Номер провадження: 11-кп/813/451/21
Номер справи місцевого суду: 496/2442/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7 ,

обвинуваченого: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 29.08.2019 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Росіянівка, Фрунзівського району, Одеської області, громадянина України, маючого середньо-спеціальну освіту, одруженого, працюючого на посаді фельдшера у пункті постійного базування екстреної (швидкої) медичної допомоги у складі ВП «Ізмаїльська станція екстреної (швидкої) допомоги», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч.1 ст. 286 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001076 від 24.12.2017 року

установив.
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 29.08.2019 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у вигляді обмеження волі строком на 2 (два) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
На підставі ч. 1, 4 ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробувальним строком на 2 (два) роки з покладанням на нього обов`язків, передбачених п. п. 1, 2, ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти повноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Цивільні позови подані прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі комунального закладу: «Біляївська центральна районна лікарня» Одеської області до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди задоволено та стягнуто з ОСОБА_8 на користь комунального закладу: «Біляївська центральна районна лікарня» Одеської області кошти у розмірі 1336,53 грн.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн та матеріальну шкоду у розмірі 120 149,52 грн. В решті позову ОСОБА_9 відмовлено.
Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн. та матеріальну шкоду у розмірі 24 066,40 грн. В решті позову ОСОБА_10 відмовлено.
Скасовано арешт накладений на майно ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 15.05.2018 року по справі № 496/4680/17, провадження № 1-кс/496/691/18; ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 15.05.2018 року по справі № 496/4680/17, провадження № 1-кс/496/10/18.
Вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Згідно оскаржуваного вироку, 24.12.2017 року, близько 09 години 00 хвилин, в світлий час доби, на ділянці автомобільної дороги Одеса - Рені, 34 км + 100 м, водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 21070-20» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись з боку м. Одеса в напрямку м. Рені, Одеської області, маючи реальну можливість слідкувати за дорожньою обстановкою і дорожніми умовами, які були ускладнені наявністю ожеледиці на проїжджій частині дороги, та відповідно з цим обирати вірні прийоми керування транспортним засобом, не вибрав безпечну швидкість руху, що призвело до втрати керування автомобілем та як наслідок, бокового заносу транспортного засобу з подальший його виїздом на зустрічну смугу руху. Виїхавши на зустрічну смугу руху, ОСОБА_8 скоїв зіткнення з автомобілем марки «Renault Megane» державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_11 , який рухався у зустрічному напрямку.
Внаслідок ДТП пасажир автомобілю «Renault Megane» д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, у формі струсу головного мозку; закритих переломів 7, 8, 9, 10-го ребер зліва; закритого перелому правої ключиці, перелому сідничної кістки зліва, забою грудної клітини, забою передньо- черевної стінки, саден тулуба. Згідно висновку судово-медичної експертизи № 79 від 12.05.2018 року наявні пошкодження спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні (більш ніж 21 день) та згідно з п. 2.2.2. і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до пошкоджень середньої тяжкості.
Крім того, внаслідок ДТП пасажир автомобілю «Renault Megane» д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді: черепно-мозкової травми, у формі струсу головного мозку, перелому нижньої щелепи, стінок гайморових пазух з крововиливом, перелому 13, 23 зуба і підвивиху 11, 22 зуба справа. Згідно висновку судово-медичної експертизи № 128 від 05.06.2018 року наявні пошкодження спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні (більш ніж 21 день) та згідно з п. 2.2.2. і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до пошкоджень середньої тяжкості.
Згідно висновку автотехнічної експертизи № 275-А від 29.03.2018 року, рульове керування, гальмівна система та ходова частина автомобіля «Renault Megane» д.н.з. НОМЕР_2 , на момент виникнення ДТП, перебували в працездатному стані й дозволяли водію автомобіля контролювати, змінювати напрямок та характер руху в залежності від ситуації, що виникає на дорозі.
Згідно висновку автотехнічної експертизи № 276-А від 29.03.2018 року, рульове керування, гальмівна система та ходова частина автомобіля «ВАЗ 21070-20» д.н.з. НОМЕР_1 , на момент виникнення ДТП, перебували в працездатному стані й дозволяли водію автомобіля контролювати, змінювати напрямок та характер руху в залежності від ситуації, що виникає на дорозі.
Згідно висновку судової транспортно-трасологічної експертизи № 277- А від 29.03.2018 року на автомобілі «Renault Megane» д.н.з. НОМЕР_2 у наявності пошкодження та сліди, які розташовані в його передній частині мають направленість з переду назад і утворені від контакту із слідоутворюючим об`єктом, яким був автомобіль «ВАЗ 21070-20» д.н.з. НОМЕР_1 .
Згідно висновку судової транспортно-трасологічної експертизи № 278- А від 29.03.2018 року на автомобілі «ВАЗ 21070-20» д.н.з. НОМЕР_1 у наявності пошкодження та сліди, які розташовані в його передній частині мають направленість з переду назад і утворені від контакту із слідоутворюючим об`єктом, яким був автомобіль «Renault Megane» д.н.з. НОМЕР_2 .
Своїми діями ОСОБА_8 , який керував автомобілем марки «ВАЗ 21070-20» д.н.з. НОМЕР_1 , порушив правила дорожнього руху України, а саме:
-п. 1.5 ПДР України (дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків);
-п. 2.3. ПДР України (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;
-п. 10.1 ПДР України (перед початком руху, перестроюванням та будь- якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху);
п. 11.3. ПДР України ( на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу);
-п. 12.1 ПДР України (під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним);
-п. 12.3 ПДР України (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди).
Дії обвинуваченого ОСОБА_8 суд кваліфікував за ч.1 ст.286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 , не оскаржуючи кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його вини, вирішення цивільного позову, заявленого прокурором в інтересах держави в особі комунального закладу: «Біляївська центральна районна лікарня» Одеської області, просить змінити вирок суду в частині стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_10 матеріальної та моральної шкоди, у задоволені цивільних позовів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити, в іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на таке:
- цивільні позови потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не відповідають положенням п.3 ст. 175 ЦПК України, у зв`язку з чим повинні були повернуті судом першої інстанції цивільним повивачам для усунення недоліків;

- позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження майнової шкоди (розмір витрат на ліки, лікування, протезування), у зв`язку з чим їх позовні вимоги не підлягають задоволенню;

- суд першої інстанції не залучив співвідповідачем страхову компанію та безпідставно збільшив обсяг відповідальності обвинуваченого по сплаті шкоди заданого майну на 100 000 грн. та шкоди завданої здоров`ю на 200 000 грн.;

- позивачі не обґрунтували розмір заподіяної моральної шкоди та не надали підтверджуючих це доказів, у зв`язку з чим ними не доведено факт нанесення моральної шкоди.
Потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, надали до суду заяви, у яких заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника та просили розглянути справу за їх відсутності.
Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Враховуючи вищезазначене, вислухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, які не заперечували проти розгляду справи за відсутності потерпілих, враховуючи надані ними заяви про розгляд справи за їх відсутності, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку розглядати справу за відсутності потерпілих.
Позиції учасників судового розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили подану захисником апеляційну скаргу задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Обставини кримінального провадження, доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, вирішення цивільного позову, заявленого прокурором в інтересах держави в особі комунального закладу: «Біляївська центральна районна лікарня» Одеської областіучасниками провадження не оскаржуються, а тому вирок суду в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається зі змісту вироку суду першої інстанції в частині в частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до ОСОБА_8 , він відповідає приписам ст.370 КПК України.

Частково задовольняючи позовні вимоги потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.
Судом першої інстанції при вирішенні питання, щодо позовних заяв потерпілих взято до уваги положення ст.81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п.1 ч. 2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч.1 п.2 ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Докази по справі свідчать про те, що наслідки злочину досягли великої глибини фізичних та душевних страждань потерпілих та на тривалий час змінили їх звичайний образ життя.

Судом першої інстанції було досліджено докази стосовно обставин справи, які стосуються суми цивільних позовів потерпілих.

Вирішуючи питання щодо заявлених позовних вимог потерпілої ОСОБА_9 про стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди у розмірі 152 507,00 грн., суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що доведеною є сума у розмірі 120 149,52 гривень.

Щодо стягнення матеріальної шкоди у розмірі 44 615,00 грн. на користь потерпілої ОСОБА_10 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що доведеною є сума у розмірі 24 066,40 гривень.

Судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволені позовних вимог потерпілих в частині відшкодування витрат за цивільно-правовими договорами, згідно яких потерпілим надавались послуги доглядальниці, та в частині позовних вимог ОСОБА_10 про відшкодування 15 135, 68 грн. на сплату за транспортування її на спецтранспорті швидкої медичної допомоги до м. Кишинів, оскільки суд вірно вважав недоведеним здійснення розрахунків потерпілими за такими витратами.

Вирішуючи питання щодо стягнення моральної шкоди у розмірі по 150 000,00 гривень на користь кожної потерпілої, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що протиправними діями обвинуваченого безсумнівно були завдані моральні страждання потерпілим, та матеріальні збитки, при цьому, суд, керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, враховуючи ступінь глибини та тривалості душевних страждань потерпілих, характер, обставини скоєного злочину, ступінь тяжкості отриманих тілесних ушкоджень, вірно вважав за можливе стягнути моральну шкоду з обвинуваченого у розмірі по 150 000,00 гривень на користь кожної потерпілої.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, який, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення цивільних позовів потерпілих. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що цивільні позови потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не відповідають положенням ч.3 ст.175 ЦПК України, у зв`язку з чим повинні були повернуті судом першої інстанції цивільним повивачам для усунення недоліків. Так, відповідно до ч.4 ст.128 КПК України форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Частиною 3 ст.175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити: найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Дослідивши подані потерпілими позовні заяви, апеляційний суд встановив, що вони відповідають вимогам ч.3 ст.175 ЦПК України, оскільки у них зазначено суд, до якого подаються позовні заяви, сторони, зазначена ціна позову, зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивачі обґрунтовують свої вимоги; зазначені докази, що підтверджують вказані обставини.

Враховуючи на ведене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для повернення судом першої інстанції цивільних позовів потерпілих.

Крім того апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги захисника стосовно того, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження майнової шкоди (розмір витрат на ліки, лікування, протезування), оскільки зазначене спростовується наявними у матеріалах кримінального провадження та безпосередньо дослідженими під час судового розгляду доказами (чеками, квитанціями, медичною документацією), які підтверджують понесені потерпілими витрати на лікування (а.п.57-70, 77-84, 100-116, 147-167). Обсяг та тяжкість отриманих потерпілими тілесних ушкоджень підтверджується висновками відповідних експертиз та твердження апелянта щодо неспівмірності отриманих потерпілими ушкоджень вартості лікування є лише припущенням.

Також апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції не залучив співвідповідачем страхову компанію, чим фактично безпідставно збільшив обсяг відповідальності обвинуваченого по сплаті шкоди, оскільки під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції обвинувачений не повідомив жодних даних щодо укладеного ним договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, найменування страхової компанії тощо. Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, апеляційний суд вважає, що обвинувачений не скористався своїми процесуальними правами та не повідомив під час судового розгляду судом першої інстанції жодних даних щодо укладеного ним договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а тому в даному випадку незалучення судом співвідповідачем страхової компанії не може бути підставою для відмови у задоволені позовів потерпілих.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого стосовно того, що позивачі не обґрунтували розмір заподіяної моральної шкоди та не надали підтверджуючих це доказів, у зв`язку з чим ними не доведено факт нанесення моральної шкоди, та погоджується із висновками суду першої інстанції щодо встановленого розміру морального відшкодування, вважаючи їх виваженими та обґрунтованими.

Так, відповідно до ч.1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пункт 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України встановлює, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» (далі Постанова ПВСУ) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пункт 9 зазначеної Пленуму Верховного Суду України передбачає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції та наголошує на тому, що, враховуючи обставини вчинення злочину; наслідки для потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 отримання тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що призвело до суттєвих змін в способі життя потерпілих, які на протязі тривалого часу не могли виконувати трудові обов`язки, приймати повноцінну участь у вихованні дітей, проведення новорічних свят на лікарняному ліжку, грошові кошти, які були ними заощаджені на відпочинок, потерпілі були вимушені витратити на лікування; а також те, що обвинувачений не здійснив на протязі всього досудового розслідування та судового розгляду спроб відшкодувати моральну шкоду потерпілим добровільно, не проявив дієвого каяття у скоєному, з урахуванням вимог розумності та справедливості, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції цілком обґрунтовано та на підставі норм закону дійшов висновку про необхідність задоволення цивільних позовів та стягнення з обвинуваченого на користь потерпілих 150000 грн. кожної в якості відшкодування моральної шкоди.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції обвинувачений щодо заявлених потерпілими цивільних позовів посилався на відсутність у нього необхідних грошових коштів для сплати заявленого потерпілими розміру відшкодування та у судових дебатах при вирішенні цивільних позовів покладався на розсуд суду, що підтверджується журналами судових засідань (а.п.51, 95, 144, 171). На переконання апеляційного суду, недостатність у обвинуваченого грошових коштів для відшкодування присудженого судом розміру матеріальної та моральної шкоди потерпілим не може бути підставою для скасування або зміни судового рішення у цій частині.

Відповідно до припису п.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає, оскільки її доводи підтвердження не знайшли, передбачених законом підстав для зміни вироку суду в частині вирішення цивільних позовів потерпілих не вбачається.

Керуючись ст. 370, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 29.08.2019 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченогоч.1 ст. 286 КК України в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до ОСОБА_8 залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4