ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 березня 2021 року
м. Київ
справа № 461/2946/20
провадження № 514444 км 20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 29 травня 2020 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_6 про визнання протиправною бездіяльності працівників прокуратури Львівської області щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі-ЄРДР) відомостей про кримінальне правопорушення на підставі його заяви від 03 березня 2020 року та визнання потерпілим у кримінальному провадженні.
Це рішення ОСОБА_6 оскаржив в апеляційному порядку.
Суддя Львівського апеляційного суду ухвалою від 01 вересня 2020 року відмовив у відкритті апеляційного провадження на підставі ч. 4 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), оскільки апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу апеляційного суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у цьому суді.
На думку заявника, відмовивши у відкритті апеляційного провадження суддя апеляційного суду не звернув увагу на вимоги ст. 307 КПК з урахуванням рішення Конституційного Суду України (далі-КСУ) від 17 червня 2020 року, яким визнано неконституційними положення вказаної норми в частині заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, що полягає у невнесенні ними до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення.
Позиція учасників в суді касаційної інстанції
Прокурор вважав рішення апеляційного суду законним і просив відмовити у задоволенні касаційної скарги.
Заявник просив у касаційній скарзі розглядати справу без його участі і в судове засідання не з`явився.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали судового провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Відповідно до ст. 24 і ч. 3 ст. 392 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Аналогічним чином гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня, зокрема і можливість оскаржити в апеляційному порядку рішення слідчого судді, але лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Встановлення законодавцем такого обмеження права на апеляційне оскарження рішень слідчих суддів має на меті забезпечити належне здійснення правосуддя через розумне регулювання кількості справ, що надходять до судів апеляційної інстанції, та створення умов для ефективного використання обмежених ресурсів судової влади.
Право особи на апеляційне оскарження спрямоване насамперед на реалізацію гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд. Забезпечення такого права є однією з важливих гарантій ухвалення правосудного рішення у кримінальному провадженні.
Як неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, право на суд, одним із аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, держава має право встановлювати певні обмеження, які мають переслідувати легітимну мету і не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою та запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства», рішення від 13 лютого 2001 року у справі «Кромбах проти Франції», рішення від 08 січня 2008 року у справі «Скорик проти України»).
З матеріалів провадження вбачається, що 07 квітня 2020 року ОСОБА_6 звернувся до Галицького районного суду м. Львова зі скаргою на бездіяльність працівників прокуратури Львівської області в якій просив суд зобов`язати прокурора області внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення за його заявою від 03 березня 2020 року та визнати потерпілим у кримінальному провадженні.
Ухвалою слідчого судді районного суду від 29 травня 2020 року у задоволенні скарги відмовлено.
Не погодившись із цим рішенням ОСОБА_6 31 серпня 2020 року (згідно з відміткою канцелярії про дату надходження) подав на нього апеляційну скаргу в якій, серед іншого, послався на рішення Конституційного Суду України (далі-КСУ) від 17 червня 2020 року № 4-рп, яким визнано неконституційними положення ч. 3 ст. 307 КПК щодо обмеження права особи на оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, що полягає у невнесенні ними до ЄРДР відомостей за заявою чи повідомленням про кримінальне правопорушення.
Ухвалою судді Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року відмовлено у відкриті провадження, оскільки вказане рішення слідчого судді не підлягає оскарженню в апеляційному порядку згідно з положеннями статей 307 та 309 КПК. При цьому апеляційний суд в ухвалі зазначив про те, що це рішення КСУ не має зворотної дії у часі, а тому при вирішенні питання про можливість оскарження ухвали слідчого судді підлягають застосуванню ті норми, які діяли на момент її ухвалення.
Із правильністю цього висновку погоджується і суд касаційної інстанції.
Згідно з ч. 1 ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Частиною 3 ст. 9 КПК встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати цьому Кодексу. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому Кодексу.
Виникнення, зміна або припинення кримінально-процесуальних відносин завжди пов`язано з конкретним юридичним фактом, який тягне за собою юридичні наслідки.
Згідно з положеннями ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до ст. 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
За правилами ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Аналогічне положення міститься у ст. 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України». Окрім цього у ст. 97 цього Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок та строки їх виконання.
Враховуючи ці положення закону, ухвалення КСУ рішення, яким Закони, інші нормативні акти або їх окремі положення, визнаються неконституційними, є юридичним фактом, який слугує підставою для виникнення, зміни або припинення кримінально-процесуального правовідношення.
Рішенням КСУ від 14 грудня 2000 року у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 150 Конституції України, а також ч. 2 ст. 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень цього органу конституційної юрисдикції (справа № 1-31/2000) визначено, що рішення КСУ мають пряму дію.
17 червня 2020 року КСУ ухвалив рішення № 4-р(II)/2020 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 309 КПК, відповідно до якого визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ч. 3 ст. 307 цього Кодексу щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні до ЄРДР відомостей після отримання заяви або повідомлення про кримінальне правопорушення.
Тобто, вказані положення закону втратили чинність з дня ухвалення цього рішення КСУ.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_6 ставив питання про перевірку судом апеляційної інстанції ухвали слідчого судді районного суду, яка була постановлена до ухвалення вказаного рішення КСУ і відповідно до положень ч. 3 ст. 307 КПК, що діяли на той час, не підлягала оскарженню в апеляційному порядку.
За правилами ч. 4 ст. 399 КПКсуддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Відповідно до статті 5 КПК процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Враховуючи те, що ОСОБА_6 звернувся до апеляційного суду зі скаргою на рішення слідчого судді 31 серпня 2020 року, тобто поза межами строку на його оскарження і цей строк закінчився ще до ухвалення вказаного рішення КСУ, слід дійти висновку про те, що приймаючи рішення про відмову у відкритті провадження апеляційний суд діяв у межах вимог закону.
Таке рішення відповідає і позиції Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладеній у постанові від 15 лютого 2020 року (провадження № 51-453 кмо 20), згідно з висновками якої оскарженню в апеляційному порядку підлягають ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, які постановлені після визнання неконституційними положень ч. 3 ст. 307 КПК України, тобто починаючи з 17 червня 2020 року.
Якщо ж така ухвала слідчого судді була постановлена до 17 червня 2020 року і на час ухвалення вказаного рішення КСУ ще не закінчився встановлений п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК строк на її апеляційне оскарження, то особа має право до закінчення цього строку подати апеляційну скаргу на це рішення.
Оскільки до прийняття цього рішення КСУ визначений зазначеною нормою строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді сплинув, то, відповідно, ОСОБА_6 не мав права на її оскарження.
З огляду на викладене, підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_6 колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського апеляційного суду від 01 вересня 2020 року про відмову у відкритті апеляційного провадження - без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

___________________ _______________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3