Дата документу 22.02.2021 Справа № 333/1055/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/1055/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/279/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, одружений, маючий на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
1) 22 грудня 2010 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у вигляді 240 годин громадських робіт;
2) 2 квітня 2012 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у вигляді 4 років 15 днів позбавлення волі. Звільнений 17 липня 2014 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 2 місяці;

3) 22 травня 2017 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 187 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 6 років 6 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 17 січня 2020 року.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 у відшкодування майнової шкоди 17796 грн. 41 коп., у відшкодуванням моральної шкоди 100000 грн.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за наступних обставин.

17 січня 2020 року о 14 годині 19 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись у приміщенні магазину «Економ плюс», який розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна, буд. 122, під час словесного конфлікту, з мотивів раптово виниклих неприязних відносин із працівником вищезазначеного магазину ОСОБА_9 , діючи умисно, з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, дістав з правої кишені куртки складний ніж та тримаючи його у правій руці, наніс удар в грудну клітину потерпілому ОСОБА_9 , спричинивши йому одиночне колото-різане поранення грудної клітки з ушкодженням серця, легені та внутрішніх судин з локалізацією рани на рівні четвертого міжреберья по правій навкологрудинній лінії, що кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що визначивши вид покарання у вигляді позбавлення волі, суд першої інстанції не мотивував у вироку його розмір, який був би необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також не врахував усі обставини справи, тобто ті події, які передували скоєнню ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Так, суд не взяв до уваги обставини, які передували та фактично спровокували ОСОБА_7 на спричинення тілесного ушкодження потерпілому, а саме: обвинуваченого побив охоронець магазину, після чого, застосовуючи силу та погрози, працівники магазину примусили обвинуваченого повернутися до охоронного приміщення магазину, а потерпілий застосовував фізичну силу та штовхав обвинуваченого.

Разом з тим, після спричинення потерпілому ножового поранення, ОСОБА_7 припинив свої дії, не намагався втекти, закликав працівників магазину викликати медичну допомогу, супроводив потерпілого до охоронного приміщення, що в сукупності свідчить про бажання відвернути шкідливі наслідки.

Також суд першої інстанції безпідставно залишив поза увагою щире каяття як обставини, що пом`якшує покарання, оскільки ОСОБА_7 у судовому засіданні щиро розкаявся у вчиненому, повністю визнав свою вину в тому об`ємі, в якому суд визнав його винуватим, критично оцінював та осуджував свою протиправну поведінку, бажав виправити ситуацію, що склалася, буде нести кримінальну відповідальність за вчинене.

Просить вирок суду змінити та призначити ОСОБА_7 більш м`яке покарання, ніж призначене вироком суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримали, вирок суду просили змінити, пом`якшивши покарання.

Потерпілий ОСОБА_9 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, призначене покарання навпаки вважав вкрай м`яким. В обґрунтування заперечень вказав, що внаслідок умисних злочинних дій обвинуваченого його життю настала загроза, а в подальшому через отримане тілесне ушкодження стан його здоров`я значно погіршився, через що він до цього часу не має можливості працевлаштуватись.
Представник потерпілого адвокат ОСОБА_10 та прокурор вирок суду вважали законним, обґрунтованим та просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, потерпілого, його представника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник обвинуваченого фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких злочинів, встановив відсутність обставин, що пом`якшують покарання, визнав рецидив злочину за обставину, що обтяжує покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, на обліку у психіатра не перебуває, перебуває на обліку у нарколога.

Колегія суддів також враховує те, що обвинувачений раніше неодноразово судимий, у тому числі, за вчинення злочинів проти життя та здоров`я особи, має не погашені та не зняті в установленому законом порядку судимості, раніше неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, раніше двічі звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком та один-раз умовно-достроково, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, що у сукупності свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

До того ж, обвинувачений перебував на стаціонарному лікуванні у психіатра з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю та ПАР, синдром залежності. Гостра інтоксикація внаслідок вживання ПАР. Суїцидальний шатнаж», з 13 травня 2015 року перебував на обліку у нарколога з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання психостимуляторів, опіоїдів. Синдром залежності», на теперішній час перебуває під спостереженням нарколога.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі, і підстави як для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання, так і пом`якшення йому розміру призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 1 ст. 121 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання не в максимальних межах санкції, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на відсутність пом`якшуючих покарання обставин та наявність обставини, що обтяжує покарання, попередній кримінальний досвід обвинуваченого, наявність у нього не знятих та не погашених судимостей, факт неодноразових звільнень від відбування покарання з випробуванням та умовно-достроково в минулому, а також дані про особу обвинуваченого (відсутність позитивних характеристик та офіційного працевлаштування, перебування на обліку у нарколога) у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж у вигляді 6 років 6 місяців позбавлення волі, яке на переконання колегії суддів не є явно несправедливим через суворість.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання не було взято до уваги визнання обвинуваченим своєї вини та щире каяття є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 66 КК України щире каяття може бути визнане обставиною, що пом`якшує покарання винного. Щирим каяття вважається тоді, коли воно ґрунтується на визнанні особою своєї провини, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Даних про таку оцінку обвинуваченим своїх дій матеріали провадження не містять.

Під час судового розгляду ОСОБА_7 визнавав себе винуватим частково, повідомляв суду першої інстанції обставини вчинення ним кримінального правопорушення, які не в повній мірі відповідають дійсності, наполягав на нанесенні удару ножем потерпілому виключно з метою захисту від його протиправних дій, перед потерпілим не вибачився, матеріальну та моральну шкоду йому не відшкодував.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано не врахував обвинуваченому у якості обставин, що пом`якшують покарання визнання ним вини та щире каяття.

Разом з тим, суд першої інстанції належним чином врахував обставини, що передували спричиненню тілесного ушкодження, а також поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який не намагався втекти з місця події, просив працівників магазину викликати швидку допомогу, супроводив потерпілого до охоронного приміщення для надання йому медичної допомоги, у зв`язку з чим, прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність кваліфікації його дій не за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, а за ч. 1 ст. 121 КК України, а також прийшов до висновку про можливість призначення йому покарання в майже мінімальних межах санкції.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4