на припущеннях, оскільки прямих доказів винуватості ОСОБА_7 саме у вчиненні злочину, передбаченого ст. 121 ч. 2 КК стороною обвинувачення суду не надано. Суд безпідставно відхилив показання ОСОБА_7 про спричинення нею ножового поранення ОСОБА_9 в стані необхідної оборони. Цей факт підтверджено висновком судово-медичної експертизи про наявність у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, що узгоджується з її показаннями про побиття її чоловіком, що передувало вчинення ОСОБА_7 самозахисту шляхом нанесення ножового поранення нападнику. Крім того ОСОБА_9 раніше засуджувався за побиття ОСОБА_7 , що додатково свідчить на користь позиції обвинуваченої про систематичне вчинення щодо неї насильства чоловіком.
Об`єктивно факт спричинення ОСОБА_7 ножового поранення чоловіку на ґрунті раптово виниклої сварки нічим не підтверджено. Показання батьків обвинуваченої, які допитані в якості свідків та негативно характеризують останню не є доказами її вини, тому не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку. Показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 могли б бути непрямим доказами винуватості ОСОБА_7 , якщо були б підтверджені іншими доказами, яких не здобуто, тому не є належними доказами винуватості останньої саме у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що заподіяло смерть потерпілого.
В апеляційній скарзі із доповненням (том 2 а.п. 217-226, том 3 а.п. 19-50) обвинувачена ОСОБА_7 висуває вимогу про скасування вироку суду та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції в зв`язку з відсутністю в своїх діях складу злочину, неповнотою судового розгляду невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог КПК.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги наводить доводи, аналогічні доводам апеляційної скарги захисника. Крім того зазначає, що на момент вчинення злочину перебувала у стані сильного душевного хвилювання, яке було викликано систематичними образами, знущанням та застосуванням фізичного насильства з боку її чоловіка, який, перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння, намагався позбавити її життя, заподіяв чисельні тілесні ушкодження руками та ногами, вдарив табуретом, погрожував вбивством, що зумовило необхідність оборонятись від його злочинних дій та виключає кримінальну відповідальність за заподіяння нападнику шкоди, оскільки вона перебувала у стані необхідної оборони. На виключний випадок, її дії можуть підпадати під склади злочинів, передбачених ст. 116 та 118 КК, але ніяк не під ч. 2 ст. 121 КК. Стороною обвинувачення не доведено мотиву вчинення злочину та версія обвинувачення ґрунтується виключно на припущеннях. Зазначає, що слідчий експеримент з нею з метою відтворити обставини та обстановку злочину на місці події та надати їй можливість правдиво відтворити перебіг подій на досудовому розслідуванні не проводився, що є порушенням вимог ст. 240 КПК та підставою для скасування вироку суду з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.
Крім того, у поданому апеляційному суду клопотанні (том 2 а.п. 228) ОСОБА_7 просить зарахувати їй в строк відбування покарання, покарання, відбуте за попереднім вироком від 12.06.2019 року та період попереднього ув`язнення з 08.02.2019 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі на підстав ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення в строк покарання» № 838-УІІІ від 26.11.2015 року.
Позиції учасників апеляційного розгляду
Обвинувачена ОСОБА_7 , її захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційні скарги з наведених в них підстав.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 проти задоволення апеляційних скарг заперечувала, просила вирок залишити без змін.
Оцінка суду
Заслухавши доповідь судді, позиції сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла до наступного висновку.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК зроблено з додержанням ст. 23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено перевіреними під час судового розгляду доказами, оцінених відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу, і вони в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі насамперед аналізу: показань самої обвинуваченої, допитаних з дотриманням засади змагальності потерпілого ОСОБА_14 ,свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ; фактичних даних, що містяться у протоколі огляду місця події від 08.02.2019 року (а.п.9-16), повідомлення ОСОБА_7 про те, що за адресою: АДРЕСА_1 нею виявлено труп її чоловіка - ОСОБА_9 , на тілі померлого є тілесні ушкодження, які, як обвинувачена зазначила у своїй заяві, він отримав від невідомих осіб 07.02.2019 року (а.п.6), протоколі про вчинене кримінальне правопорушення від 08.02.2019 року, в якому ОСОБА_7 зазначила, що вона в ході конфлікту, який виник з її чоловіком у ніч з 06.02. на 07.02.2019 року, заподіяла останньому кухонним ножем ушкодження в області живота та грудної клітини, оскільки хвилювалась за своє життя та здоров`я (а.п.7), досліджених судом речових доказів; на підставі проведених у справі та перевірених у ході судового слідства судових експертиз, а також інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.
З`ясувавши ставлення ОСОБА_7 до пред`явленого обвинувачення й перевіривши показання останньої на свій захист, такі твердження вмотивовано спростував у вироку.
У своєму рішенні суд навів конкретні докази, які переконливо доводять справедливість засудження ОСОБА_7 та обґрунтовано критично оцінив доводи захисту про відсутність в її діях складу вказаного злочину.
Колегія суддів погоджується з цим висновком та критично оцінює аналогічні доводи апеляційних скарг з огляду на наступне.
Зокрема обвинувачена в своїх показаннях не заперечує факту конфлікту з потерпілим ОСОБА_15 у ніч з 06.02.2019 року на 07.02.2019 року, та заподіяння потерпілому поранення кухонним ножем в область живота.
Разом з цим в суді та в апеляційній скарзі вона стверджує, що перебувала у стані необхідної оборони, викликаному жорстоким побиттям її чоловіком, погрозою їй вбивством та тяжкими образами, через які вона, перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання, змушена була захищати своє життя, що виключає в її діях склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Оцінюючи вказані доводи, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до вимог ч.1 ст.36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Згідно із ч.3 ст.36 КК перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.
За змістом ч.5 ст.36 КК, не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає.
Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення чи неперевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання, наявність чи відсутність обставин, передбачених ч.5 ст.36 КК.
Цих вимог судом дотримано.
Свої доводи щодо спростування версії захисту суд мотивував тим, що з фактичних обставин, встановлених в ході розгляду кримінального провадження, та матеріалів справи вбачається, що між обвинуваченою ОСОБА_7 та її чоловіком ОСОБА_9 протягом останніх років склались неприязні стосунки, неодноразово з приводу цих конфліктів кожен з них звертався із заявами до відділу поліції. У день події ОСОБА_7 висловила чоловікові чергове зауваження, між ними на грунті тривалих неприязних відносин виникла словесна суперечка, під час якої між обвинуваченою та потерпілим мав місце взаємний конфлікт, що переріс в обопільну бійку, під час якої вони один одному завдавали ударів, при цьому ОСОБА_7 чоловіку - ще й ножем.
З висновку судово-медичної експертизи та показань експерта ОСОБА_16 вбачається, що причиною смерті ОСОБА_9 став перитоніт, що розвинувся в результаті ножового поранення глибиною приблизно 6 см, а в разі надання йому медичної допомоги своєчасно смерть потерпілого могла і не настати.
Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 були заподіяні обвинуваченим тілесні ушкодження, що свідчить про наявність в її діях необхідної оборони, спростовуються наявним в матеріалах справи протоколом її затримання 08.02.2019 року, з якого вбачається, що ані обвинуваченою, ані її захисником жодних таких обставин не зазначалось та жодного клопотання з приводу їх фіксації ними не заявлялось.
Висновком експерта №33/Н від 12.02.2019 року також спростовуються показання обвинуваченої про те, що вона захищалася від активних дій потерпілого, оскільки під час її проведення на тілі ОСОБА_7 тілесних ушкоджень у виді подряпин, багатьох синців, шишки на голові, заподіяння яких їй діями потерпілого стверджувала обвинувачена, експертом у неї не виявлено.
Наявність лише одного садна на задній поверхні грудної клітини по вертебральній лінії на рівні 2-го грудного хребця, яке виникло від дії тупого предмета, можливо 07.02.2019 року , як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, не доводить факт суспільно небезпечного посягання достатньої інтенсивності з боку потерпілого ОСОБА_9 , яке б створювало реальну загрозу заподіяння шкоди життю та здоров`ю обвинуваченої, що в свою чергу могло викликати у останньої невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому, оскільки заподіяння нею ударів йому ножем у грудну клітину та живіт, в результаті чого останній потерпілий отримав легкі та тяжкі тілесні ушкодження, в той час як у обвинуваченої виявлено лише легке тілесне ушкодження, яке має незначні скороминущі наслідки свідчить про те, що визначальним у поведінці обвинуваченої було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому, розправитися з ним, а отже такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони.
При цьому суд об`єктивно встановив, що ОСОБА_7 усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій та діяла з відповідним умислом, передбачала можливість настання наслідків у виді спричинення будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілого, хоча й не конкретизувала у своїй свідомості, якою саме буде така шкода. Її протиправні дії знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого, а незалежно від того, чи є такий умисел прямим або непрямим, настає відповідальність за фактично спричинену шкоду, у даному випадку - за умисне заподіяння ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого.
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №92 від 28.02.2019 року, ОСОБА_7 під час скоєння злочину не мала будь-якого хворобливого розладу душевної діяльності, тоді могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Крім того, суд першої інстанції слушно наголосив, що версія ОСОБА_7 про перебіг подій, не була послідовною від самого початку, що свідчить про її неправдивість та прагнення ввести слідство та суд в оману.
Зокрема під час повідомлення органу поліції про смерть потерпілого вона стверджувала, що ножові поранення обвинуваченому спричинили інші особи, свідку ОСОБА_10 розповідала, що чоловік поранив собі пах склом від розбитого бутиля, а в суді, хоча і визнала, що це вона заподіяла ножем ушкодження потерпілому, наполягала на тому, що вдарила його лише один раз.
Поведінка обвинуваченої після вчинення злочину, а саме те, що вона не вживала жодних дій з надання допомоги потерпілому з приводу отриманих ним ножових поранень свідчить про її байдужість до наслідків своїх дій.
Доводи обвинуваченої про те, що вона нанесла потерпілому лише один удар ножем спростовується висновку судово-медичної експертизи № 25/Н від 28.03.2019 року та показаннями експерта ОСОБА_16 , з яких вбачається, що у ОСОБА_9 було виявлено три ножових поранення в різні частини тіла, а тому суд обґрунтовано не прийняв до уваги такі показання.
Суд обґрунтовано відхилив посилання сторони захисту на те, що раніше ОСОБА_9 засуджувався за заподіяння обвинуваченій легких тілесних ушкоджень, а також показання свідка ОСОБА_17 , допитаної судом по ініціативі сторони захисту, про те, що обвинувачена неодноразово жалілась й на те, що чоловік її б`є, оскільки вони не доводять той факт, що саме 07.02.2019 року аналогічні обставини мали місце та обвинувачена діяла у стані необхідної оборони.
Отже колегія відхиляє аналогічні доводи апеляційних скарг з цих же підстав.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченої про те, що слідчий безпідставно не провів з нею слідчий експеримент, що, на її переконання, є неповнотою досудового розслідування та підставою для скасування вироку є неприйнятною, оскільки проведення цієї слідчої дії не є обов`язковим, а показання обвинуваченої з приводу перебігу подій, що мали місце у ніч з 06.02.2019 року на 07.02.2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , сприймались судом безпосередньо в порядку ст. 23 КПК та були оцінені з дотриманням вимог ст. 94 КПК.
Доводи апеляційних скарг про те, що висновок суду ґрунтується на припущеннях є безпідставним.
Суд дослідив всі надані сторонами провадження докази, наявність будь-яких перешкод у поданні стороною захисту нових доказів не встановлено.
Проаналізувавши кожен із доводів апеляційної скарги колегія суддів не знаходить підстав для скасування вироку та виправдання обвинуваченої, як про те просить захисник або призначення нового розгляду в суді першої інстанції, як про це просить обвинувачена.
Вищенаведені докази в їх сукупності беззаперечно доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, що їй інкримінується, у вироку суд першої інстанції навів переконливі докази та мотиви визнання її винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, тому апеляційний суд не може констатувати, що винуватість ОСОБА_7 не доведено поза розумним сумнівом.
При призначенні ОСОБА_7 покарання, суд урахував, характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, відомості про особу обвинуваченої, яка за місцем проживання характеризується негативно, не працює, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, стійких соціальних зв`язків не має, і дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення їй покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально та призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів в порядку ст. 70 ч. 4 КК України, оскільки її виправлення та попередження нових злочинів неможливе без ізоляції від суспільства.
Призначене обвинуваченій покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для її виправлення та попередження нових злочинів.
Клопотання ОСОБА_7 про зарахування їй у строк відбування покарання за цим вироком покарання, відбутого за попереднім вироком та періоду попереднього ув`язнення з 08.02.2019 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення в строк покарання» № 838-УІІІ від 26.11.2015 року задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Судом встановлено, що згідно з ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду від 08.10.2019 року змінено вирок Новотроїцького районного суду Херсонської області від 12.06.2019 року, у відповідності до якого ОСОБА_7 засуджена за ч.ч. 1,2 ст. 125 КК України, та постановлено вважати останню засудженою до покарання за вчинення вказаних злочинів у виді 3 (трьох) місяців арешту.
Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і призначено їй остаточне покарання відповідно до ст.70 ч.4 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Новотроїцького районного суду Херсонської області від 12.06.2019 року, більш суворим, призначеним даним вироком, у виді восьми років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 08 лютого 2019 року, тобто, з моменту її фактичного затримання у кримінальному провадженні за ч.2 ст.121 КК України із зарахуванням у строк відбуття покарання за вироком від 18.02.2021 року повністю відбуте засудженою покарання за вироком Новотроїцького районного суду Херсонської області від 12.06.2019 року у виді трьох місяців арешту.
Таким чином, покарання за вироком від 12.06.2019 року ОСОБА_7 вже зараховано судом у строк відбуття нею покарання вироком Новокаховського міського суду від 18.02.2019 року, а тому підстави для задоволення її клопотання в цій частині відсутні.
Частиною 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII визначено, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Законом України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» від 18 травня 2017 року № 2046-VIIІ, який набрав чинності 21 червня 2017 року, ч. 5 ст. 72 КК викладено у такій редакції: «Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.».
Згідно зі ст. 1 Закону України від 30 червня 1993 року № 3352-XII«Про попереднє ув`язнення» попереднім ув`язненням є запобіжний захід, який у випадках, передбачених КПК, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Суд має право зарахувати строк попереднього ув`язнення лише в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано таке ув`язнення.
Як встановлено судом ОСОБА_7 у кримінальному провадженні за ч.1,2 ст.125 КК України затримана не була, ці кримінальні правопорушення нею вчинено 09.08.2017 року та 02.12.2017 року, а злочин, передбачений ч.2 ст. 121 КК України, у ніч з 06.02.2019 року на 07.02.2019 року. В рамках даного кримінального провадження ОСОБА_7 затримано 08.02.2019 року.
Отже, за вироком Новотроїцького районного суду Херсонської області від 12.06.2019 року та за вироком Новокаховського міського суду Херсонської області суду від 18.02.2021 року ОСОБА_7 засуджена за злочини, які було нею вчинено після набрання чинності Законом України № 2046-VIII, тому суд обґрунтовано застосував норми саме цього Закону, зарахувавши у строк відбування покарання період попереднього ув`язнення з 08.02.2019 року - з дня затримання ОСОБА_7 день за день.
Істотних порушень вимог КПК, які б стали підставою для скасування або зміни судового рішення, колегія суддів не вбачає.
Виходячи з наведеного, апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 із доповненням та її захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Новокаховського міського суду Херсонської області від 18.02.2021 року щодо ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, але вона може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженою в той же строк з дня отримання нею копії ухвали.

Судді: три підписи
Згідно з оригіналом:
Секретар судового засідання
Ухвала набрала законної сили 03.06.2021 року ОСОБА_5 .