Ухвала
іменем України

24 лютого 2021 року

м. Київ

справа № 1-5/2006

провадження № 51-2901 км 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника
в режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
представника потерпілого
ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_7 і його захисника адвоката ОСОБА_6 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 квітня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 9 липня 2020 року.
За вказаним вироком
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Поворськ Ковельського району Волинської області, зареєстрованого там само, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого згідно з вироком Залізничного районного суду м. Львова від 22 вересня

2000 року за ч. 3 ст. 81, ч. 1 ст. 222, ч. 1 ст. 223 Кримінального кодексу України

1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням військового звання прапорщика і звільненого з місць позбавлення волі

9 лютого 2004 року у зв`язку з відбуттям строку покарання,
засуджено до покарання: за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК) у виді позбавлення волі на строк 15 років; за пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

за ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за ч. 3 ст. 357 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 і ОСОБА_10 по 1 000 000 грн кожному в рахунок відшкодування моральної шкоди, а на користь держави 3053,08 грн судових витрат.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 3 серпня 2005 року приблизно о 17:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в лісосмузі поряд із ґрунтовою дорогою в напрямку залізничного моста через р. Псел у м. Сумах, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин умисно, з метою вбивства

ОСОБА_11 завдав їй ножем удару в ліву половину грудної клітки, а коли потерпіла з криком стала тікати від нього, з метою доведення свого злочинного умислу до кінця наздогнав її і, утримуючи, завдав не менше двох різаних ран шиї.

В результаті проникаючого різаного поранення шиї зліва, яке супроводжувалося пошкодженнями лівої загальної сонної артерії та гострою крововтратою, настала смерть потерпілої ОСОБА_11 .
Після вчиненого вбивства потерпілої у ОСОБА_7 виник умисел на крадіжку її особистого майна. З метою реалізації свого злочинного умислу, діючи повторно, таємно, він зняв із потерпілої золоту каблучку вагою 2 г вартістю 220 грн, золоту каблучку вагою 1,42 г зі вставкою із сапфіра 0,18 ct вартістю 413 грн, золотий ланцюжок вагою 12 г вартістю 1320 грн, забрав її мобільний телефон

«Simens M-65» вартістю 763 грн, а всього викрав чужого майна на загальну суму 2716 грн.
9 серпня 2005 року ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що ОСОБА_12 перебуває одна у квартирі АДРЕСА_2 , близько 20:00 прийшов до неї, де у нього виник злочинний умисел вчинити розбійний напад на неї з метою заволодіння майном. Близько 21:00 в коридорі квартири з метою реалізації свого злочинного умислу на вчинення розбійного нападу на ОСОБА_12 і заволодіння її майном, ОСОБА_7 напав на неї та став завдавати ударів руками по голові. Під час вчинення розбійного нападу на ОСОБА_12 і заволодіння її майном у

ОСОБА_7 виник умисел на вбивство останньої. Коли ОСОБА_12 вирвалася та вибігла в кімнату, ОСОБА_7 з метою доведення свого злочинного умислу до кінця догнав її, повалив на підлогу обличчям донизу та, утримуючи зверху, однією рукою закрив дихальні шляхи ОСОБА_12 , перекривши доступ повітря до легень,

а другою рукою завдав їй ударів по голові, в результаті чого потерпіла втратила свідомість. При цьому ОСОБА_7 продовжував закривати рукою її дихальні шляхи, і в результаті механічної асфіксії, що розвинулася і призвела до втрати функцій життєво важливого органу легень, на місці події настала смерть

ОСОБА_12 . Упевнившись у настанні смерті потерпілої, ОСОБА_7 заволодів речами, наявними в її квартирі: DVD-програвачем «ВВК DК-929S», акустичною системою ВВК, сабвуфером ВВК, дистанційним керуванням і мікрофоном до системи «караоке» вартістю 854 грн, мобільним телефоном «Fly S-228» вартістю

285 грн, мобільним телефоном «Samsung X120» вартістю 535 грн, магнітофоном

«Panasound PS-302» із дистанційним керуванням вартістю 90 грн, дистанційним керуванням «Vestel» вартістю 35 грн, DVD-дисками в кількості 4 штук вартістю

121 грн, аудіодисками в кількості 6 штук вартістю 103 грн, сумкою спортивною вартістю 53 грн, джемпером чоловічим вартістю 68 грн, грошима в сумі 50 грн, зняв із потерпілої ОСОБА_12 золотий браслет вагою 1,87 г вартістю 206 грн, а всього заволодів майном і грошима потерпілої на загальну суму 2400 грн, якими надалі розпорядився на власний розсуд.
Крім того, ОСОБА_7 незаконно заволодів паспортом ОСОБА_12 серії

НОМЕР_1 , виданим Білопільським РВ УМВС України в Сумській області 7 лютого 2004 року, і військовим квитком ОСОБА_13 серії НОМЕР_2 , що були у квартирі.
Сховавши труп потерпілої ОСОБА_12 у диван і вживши заходів до приховування слідів злочину, ОСОБА_7 зник з місця вчинення злочину, а 17 серпня 2005 року виїхав із м. Суми до м. Києва, де був затриманий із викраденим майном і військовим квитком ОСОБА_13 .
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 9 липня 2020 року частково задовольнив апеляції засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 , скасував вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 квітня 2020 року

у частині засудження ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 357 та ч. 2 ст. 185 КК, а кримінальну справу в цій частині закрив на підставі пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Цей суд ухвалив вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 115, пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК до покарання, призначеного судом першої інстанції, а саме: за ч. 1 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 15 років; за пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке

є його власністю; за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 12 років

з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» апеляційний суд зарахував ОСОБА_7 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 17 серпня 2005 року по 17 серпня 2006 року, з 23 жовтня 2017 року по 24 травня 2019 року, із 3 червня 2019 року по 9 липня 2020 року

з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У решті вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 квітня 2020 року апеляційний суд залишив без зміни.
У касаційній скарзі з доповненнями до неї засуджений ОСОБА_7 порушує питання про скасування вироку Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 квітня 2020 року та ухвали Полтавського апеляційного суду від 9 липня 2020 року

і направлення справи на новий судовий розгляд. На думку засудженого, судове слідство було проведено упереджено, однобічно, неповно, з істотними порушеннями кримінально-процесуального закону, вимог статей 3, 6 Конвенції та ч. 3 ст. 62 Конституції України, а висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи. Також зазначає, що досудове слідство у справі проведене з порушенням його права на захист, обвинувачення ґрунтується виключно на припущеннях і доказах, отриманих незаконним шляхом, які є недопустимими. Крім того, суд першої інстанції не врахував рішення Європейського суду з прав людини «Тимченко проти України», яке набуло статусу остаточного

13 жовтня 2016 року, яким встановлено порушення його прав, а виявивши факт неналежного виконання захисником його захисту на досудовому слідстві, безпідставно відмовив повернути справу на додаткове розслідування та призначив її до розгляду. Зокрема, суд хоч і зазначив у вироку, що відхиляє як докази його показання на досудовому слідстві, у яких він визнав свою провину й обмовив себе через застосування до нього незаконних методів, однак неправомірно використав їх та докладно виклав

у своєму рішенні. ОСОБА_7 вважає, що показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , якими суд обґрунтував свої висновки, не доводять його вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів, а лише підтверджують факт, що він збував речі, належні потерпілим. Крім того, на його думку, показання свідка ОСОБА_14 , викладені у вироку, за змістом є іншими, ніж його показання, дані в судовому засіданні, а щодо показань свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 про його ( ОСОБА_7 ) агресію у стані алкогольного сп`яніння, то суд фактично примусив зазначених свідків підтвердити цей факт, незважаючи, що вони таких обставин не пам`ятали. Також стверджує, що не були підтверджені в судовому засіданні показання свідка ОСОБА_16 про те, що він ( ОСОБА_7 ) змінив зовнішність після вчинених злочинів.
За твердженням засудженого його вини у вчиненні вбивств потерпілих та розбійного нападу не доведено. Звертає увагу на те, що жоден із висновків проведених у справі експертиз не підтверджують його винуватості у вчиненні злочинів, оскільки вони не надають однозначної відповіді про його причетність до їх вчинення, а тому ці висновки є неналежними доказами. Крім того, за епізодом вбивства ОСОБА_12 ні органом досудового слідства, ні судом не встановлено дійсної причини смерті потерпілої, а також корисливого мотиву вчинення злочину та розбійного нападу на неї, оскільки в суді він ( ОСОБА_7 ) неодноразово заявляв про те, що знав, де подружжя ОСОБА_22 зберігає гроші, і ці гроші залишилися

у квартирі, але суд зазначених обставин не перевірив.
Також ОСОБА_7 посилається на те, що суд усупереч вимогам закону поклав

в основу вироку висновок комісійної судово-медичної експертизи від 31 березня 2020 року, проведеної на підставі змодельованих під час слідчого експерименту ситуацій від 31 січня 2020 року, оскільки експертиза є неналежним та недопустимим доказом, адже в ході експертизи були використані дані протоколів допиту від 18, 19 та 27 серпня 2005 року, відхилені судом як докази.
Зазначає, що апеляційний суд проігнорував усі доводи, викладені ним та захисником в апеляційних скаргах, щодо порушення судом першої інстанції вимог кримінально-процесуального законодавства, не здійснив належного аналізу доказів і не навів докладних мотивів прийнятого рішення.
Крім того, вважає, що суд апеляційної інстанції допустив ряд порушень під час відкриття апеляційного провадження та попереднього розгляду справи

з призначенням її до розгляду в апеляційній інстанції.
Так, після постановлення вироку він подавав заяву про ознайомлення

з матеріалами справи та протоколом судового засідання і просив надати копію вказаного протоколу, але суд першої інстанції проігнорував його заяву, не повідомив про виготовлення зазначеного протоколу, внаслідок чого він був позбавлений можливості у встановлений законом строк із ним ознайомитись та подати на нього письмові зауваження.
Крім того, порушуючи вимоги закону, суд першої інстанції не надав йому можливості

в повному обсязі ознайомитися з матеріалами справи, і він ознайомився тільки

з двома томами справи, після чого його перестали доставляти до суду на ознайомлення.
ОСОБА_7 у скарзі стверджує, що з цих підстав заявляв клопотання про повернення справи в суд першої інстанції для виконання вимог ст. 88 Кримінально-процесуального кодексу 1960 року (далі КПК 1960 року), які апеляційним судом були проігноровані.
Крім того, вважає, що його та захисника апеляційні скарги не відповідали положенням ст. 350 КПК 1960 року, оскільки викладені в них вимоги були неточними та суперечили одна одній в частині, яке рішення мав прийняти суд, а також зазначає, що він не знав про надходження заперечень прокурора на апеляційні скарги.
Вказує, що йому не було повідомлено про зміну підсудності та направлення справи до Полтавського апеляційного суду, і суд апеляційної інстанції провів попередній розгляд справи та призначив її до розгляду без повідомлення його та без його участі.
У поданій касаційній скарзі захисник засудженого адвокат ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 , перекваліфікувати його дії з ч. 1

ст. 115, пунктів 6, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК на статті 198 та ст. 396 КК і закрити справу на підставі ст. 7-1 КПК 1960 року у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК, посилаючись на істотні порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчинених ОСОБА_7 злочинів, щодо яких закінчилися строки давності. Суть доводів захисника зводиться до тверджень про те, що ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115, пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115,

ч. 4 ст. 187 КК засуджено необґрунтовано й у справі відсутні докази, які би підтверджували його винуватість у вчиненні зазначених злочинів, а обвинувачення ґрунтується виключно на припущеннях і доказах, отриманих незаконним шляхом.
Захисник у скарзі зазначає, що за епізодом вбивства ОСОБА_11 показання потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_14 , ОСОБА_25 не підтверджують факту вчинення вбивства ОСОБА_11 на ґрунті неприязних стосунків та заволодіння її майном, оскільки судом не встановлено та не зазначено у вироку, чи був

ОСОБА_7 раніше знайомий із потерпілою, чому вона пішла з ним і чим було викликане виникнення неприязних стосунків і мотив вчинення вбивства. Крім того, органами досудового розслідування не було знайдено знаряддя вбивства, відбитків пальців ОСОБА_7 на місці злочину, а висновки суду, що всі тілесні ушкодження у потерпілої виникли від предмета з колюче-ріжучою дією під час її активного опору та захисту, є припущеннями.
За епізодом вбивства ОСОБА_12 захисник посилається на те, що органом досудового розслідування та судом не встановлено причини смерті потерпілої, а той факт, що причиною смерті може бути або механічна асфіксія, або забій легень, коли йде розрив альвеол, підтверджується тільки показаннями експерта ОСОБА_26 , який послався на пошкодження у вигляді крововиливів на легенях потерпілої. Вважає, що у справі відсутні докази чи показання свідків, які би підтвердили вину ОСОБА_7 у вчиненні вбивства і розбійного нападу на ОСОБА_12 .
Також захисник у скарзі вказує, що суд, кваліфікуючи дії засудженого за епізодом розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_12 за ч. 4 ст. 187 КК як вчинення розбійного нападу з метою заволодіння майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя і здоров`я потерпілої, із заподіянням їй тяжких тілесних ушкоджень і смерті, не врахував, що диспозиція цієї статті не містить такої кваліфікуючої ознаки, як заподіяння смерті. Крім того, орган досудового розслідування під час кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 187 КК вказав кваліфікуючою ознакою вчинення злочину особою, яка раніше вчинила розбій, і суд у ході кваліфікації цих дій хоч і не послався на цю ознаку, однак і не зазначив про її виключення.
Захисник звертає увагу на те, що жодна з експертиз не підтверджує причетності ОСОБА_7 до вказаних злочинів, а висновки комісійної судово-медичної експертизи від 31 березня 2020 року, проведеної на підставі змодельованих під час слідчого експерименту ситуацій від 31 січня 2020 року, не можна визнати належними та допустимими доказами у справі.
Вважає, що суд безпідставно визнав показання ОСОБА_7 непослідовними та надуманими.
Крім того, зазначає, що суд, хоч і визнав недопустимими доказами показання ОСОБА_7 , дані на досудовому слідстві, однак безпідставно послався на них у вироку.
Як наголошує захисник, ці злочини вчинили інші особи, проте слідство не перевірило зазначеної версії ОСОБА_7 .
Також скаржник указує на те, що суд першої інстанції порушив права засудженого

і продовжив розгляд справи, незважаючи на клопотання сторони захисту про відкладення розгляду справи у зв`язку з погіршенням стану здоров`я підзахисного, та не врахував, що ОСОБА_7 , перебуваючи під час досудового слідства під контролем органів влади, отримав тілесні ушкодження, заподіяння яких визнано рішенням Європейського суду з прав людини «Тимченко проти України» жорстоким поводженням з боку працівників міліції.
Стверджує, що призначення ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає вимогам ст. 50 КК та даним про особу засудженого.
Вказує, що цивільні позови потерпілих не підлягають задоволенню, оскільки вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів не доведено.
Оскільки апеляційний суд залишив усе це поза увагою, захисник вважає ухвалу апеляційного суду також незаконною.
Заслухавши суддю-доповідача; пояснення засудженого ОСОБА_7 та виступ захисника адвоката ОСОБА_6 , які підтримали свої касаційні скарги та просили судові рішення скасувати й направити справу на новий судовий розгляд

в суд першої або апеляційної інстанції; виступ представника потерпілого

ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , який просив касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника залишити без задоволення, а судові рішення без зміни; виступ прокурора ОСОБА_5 , яка вважала, що касаційні скарги засудженого та захисника є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, обговоривши доводи, викладені в касаційних скаргах, та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла такого висновку.
Судами першої та апеляційної інстанцій були правильно встановлені фактичні обставини справи і зроблено обґрунтований висновок про винуватість

ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, пунктами 6, 13

ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 357 КК.
В основу висновків про доведеність винуватості ОСОБА_7 суди,

керуючись законом, поклали оцінку доказів, здійснену відповідно до вимог

ст. 67 КПК 1960 року. Така оцінка ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності. Під час досудового слідства і судового розгляду справи були досліджені всі обставини та докази, які могли мати значення для правильного її вирішення.
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу: показань допитаних під час досудового слідства та у судовому засіданні потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_25 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_26 ; фактичних даних, що містяться у протоколах огляду місця події від 4 та 16 серпня 2005 року, пред`явлення предметів для впізнання від 18 серпня 2005 року, висновків судово-медичних експертиз від 8 вересня 2005 року № 798 та

від 27 жовтня 2005 року № 836, медико-криміналістичної експертизи від 15 лютого 2006 року № 48, судово-медичних цитологічних експертиз від 17 серпня 2005 року № 385 і № 386, від 27 вересня 2005 року № 297, від 6 жовтня 2005 року № 311 та від 15 січня 2006 року № 81, а також на підставі розглянутих у ході судового слідства наявних у справі експертних досліджень, зокрема висновків комісійної судово-медичної експертизи від 31 березня 2020 року, зміст яких докладно відображено у вироку.
Твердження у поданих скаргах засудженого та захисника про необґрунтованість засудження ОСОБА_7 є неспроможними, спростовуються зібраними у справі, ретельно дослідженими та докладно наведеними в судових рішеннях фактичними даними, яким суди нижчих інстанцій дали належну правову оцінку.
Водночас суд з`ясував позицію ОСОБА_7 , який заперечив вчинення ним злочинів. На свій захист висунув версію про те, що злочини вчинили інші особи на ім`я ОСОБА_29 ( ОСОБА_30 ) та ОСОБА_31 , з якими він був певний час знайомий і вони разом проводили час, у тому числі у кафе «Суми-Фудс».
Таку версію засудженого суд ретельно перевірив і у вироку вмотивовано її спростував, навівши конкретні докази. З такими висновками погоджується і колегія суддів. Аргументів, які би ставили під сумнів правильність висновків суду в цьому питанні, в касаційних скаргах засудженого та захисника не міститься.
Так, суд зазначив, що характер і обставини вбивств ОСОБА_11 та ОСОБА_12 свідчать про те, що їх вчинила одна особа. Вбивства вчинено в короткий проміжок часу, в обох випадках було вбито молодих дівчат, які на момент вбивства перебували самі, не могли чинити ефективний опір, а після вбивств викрадено золоті прикраси, мобільні телефони. Також в обох випадках вбивця приховував трупи, у першому випадку покривалом, у другому одягом, книгами та заховав у дивані.
Спростовуючи версію ОСОБА_7 , суд зазначив, що він не зміг назвати місця проживання осіб на ім`я ОСОБА_29 ( ОСОБА_30 ) та ОСОБА_31 , місця, де вони можуть перебувати, номери їх мобільних телефонів. Не вказував ОСОБА_7 і про те, що номери телефонів цих осіб є в записній книжці його мобільного телефону.
Крім того, під час досудового розслідування було опитано все коло спілкування ОСОБА_7 , а також працівників кафе «Суми-Фудс» та його постійних відвідувачів. Ніхто з опитаних осіб не знав осіб на ім`я ОСОБА_29 ( ОСОБА_30 ) та ОСОБА_31 ,

і ніколи не бачили їх разом із ОСОБА_7 чи у кафе.
Свідок ОСОБА_17 вказував, що особа на ім`я ОСОБА_31 на малюнку, складеному за описом ОСОБА_7 , дуже схожа на нього, однак причетність цього свідка до злочинів не підтвердилася. На момент обох вбивств ОСОБА_17 перебував в інших місцях разом з іншими особами, які цей факт підтвердили, і ОСОБА_7 на ОСОБА_17 як на особу, що вчинила вбивство, не вказував.
За епізодом умисного вбивства ОСОБА_11 , як убачається з матеріалів справи, у своїх показаннях суду свідок ОСОБА_10 підтвердила той факт, що 3 серпня 2005 року о 16:39 ОСОБА_11 телефонувала їй, запрошувала на пляж

і повідомила, що їх чекає ОСОБА_15 . Потерпіла ОСОБА_10 також повідомила, що ОСОБА_11 завжди носила золотий ланцюжок, три золотих каблучки та мала при собі мобільний телефон «Simens M-65», які зникли після вбивства.
Свідок ОСОБА_15 пояснив, що зустрів потерпілу в день події в період часу між 16:00 і 17:00, коли вона разом із подругою виходила з пляжу і ОСОБА_11 обіцяла повернутись, коли проведе подругу. Приблизно через 15 20 хвилин він зателефонував потерпілій, вона повідомила, що повертається і вже недалеко від пляжу. Коли через 15 хвилин він зателефонував повторно, ОСОБА_11 не відповідала на дзвінки.
З показань свідка ОСОБА_14 вбачається, що на початку серпня 2005 року він придбав у ОСОБА_7 золоті прикраси та мобільний телефон «Simens M-65», який потім продав ОСОБА_25 . У судовому засіданні ОСОБА_14 впевнено вказував, що ОСОБА_7 є тією особою, у якої він придбав вказані речі.
Під час пред`явлення особи для впізнання ОСОБА_14 упізнав ОСОБА_7 як особу, що продала йому золоті прикраси та телефон належні потерпілій ОСОБА_11 .
Показання згаданих свідків не суперечать іншим фактичним даним, наявним у справі та відображеним у процесуальних документах.
Відповідно до протоколу огляду місця події від 4 серпня 2005 року в лісосмузі вздовж залізничного полотна на ділянці між залізничним мостом через р. Псел

і вул. Черепіна в м. Сумах було виявлено труп ОСОБА_11 зі слідами насильницької смерті, який зверху був прикритий покривалом. Навколо трупа на кущах, листі, обломках гілок виявлено численні невизначеної краплевидної форми та у вигляді крапель, бризок речовини бурого кольору.
Висновком судово-медичної експертизи від 8 вересня 2005 року № 798 встановлено, що смерть ОСОБА_11 настала в результаті проникаючого різаного поранення шиї зліва, яке супроводжувалося пошкодженнями лівої загальної сонної артерії

і гострою крововтратою. Згідно з висновком на трупі виявлено рани на лівій бічній поверхні шиї: веретенообразної форми, хвильоподібно-щілинної форми, дугоподібно-щілинної форми, продовженням якої є раневий канал, направлений спереду назад, знизу вгору, а також рана відділу верхньо-внутрішнього квадранта лівої молочної залози лінійно-щілинної форми з пошкодженням верхньої частини лівої легені, різані поранення пальців кистей обох рук, садна і подряпини на інших частинах тіла, зокрема садна шкіри і подряпини на передній поверхні шиї, подряпини по правій передньо-боковій поверхні грудей, спини справа, садна лівої задньо-бокової поверхні шиї, в лівій підключичній ділянці, правого надпліччя, ділянки правого плечового суглобу і правого плеча, 1-го пальця лівої кисті, правого стегна. Рани на шиї, в ділянці лівої молочної залози і на пальцях рук виникли в результаті дій колюче-ріжучих предметів.
Згідно з висновком медико-криміналістичної експертизи від 15 лютого 2006 року

№ 48 на клапті шкіри з ділянки лівої молочної залози потерпілої ОСОБА_11

є колото-різане пошкодження, яке утворилося від дії одностороннього колюче-ріжучого предмета типу клинка ножа з досить гострим лезом і П-образним обухом, ширина частини клинка, що поринула, приблизно 1,5 1,8 см. Зазначене пошкодження утворилося в результаті прямовисного удару колюче-ріжучим предметом.
Відповідно до висновку судово-медичної цитологічної експертизи від 27 вересня 2005 року № 297 у піднігтьовому вмісті потерпілої ОСОБА_11 виявлено кров, походження якої не виключається від ОСОБА_7 .
Відображені в зазначених процесуальних документах відомості про обстановку на місці вчинення злочину, а саме: сліди крові на гілках, листі на відстані від трупа, зламані гілки, знаряддя злочину і механізм та кількість заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень, наявність тілесних ушкоджень, характерних для самозахисту, свідчить про те, що потерпіла чинила активний опір діям нападника.
Враховуючи викладене, суд обґрунтовано визнав неспроможними доводи

ОСОБА_7 про те, що вбивство потерпілої вчинила інша особа на прізвисько « ОСОБА_30 », самого вбивства він не бачив, а помітив уже, як останній утримував потерпілу, коли та не подавала ознак життя.
ОСОБА_7 пояснював, що вони з особою на прізвисько « ОСОБА_30 » та з особою на ім`я ОСОБА_31 у лісосмузі вживали алкогольні напої, а потім до них приєдналася ОСОБА_11 .
Проаналізувавши показання потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_15 , які підтверджуються роздруківкою телефонних дзвінків, суд дійшов правильного висновку, що з моменту, коли потерпіла ОСОБА_11 пішла з пляжу, та до моменту, коли вона вже не відповідала на дзвінки і що збігається зі встановленим часом настання її смерті, минуло менше години. За цей час потерпіла дійшла від пляжу «Блакитні озера» до кіоску з ремонту взуття, розташованого на

АДРЕСА_3 , дочекалася, коли майстер закінчить ремонт та віддасть взуття, і майже повернулася на пляж. У цей час потерпіла спілкувалася по телефону з ОСОБА_15 , домовилася з ним зустрітись на пляжі та запрошувала на пляж сестру, тобто поспішала повернутися до компанії, де її чекали. За таких обставин вона об`єктивно не встигла б ще й приєднатися до компанії незнайомих чоловіків.
Крім того, ОСОБА_10 пояснила, що її сестра була комунікабельною особою, але для неї не було характерним приймати запрошення незнайомих чоловіків, значно старших за неї, які до того ж у цей час вживали алкоголь.
Також під час досудового та судового слідства були допитані усі особи з найближчого оточення потерпілої, однак нікому з них не було відомо про те, що серед знайомих ОСОБА_11 був ОСОБА_7 або особи на прізвисько « ОСОБА_30 » чи на ім`я ОСОБА_31 .
Відповідно до встановлених фактичних обставин справи винні дії ОСОБА_7 за вказаним епізодом суд правильно кваліфікував за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 185 КК, правових підстав для їх юридичної оцінки за статтями 198, 396 КК цього Кодексу, про що йдеться в касаційній скарзі захисника, немає.
Доводи захисника у касаційній скарзі про те, що судом не встановлено мотиву вбивства ОСОБА_11 , були ретельно перевірені судами першої та апеляційної інстанцій і з наведення відповідних мотивів визнані безпідставними.
Всупереч доводам захисника встановлено судом і причини перебування потерпілої в лісосмузі, адже саме цією дорогою вона йшла на пляж.
Не ґрунтуються на матеріалах справи й доводи засудженого та його захисника про непричетність ОСОБА_7 до вбивства ОСОБА_12 .
Допитаний під час досудового розслідування потерпілий ОСОБА_13 пояснив, що

16 серпня 2005 року він повернувся додому з м. Москви та виявив труп своєї дружини, ОСОБА_12 , який лежав у дивані. З квартири були викрадені DVD-програвач з акустичною системою до нього (домашній кінотеатр) з пультом та мікрофоном до системи караоке, мобільні телефони «Fly» та «Samsung X120», магнітофон з пультом, дублянка, DVD-диски, копилка, пульт від телевізора, сумка спортивна, светр чоловічий, паспорт ОСОБА_12 та його військовий квиток.
Свідок ОСОБА_28 повідомив суду, що 9 серпня 2005 року в період з 20:45 по 21:45 він чув із квартири АДРЕСА_2 жіночий крик, схожий на плач, гуркіт, а потім слова чоловіка: «Тихо, тихо». Інших голосів із квартири він не чув.
Свідок ОСОБА_17 підтвердив суду, що в серпні 2005 року ОСОБА_7 продав йому золотий браслет, а також пропонував придбати відеомагнітофон, однак він відмовився. Згодом цей браслет було вилучено працівникам міліції.
Свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_16 , ОСОБА_19 розповіли суду, що ОСОБА_7 протягом 10 17 серпня 2005 року пропонував їм придбати DVD-програвач ВВК (домашній кінотеатр), мобільні телефони «Fly» та «Samsung», іншу побутову техніку,

і ОСОБА_19 придбала у засудженого мобільний телефон «Fly» із зарядним пристроєм та документами, який потім видала працівникам міліції.
Крім того, за показаннями свідка ОСОБА_21 вона на прохання ОСОБА_7 в серпні 2005 року забронювала для нього квиток із м. Сум до м. Києва під прізвищем ОСОБА_32 .
Свідок ОСОБА_16 пояснював, що допомагав засудженому дістатися до зупинки маршрутного таксі на вул. Роменській у м. Сумах.
Згідно з даними, зафіксованими в протоколі огляду місці події від 16 серпня

2005 року, що засудженим не оспорюються, в кімнаті квартири

АДРЕСА_2 у дивані був виявлений оголений труп ОСОБА_12 , яка лежала животом донизу з ознаками гнильних змін.
У висновку судово-медичної експертизи від 27 жовтня 2005 року № 836 відображені відомості про те, що під час судово-гістологічного дослідження трупа ОСОБА_12 в легенях визначаються ділянки, які нагадують крововиливи.
Експерт ОСОБА_26 у судовому засіданні пояснив, що крововиливи у легенях можуть утворитись при здутті легень і причиною цього може бути механічна асфіксія або забій легень, коли йде розрив альвеол. Для забою легень повинна бути задіяна значна сила. У разі перекриття одночасно рота і носа людина втрачає можливість дихати, накопичується вуглекислий газ і людина задихається.
Згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи від 31 березня 2020 року за змодельованої під час слідчого експерименту від 31 січня 2020 року ситуації № 3 (потерпіла лежить на животі, а нападник, сидячи зверху на ній, закриває рукою отвори рота і носа, при цьому повертає голову потерпілої та відтягує назад, нахиляючись на грудну клітку дівчини) могла настати смерть ОСОБА_12 .
Як вбачається з висновку судово-медичної цитологічної експертизи від

6 жовтня 2005 року № 311 походження слідів крові у піднігтьовому вмісті ОСОБА_12 не виключається від ОСОБА_7 .
За висновками судово-медичної цитологічної експертизи від 15 січня 2006 року

№ 81 вилучені зі сміттєвого відра на кухні у квартирі ОСОБА_12 під час огляду місця події недопалки цигарок марки «LM Lights» і «Ватра Преміум» могли бути викурені як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_12 і не виключена можливість спільного паління ними цих цигарок, що також доводить перебування ОСОБА_7 у квартирі

ОСОБА_12 .
Суд зазначив у своїх рішеннях, що слідів інших сторонніх осіб, крім ОСОБА_7 ,

у квартирі потерпілої не було виявлено.
При цьому в касаційній скарзі засуджений не спростовує того факту, що він був

у квартирі потерпілої.
Зміст указаної ОСОБА_7 інформації про механізм заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень відповідає даним розтину трупа, і причину смерті потерпілої внаслідок механічної асфіксії експерти назвали найбільш ймовірною. Будь-яких інших тілесних ушкоджень чи захворювань, що призвели би до смерті потерпілої, судово-медичною експертизою не встановлено.
Крім того, місцезнаходження трупа потерпілої у дивані, відсутність у неї будь-яких хвороб свідчать про насильницький характер її смерті.
Оцінивши обізнаність ОСОБА_7 про деталі настання смерті потерпілої

у поєднанні з фактами її заподіяння у квартирі, виявлення слідів у їх взаємозв`язку з показаннями допитаних свідків, із висновками експертів, місцевий суд обґрунтовано визнав доведеною винуватість останнього у вчиненні умисного вбивства й цієї потерпілої.
Таким чином, доводи засудженого та захисника у скаргах про те, що не встановлено причини смерті ОСОБА_12 , також є необґрунтованими.
Позбавлені підстав і доводи засудженого у касаційній скарзі про те, що органом досудового слідства та судом не встановлено корисливого мотиву вчинення злочину та вчинення розбійного нападу на ОСОБА_12 .
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 був знайомий із подружжям ОСОБА_22 , бував у них удома, знав про наявність у квартирі цінних речей, а незадовго до вбивства ОСОБА_12 зустрічався із ОСОБА_13 і знав, що останній поїхав до

м. Москви, а потерпіла залишилась вдома одна.
Під час затримання ОСОБА_7 у м. Києві 17 серпня 2005 року в нього було вилучено мобільний телефон «Samsung Х120», рахунок № НОМЕР_3 серія НОМЕР_4 за проживання у готелі «Суми» на пл. Незалежності, 1 у м. Сумах, військовий квиток на ім`я ОСОБА_13 , дублянка коричневого кольору, светр чорного кольору, магнітофон «Panasound PS-302 RDL» із двома колонками, DVD та СD-диски, пульти дистанційного керування, інструкція до домашнього DVD-кінотеатру, п`ять динаміків сірого кольору ВВК, мікрофон «ВВК DM» 998, DVD-плеєр ВВК, спортивна сумка.
Згідно з протоколом пред`явлення предметів для впізнання від 18 серпня 2005 року потерпілий ОСОБА_13 в числі пред`явлених йому на огляд предметів впізнав речі, що належали йому та потерпілій ОСОБА_12 , які було викрадено з його квартири

і вилучено у ОСОБА_7 .
Також необґрунтованими є і доводи в касаційній скарзі захисника про те, що за епізодом розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_12 дії ОСОБА_7 неправильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 187 КК, як вчинення розбійного нападу з метою заволодіння майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя і здоров`я потерпілої, із заподіянням їй тяжких тілесних ушкоджень і смерті, суд не врахував, що диспозиція цієї статті не містить такої кваліфікуючої ознаки, як заподіяння смерті.
Суд обґрунтовано зазначив усі наявні в діях ОСОБА_7 кваліфікуючі ознаки вчиненого розбійного нападу, а посилання у вироку на те, що його злочинні дії із заподіянням тілесних ушкоджень призвели також і до смерті потерпілої, не

є помилкою та не виходить за межі пред`явленого обвинувачення, оскільки за діяння, що мали наслідком смерть ОСОБА_12 , ОСОБА_7 засуджено за пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК.
З огляду на викладене, а також на дані у протоколах огляду місця події, проти яких заперечень у скаргах немає, враховуючи зібрані у справі докази, місцевий суд умотивовано визнав ОСОБА_7 винним в умисному протиправному позбавленні життя потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_12 та вчиненні інших інкримінованих йому злочинів.
Під час судового розгляду справи ОСОБА_7 не оспорював фактів перебування на місці події безпосередньо після настання смерті потерпілих.
Також про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні вбивств свідчить його поведінка після вказаних подій та несподіваний від`їзд під чужим ім`ям ОСОБА_13 до м. Києва

із зупинки на окраїні м. Сум.
Свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_33 , які є друзями та знайомими ОСОБА_7 , пояснили, що на початку серпня 2005 року, тобто після вчинення вбивств, він змінив свою зовнішність, а саме зачіску, почав носити сонцезахисні окуляри, які до цього не носив, також змінилась і його поведінка, він став замкнутим. Крім того, свідок ОСОБА_16 вказував, що на початку серпня

2005 року у ОСОБА_7 з`явилися гроші, незважаючи на те, що саме в цей період, 2 серпня того ж року, він звільнився з роботи.
Після вбивства ОСОБА_12 ОСОБА_7 почав переховуватися, переїхав жити

у готель і саме з готелю 17 серпня 2005 року разом зі свідком ОСОБА_18 забирав свої речі.
Доводи, наведені у касаційній скарзі ОСОБА_7 , про те, що показання свідка

ОСОБА_14 , викладені у вироку, є іншими, ніж показання у судовому засіданні, і те, що суд фактично примусив свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 підтвердити, що у стані алкогольного сп`яніння він ( ОСОБА_7 ) був агресивним, незважаючи, що вони таких обставин не пам`ятали, не були підтверджені матеріалами справи.
Протокол та аудіозапис судового засідання свідчить про те, що в суді зазначені свідки розповідали про обставини події так, як вони їх пам`ятали через 14 років після подій. Разом з тим усі свідки впевнено підтвердили показання, які вони давали під час досудового розслідування та в ході першого розгляду цієї справи у суді,

й зазначили, що говорили тоді правду й ті показання є об`єктивними, оскільки на той час вони краще пам`ятали події.
Є необґрунтованими і доводи ОСОБА_7 про його неналежний захист адвокатом під час досудового розслідування.
Ці доводи були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який правильно зазначив, що протягом досудового розслідування та першого судового розгляду ОСОБА_7 не заявляв про неналежний захист, і дані про те, що захисник діяв усупереч інтересам свого підзахисного, відсутні. Як вбачається з матеріалів справи, адвокат брав активну участь у проведенні слідчих дій, заявляв клопотання, задавав питання, надавав ефективну допомогу щодо захисту від висунутого обвинувачення. Також під час досудового розслідування за клопотанням ОСОБА_7 до участі

у справі було допущено іншого захисника, і у зв`язку з цим прав обвинуваченого не було порушено.
Крім того, питання щодо ефективності здійснення адвокатом захисту ОСОБА_7 було предметом розгляду Європейського суду з прав людини, який у п. 87 рішення «Тимченко проти України» скаргу ОСОБА_7 у цій частині відхилив.
Отже, ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у справі фактичні дані, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості та достовірності, місцевий суд правильно вирішив, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_7 . Порушень порядку збирання (формування) й оцінки доказів в аспекті статей 65, 67 КПК 1960 року судом допущено не було.
Представлені у справі явка з визнанням провини та визнавальні показання ОСОБА_7 не вплинули і не могли вплинути на висновки суду під час оцінки доказів. Тому саме по собі згадування про ці докази у вироку не є істотним порушенням в аспекті ст. 370 КПК 1960 року.
Усупереч доводам засудженого та захисника в касаційних скаргах протягом розгляду справи місцевий суд, з`ясувавши передбачені ст. 64 вказаного Кодексу обставини, що підлягають доказуванню, встановив факт наявності суспільно небезпечних діянь й обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.
З урахуванням установленої в ході судового розгляду сукупності фактів, що належать до предмета доказування у кримінальній справі, зазначені винні діяння ОСОБА_7 за епізодами умисного вбивства ОСОБА_11 та ОСОБА_12

обґрунтовано отримали юридично правову оцінку за ч. 1 ст. 115, пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 357 КК, а позиція скаржників про неправильне застосування судом кримінального закону є неспроможною.
Цивільні позови у справі вирішено з дотриманням вимог чинного законодавства. Розмір моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_8 і ОСОБА_10 злочинними діями ОСОБА_7 , суд визначив з урахуванням характеру вчиненого засудженим, глибини душевних страждань потерпілих і виходячи з вимог розумності, виваженості та справедливості.
Таке рішення місцевого суду є справедливим, відповідає загальним засадам призначення покарання та його меті, а постановлений вирок вимогам ст. 323 КПК 1960 року.
Крім того, доводи, викладені в касаційній скарзі ОСОБА_7 , з питань законності його засудження, додержання під час досудового слідства та судового провадження норм права були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Цей суд їх розглянув із використанням усіх процесуальних можливостей, у тому числі шляхом доручень у порядку ст. 315-1 КПК 1960 року, і, належним чином умотивувавши своє рішення, залишив без задоволення апеляційні вимоги сторони захисту. Зміст ухвали суду апеляційної інстанції не суперечить положенням ст. 377 вказаного Кодексу.
Зазначені в касаційних скаргах доводи, які за своєю суттю майже аналогічні тим, що були предметом перевірки апеляційним судом, не містять нових даних, які би ставили під сумнів законність та обґрунтованість судових рішень і давали підстави для їх скасування.
Неспроможними є твердження засудженого про неознайомлення його в повному обсязі з матеріалами справи та протоколом судового засідання, що було підставою для повернення справи апеляційним судом в суд першої інстанції для виконання вимог ст. 88 КПК 1960 року.
Так, з матеріалів кримінальної справи вбачається, що ОСОБА_7 у період часу

з 8 по 22 травня 2020 року був ознайомлений у повному обсязі з трьома томами кримінальної справи та четвертим томом частково. 13 травня 2020 року засуджений подав заяви про надання йому цифрової копії матеріалів кримінальної справи та протоколу судового засідання. У матеріалах справи наявна відповідна розписка ОСОБА_7 про отримання відсканованих матеріалів кримінальної справи та протоколу судового засідання (а.к.п. 215, 217, 231).
З приводу доводів засудженого про те, що його та захисника апеляційні скарги не відповідали вимогам ст. 350 КПК 1960 року, оскільки викладені в них вимоги були неточними та суперечили одна одній в частині, яке рішення мав прийняти суд, і про те, що він не знав стосовно надходження заперечень прокурора на апеляційні скарги, слід зазначити таке.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції засудженому та його захиснику було надано можливість узгодити свої апеляційні вимоги, а також їх було ознайомлено з запереченнями прокурора на апеляційні скарги.
Зважаючи на викладене та ураховуючи конкретні обставини справи, обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочинів у стані алкогольного сп`яніння, позицію потерпілих про призначення винному найсуворішого покарання, відсутність обставин, які б його пом`якшували, непоправність наслідків у виді загибелі двох людей, колегія суддів погоджується із висновком суду про неможливість призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі на певний строк

і вважає справедливим застосування щодо нього виняткової міри покарання довічного позбавлення волі.
З огляду на зазначене призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, гарантуватиме безпеку для суспільства та є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування на підставах, передбачених ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року, оспорюваних судових рішень щодо ОСОБА_7 під час перевірки матеріалів кримінальної справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Тому подані засудженим та його захисником касаційні скарги слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 394396 КПК 1960 року та параграфом 3 Закону України

від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд
постановив:
Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 квітня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 9 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3