Дата документу 24.05.2021 Справа № 331/1576/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 331/1576/20 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/844/21 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7
захисника адвоката ОСОБА_8

розглянула 24 травня 2021 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2021 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлодар, Казахстан, громадянина України, без постійного місця реєстрації та місця проживання,
обвинуваченого органом досудового розслідування у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини :

28 січня 2020 року, приблизно о 17 годині 45 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись поблизу центрального входу до залізничного вокзалу «Запоріжжя-2», за адресою: м. Запоріжжя, вул. Костянтина Великого, буд. 5, в ході раптово виниклого конфлікту із раніше незнайомим йому ОСОБА_10 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, дістав із сумки, яка була при ньому, ніж та наніс останньому один удар в область грудної клітини зліва, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 поодиноке проникаюче поранення грудної клітки ліворуч з ушкодженням внутрішніх органів, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Суд, посилаючись на те, що обвинувачений ОСОБА_7 завдав потерпілому один удар в ліву частину грудної клітини загально-небезпечним знаряддям ножем, але при цьому ОСОБА_7 діяв з неконкретизованим умислом, стосунки обвинуваченого з потерпілим, які передували злочину, його поведінка під час вчинення злочину та причини припинення злочинних дій, тим самим встановивши відсутність у обвинуваченого прямого умислу на вбивство, прийшов до висновку про перекваліфікацію дій ОСОБА_7 з ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України на ч.1 ст. 121 КК України.

Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2021 року:
Фокін ІП. Визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Запобіжний захід, застосований відносно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 28 січня 2020 року.
Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційних скарг

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, не погоджується з оскаржуваним вироком в частині призначеного покарання внаслідок суворості.

Просить вирок суду змінити, призначити ОСОБА_7 більш м`яке покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд при призначенні обвинуваченому реального покарання у виді позбавлення волі не врахував похилий вік та незадовільний стан здоров`я ОСОБА_7 .

Вказує, що за час проведення досудового розслідування обвинувачений вже багаторазово пожалкував про скоєний ним злочин, навчений та покараний наріканнями оточуючих людей, проявив щиросердне розкаяння.

Стосовно особистості обвинуваченого, захисник зазначає, що ОСОБА_7 раніше не судимий, характеризується позитивно.

Враховуючи вищенаведене та наявність пом`якшуючих покарання обставин, захисник вважає, що у суду були підстави для призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України без тривалої ізоляції.

В апеляційній скарзі прокурор, не погоджуючись з оскаржуваним вироком, вважає його незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, таким що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також у зв`язку із незастосуванням закону, який підлягає застосуванню.

Просить вирок суду скасувати , кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 за ч.2 ст.15 ч. 1 ст.115 КК України направити на новий судовий розгляд.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд в порушення вимог ст.ст.94, 349 КПК України, змінюючи правову кваліфікацію діяння скоєного ОСОБА_7 , не надав належної, повної та об`єктивної оцінки зібраним під час досудового розслідування доказам та оцінивши докази односторонньо, незаконно змінив кваліфікацію злочинного діяння з ч.2 ст.15 ч. 1 ст.115 КК України на ч. 1 ст.121 КК України.

Вказує, що суд не надав належного аналізу протоколам проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , не врахував того, що обвинувачений ОСОБА_7 умисно наніс потерпілому один удар ножем в область грудної клітини з ліва, чим спричинив потерпілому поодиноке проникаюче поранення грудної клітки ліворуч з ушкодженням внутрішніх органів, що кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя, тобто в життєво-важливий орган людини, а відразу прийняв показання обвинуваченого ОСОБА_7 за доказ відсутності у останнього умислу на скоєння злочину передбаченого ч.2 ст.15 ч. 1 ст.115 КК України.

Вважає, що вина ОСОБА_7 доведена рядом прямих та непрямих доказів, які узгоджуються з встановленими фактичними даними про конкретну подію злочину, вчиненого останнім, яким безпідставно судом не надано належної правової оцінки

В судове засідання апеляційної інстанції потерпілий, який повідомлявся належним чином про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Враховуючи позицію учасників провадження, зокрема прокурора, який не заперечував проти апеляційного розгляду без участі потерпілого, апеляційний суд відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України проводить апеляційний розгляд без участі ОСОБА_10 .

Позиції учасників судового провадження.

Захисник у судовому засіданні підтримав власну апеляційну скаргу, пославшись на суворість призначеного покарання, та висловив заперечення доводам апеляційної скарги прокурора, пославшись на відсутність у обвинуваченого умислу на вбивство потерпілого.
Обвинувачений у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу захисника та одночасно висловив заперечення апеляційній скарзі прокурора.
Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та висловив заперечення доводам та вимогам апеляційної скарги сторони захисту.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальних засад змагальності і диспозитивності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_7 інкриміновано кримінальне правопорушення за закінченим замахом на вбивство потерпілого, тобто умисним протиправним заподіянням смерті, не доведеного до кінця з причин, що не залежали від волі обвинуваченого.

Суд першої інстанції, з урахуванням позиції сторони захисту, провів судовий розгляд кримінального провадження у повному об`ємі шляхом дослідження усіх доказів і, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, та диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Перекваліфікувавши дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15 п.1 ч.2 ст.115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, суд вказав, що обвинувачений ОСОБА_7 завдав потерпілому один удар в ліву частину грудної клітини загально-небезпечним знаряддям ножем, але при цьому ОСОБА_7 діяв з неконкретизованим умислом, стосунки обвинуваченого з потерпілим, які передували злочину, його поведінка під час вчинення злочину та причини припинення злочинних дій свідчать про відсутність у обвинуваченого прямого умислу на вбивство, тому його дії належить кваліфікувати за наслідками, які фактично настали.

Спростовуючи пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 2 ст. 15 п.1 ч.2 ст.115 КК України, суд першої інстанції навів мотиви, за яких відкинув аргументи сторони обвинувачення на підтвердження провини ОСОБА_7 саме за ст. 115 КК України і вмотивовано дійшов висновку про наявність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, докладно виклавши у вироку свої висновки.

Стосовно доводів касаційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при перекваліфікації дій обвинуваченого з ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст. 115 КК Українина ч. 1 ст. 121 КК України, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Так, для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження повинні ретельно досліджуватися докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.

Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Визначальним фактором при кваліфікації зазначених діянь є спрямованість умислу особи, її суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій. Під спрямованістю умислу розуміється мобілізація інтелектуально-вольових зусиль винного на вчинення діяння, що посягає на конкретний об`єкт, здійснюється обраним винуватим способом та заподіює конкретні наслідки. При цьому, для кваліфікації безпосереднє і вкрай важливе значення має встановлення виду умислу за ступенем конкретизації в свідомості суб`єкта злочину, передбачення можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, до яких відносять визначений, альтернативний і невизначений умисел.

На відміну від визначеного умислу, де особа має конкретне, точне уявлення про індивідуально визначений результат свого діяння, передбачає можливість настання конкретних суспільно-небезпечних наслідків, при альтернативному або невизначеному умислі свідомість винного охоплює можливість настання двох або більше конкретно визначених наслідків (альтернативний), або широкого спектру негативних наслідків в межах одного виду шкоди чи різних її видів, що, хоча і охоплюються передбаченням винного, але індивідуально не визначені в його свідомості (невизначений).

Зі змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що сторона обвинувачення наполягає на наявності у діях ОСОБА_7 прямого умислу на заподіяння смерті потерпілому, оскільки обвинувачений умисно наніс потерпілому один удар ножем в область грудної клітини з ліва, чим спричинив потерпілому поодиноке проникаюче поранення грудної клітки ліворуч з ушкодженням внутрішніх органів, що кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя,тобто в життєво-важливий орган людини.

Підставою для кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст. 115 КК Україниможе бути лише наявність відповідних доказів, які повинна була надати сторона обвинувачення, що дозволило б суду сформувати внутрішнє переконання та дійти обґрунтованого висновку про психічне ставлення засудженого до заподіяння смерті потерпілого ОСОБА_10 саме у формі умислу.

Для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, повинні ретельно досліджуватися докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного з метою відмежування смерті від тілесних ушкоджень.

З даного питання місцевим судом встановлено, що у зазначеному кримінальному провадженні стороною обвинувачення не було обґрунтовано належним чином наявності у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст. 115 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, кваліфікуючи дій обвинуваченого за ч.1 ст. 121 КК України, виходив із встановлених обставин кримінального правопорушення, оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази, у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.

При цьому, враховуючи в сукупності встановлені об`єктивні обставини провадження, суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю потерпілому, а отже відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідки, які фактично були заподіяні, а саме за спричинення тяжких тілесних ушкоджень.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 не заперечує, що наніс один удар ножем потерпілому ОСОБА_10 .

За свідченнями потерпілого, конфліктна ситуація між обвинуваченим та ним була спровокована саме його діями і будь-яких погроз вбивством обвинувачений не висловлював.

При цьому, ОСОБА_7 одразу після нанесення удару, маючи можливість продовжити незаконні дії, оскільки був у наближеній до потерпілого відстані, припинив їх.

Крім того, стосовно вірності висновку суду щодо перекваліфікації дій обвинуваченого є те, що між наміром використати проти потерпілого ніж та його безпосередньою реалізацією пройшов малий проміжок часу, тобто обвинувачений заздалегідь не готував ніж для нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, а скористався вказаним предметом раптово.

Обставини щодо відсутності між обвинуваченим та потерпілим неприязних відносин до означених подій (останні між собою до вказаних подій не були знайомі), нанесення одного удару потерпілому, травмувавши його та зрозумівши наслідки своїх дій не намагався їх продовжити, не свідчать на користь позиції сторони обвинувачення щодо наявності умислу у ОСОБА_7 на спричинення смерті потерпілого.

До того ж, за показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які є працівниками поліції, ОСОБА_7 не мав наміру тікати та переховуватися.

Посилання прокурора на відомості протоколів слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 щодо нанесення потерпілому одного удар ножем в область грудної клітини з ліва, тобто в життєво-важливий орган людини, як на докази вини обвинуваченого саме за ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст. 115 КК України, то колегія суддів зауважує, що за відсутності інших вагомих доказів, вони є недостатніми для висновку, що в діях обвинуваченого був умисел саме на заподіяння смерті потерпілого.

Звертаючись до показань потерпілого, слід відмітити, що він та ОСОБА_11 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, підійшли до ОСОБА_7 , переваживши над ним своєю кількістю, з образливим чіплянням покурити.

При цьому сама поведінка обвинуваченого під час заподіяння шкоди потерпілому щодо можливості позбавити потерпілого життя та після цього, зокрема припинення своїх дій, відсутністю наміру тікати та беззаперечного підкорення вимогам працівників поліції, свідчать на користь висновку місцевого суду.

Отже, інкримінована обвинуваченому кваліфікація не знайшла свого підтвердження.

Переліченні прокурором в апеляційній скарзі письмові докази лише підтверджують факт отримання потерпілим ножового поранення з боку обвинуваченого, що не оспорюється стороною захисту.

При цьому надані стороною обвинувачення докази «поза розумним сумнівом» не засвідчують умислу у ОСОБА_7 на вбивство ОСОБА_10 .

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком, що за встановлених місцевим судом фактичних обставин провадження, кваліфікація вчиненого ОСОБА_7 діяння за ч.1 ст. 121 КК України є правильною внаслідок дій обвинуваченого з неконкретизованим умислом, що передбачає кримінальну відповідальність за фактично заподіяні наслідки.

З цього приводу судова колегія зауважує на правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах ЄУ № 159/5741/18 (провадження 51-5092км19) від 06.02.2020 року, ЄУ № 198/868/18 (провадження 51-1571км20) від 26.11.2020 року.

Заявлена прокурором вимога про скасувати вироку та направлення кримінального провадження на новий судовий розгляд у зв`язку з не наданням належної, повної та об`єктивної оцінки зібраним під час досудового розслідування доказам та неповнотою судового розгляду, не узгоджується з вимогами ст. 415 КПК України, якою визначено вичерпний перелік підстав для нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування судового рішення, не встановлено.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення обвинуваченому покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст. 50,65 КК України призначив необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень покарання.

Стосовно доводів захисника з приводу суворості призначеного покарання, то колегія суддів зауважує, що ОСОБА_7 призначено мінімальне покарання, визначене санкцією ч.1 ст. 121 КК України, та з урахуванням тяжкості вчиненого злочину та особи обвинуваченого, який постійного місця проживання або реєстрації не має, веде безпритульний спосіб життя, не працевлаштований, а також відсутності пом`якшуючих покарання обставин, не вбачає підстав для застосування положень ст. 69 КК України.

Посилання захисника на наявність позитивної характеристики обвинуваченого та пом`якшуючих покарання обставин не знайшли свого підтвердження з огляду на матеріали кримінального провадження та змісту оскаржуваного вироку.

Враховуючи наведене, на переконання колегії суддів, покарання призначене ОСОБА_7 відповідає принципам співмірності та індивідуалізації, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, призначене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.

Враховуючи викладене, колегія суддів, вважає необхідним вирок суду залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2021 року відносно ОСОБА_7 , визнаного винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення, а засудженою особою, яка утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4