Ухвала
Іменем України

25 березня 2021 року
м. Київ
справа № 752/937/19
провадження № 51- 1144 ск 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року в частині приведення вироку суду Російської Федерації щодо ОСОБА_4 у відповідність із законодавством України та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року, якою змінено зазначену ухвалу суду першої інстанції,
встановив:
За вироком Свердловського районного суду м. Костроми Російської Федерації (далі - РФ) від 21 грудня 2017 року, ОСОБА_4 засуджено за ч.2 ст.210 Кримінального кодексу Російської Федерації (далі - КК РФ) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, за вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст.30, ч.5 ст.228-1 КК РФ призначено покарання - 8 років позбавлення волі, з урахуванням положень ч.3 ст.69 КК РФ за сукупністю злочинів остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року розглянуто клопотання Міністерства юстиції України про приведення вказаного вироку суду РФ щодо ОСОБА_4 у відповідність до законодавства України.
Постановлено вважати ОСОБА_4 , засудженого вироком Свердловського районного суду м. Костроми Російської Федерації за ч.2 ст.210, ч.3 ст.30, ч.5 ст.228-1, ч.3 ст.69 КК РФ, таким, що відповідає засудженню його за ч.1 ст.255, ч.1 ст.15 ч.3 ст.307 Кримінального кодексу України (далі - КК України), із застосуванням ч.ч.1 і 2 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
Постановлено строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з 21 грудня 2017 року та зараховано у строк покарання строк тримання під вартою за період з 23 травня 2015 року по 20 грудня 2017 року.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 січня 2021 року апеляційна скарга засудженого ОСОБА_4 задоволена частково, зазначена ухвала суду першої інстанції змінена, постановлено на підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_4 в строк покарання час тримання під вартою з 23 травня 2015 року по 10 квітня 2018 року. В іншій частині ухвала суду першої інстанції залишена без змін.
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 9 березня 2021 року відмовлено захиснику ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) за його касаційною скаргою на судові рішення щодо засудженого ОСОБА_4 .
У касаційній скарзі, поданій до Касаційного кримінального суду Верховного Суду, засуджений ОСОБА_4 посилається на те, що ухвали суду першої й апеляційної інстанцій є необґрунтованими з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та його особи. Вважає, що судами обох інстанцій не дотримано положення статей 9, 24, 26, 42, 43, 45, 46, 50, 370, 458, п.1 ч.4 ст. 610 КПК України, статей 65, 66, 67, 68, 69, 69-1, 70 КК України, ст. 129 Конституції України, статей 11, 12 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, та не враховано правовий висновок щодо призначення покарання із застосуванням положень ст.69-1 КК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 14 квітня 2016 року (справа № 5- 23 кс 15). Вважає, що з урахуванням наявних пом`якшуючих обставин та відсутності обтяжуючих покарання обставин, суд повинен був призначити ОСОБА_4 остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 8 років, яке відповідно до ч.3 ст.68, ст.69-1 КК України не перевищує 2/3 максимального розміру покарання.
ОСОБА_4 просить відкрити касаційне провадження, задовольнити касаційну скаргу, скасувати ухвалу апеляційного суду від 27 січня 2021 року, клопотання Міністерства юстиції України задовольнити частково, змінити ухвалу суду першої інстанції від 03 квітня 2019 року та з урахуванням положень ст.610 КПК України привести вирок суду Російської Федерації щодо нього у відповідність до законодавства України, визначивши його засудження за ч.2 ст. 210, ч.3 ст. 30, ч.5 ст. 228-1, ч.3 ст. 69 КК РФ, таким, що відповідає засудженню за ч.1 ст. 255, ч.1 ст.15, ч.3 ст.307 КК України, та призначити покарання: за ч.1 ст. 255 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, за ч.1 ст.15, ч.3 ст. 307, із застосуванням положень ст. 69-1 КК України, у виді позбавлення волі на строк 8 років без застосування додаткового покарання, на підставі ст. 69-1, частин 1 і 2 ст. 70 КК України остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. Строк відбуття покарання рахувати з 21 грудня 2017 року та зарахувати в строк покарання строк тримання під вартою в період 23 травня 2015 року по 10 квітня 2018 року з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі. Касаційну скаргу розглянути з його участю та участю захисника ОСОБА_5 в режимі відеоконференції.
Суд, перевіривши касаційну скаргу, дійшов висновку про те, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до п. 8 ч.2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення прав на апеляційне та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення. Отже, суду слід з`ясувати, чи можуть бути оспорювані судові рішення предметом перевірки в порядку касаційної процедури.
Як вбачається зі змісту скарги, засуджений ОСОБА_4 , не погоджуючись з вироком суду РФ щодо нього та судовими рішеннями про приведення вироку РФ у відповідність з чинним КК України, просить скасувати ухвалу апеляційного суду, змінити ухвалу суду першої інстанції та привести вирок РФ у відповідність до чинного КК України в частині призначеного покарання, шляхом його пом`якшення.

Отже, засуджений ОСОБА_4 оскаржує ухвалу суду першої інстанції за результатами розгляду клопотання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України на підставі ст. 610 КПК України та ухвалу суду апеляційної інстанції, якою переглянута і змінена ухвала суду першої інстанції.
У ч. 7 ст. 610 КПК України встановлено, що за наслідками розгляду клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено в апеляційному порядку. При цьому, право на касаційне оскарження такого рішення цією статтею не передбачено.
Також указане правило не може бути виведено із загальних положень статті 424 КПК. Відповідно до зазначеної статті (наскільки вона може обговорюватися в контексті цієї справи), в касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали судів першої та апеляційної інстанцій, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Разом з цим, посилання ОСОБА_4 на постанову Верховного Суду України від 14 квітня 2016 року (у справі № 5- 23 кс(15)16) касаційний суд не приймає до уваги, оскільки це рішення було прийнято у суттєво іншому контексті. У цьому рішенні Верховний Суд України розглянув заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд судових рішень на підставі п.1 ч.1 ст. 445 КПК України (в редакції КПК 2015 року) у зв`язку із неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, та змінив в частині призначеного покарання судові рішення суду касаційної інстанції, апеляційної інстанції та вирок суду першої інстанції, які були постановлені в кримінальному провадженні.

Тому, Суд вважає, що висновки Верховного Суду України у цьому рішенні не можуть бути застосовані у провадженні, в якому оскаржується ухвала апеляційного суду від 27 січня 2021 року.
На переконання колегії суддів, оскаржені ОСОБА_4 судові рішення не відносяться до ухвал суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, які зазначено у частині 2 статті 424 КПК, тому судові рішення в даному провадженні не є предметом касаційного оскарження.
Отже, засуджений ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на судові рішення, які не підлягають оскарженню в касаційному порядку.
Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Прохання ОСОБА_4 про розгляд касаційної скарги з його участю та участю захисника ОСОБА_5 в режимі відеоконференції не може бути вирішене в даному провадженні, оскільки таке питання вирішується судом касаційної інстанції у разі відкриття касаційного провадження за скаргою та під час призначення кримінального провадження до касаційного розгляду. У даному випадку Суд дійшов висновку щодо наявності підстав про відмову у відкритті касаційного провадження за скаргою.
Керуючись ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 03 квітня 2019 року в частині приведення вироку суду Російської Федерації щодо ОСОБА_4 у відповідність до законодавства Українита ухвалу Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року, якою змінено зазначену ухвалу суду першої інстанції, відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_3