Номер провадження: 11-кп/813/839/21
Номер справи місцевого суду: 508/661/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника малолітнього потерпілого ОСОБА_7 ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 13.10.2020 року у кримінальному провадженні № 0000326 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.03.2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, яким:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Миколаївка, Ширяївського району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, маючого на утримані двох малолітніх дітей, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого в силу ст. 89 КК України,-
визнано винним у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України та призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 286 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, без позбавлення права керувати транспортними засобами;

- за ч.1 ст.135 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ч. 5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_9 в строк відбутого покарання час його попереднього ув`язнення в даному кримінальному провадженні в період з 24 березня 2019 року по 17 липня 2019 року, у співвідношенні відповідності одного дня попереднього ув`язнення одному дню позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки з покладанням обов`язків, передбачених п. 1,2 ч. 1, п. 4 ч. 3 ст. 76 КК України.

Цивільний позов представника малолітнього потерпілого ОСОБА_7 ОСОБА_8 до ОСОБА_9 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 75000 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 100000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вироком вирішено питанням щодо долі речових доказів та процесуальних витрат.

встановив:

Зазначеним вироком суду ОСОБА_9 визнано винним у тому, що він близько 14:55 годин 24.03.2019 року, в порушення пунктів 2.1.«а», 2.3.«б», 2.9.«а», 2.10.«а-є», 10.1.«а», 12.1., 12.3, 31.1, 31.4, 31.4.1.«а» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі ПДР), перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи без посвідчення водія технічно не справним автомобілем «ВАЗ-2101», н/з НОМЕР_1 , (з непрацездатною гальмовою системою) по вул. Весела в с. Новогригорівці, Миколаївського району Одеської області, в напрямку автодороги «Одеса-Київ», не врахував дорожню обстановку та свідомо допускаючи факт можливого виникнення і розвитку аварійної ситуації, перед початком зміни напрямку руху вкрай уважним не був, не переконався в тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого виїхав за межі проїзної частини вул. Весела та здійснив наїзд на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався у зустрічному напрямку по узбіччю дороги на дитячому велосипеді.

В результаті ДТП велосипедисту ОСОБА_7 спричинені: визнані в якості тяжких тілесних ушкоджень черепно-мозкова травма у вигляді забою головного мозку тяжкого ступеню, з відкритим переломом склепіння, основи та лицьового черепа, крововиливом над тверду мозкову оболонку, під м`які оболонки та в речовину головного мозку; визнані в якості середньої тяжкості тілесних ушкоджень закриті переломи лобкових кісток тазу та середньої третини лівого стегна, що супроводжувалися травматичним шоком; а також визнані в якості легких тілесних ушкоджень численні синці та садна голови, тулубу, кінцівок.

Після вчинення наїзду ОСОБА_9 , діючи з раптово виниклим умислом на завідоме залишення без допомоги ОСОБА_7 , якого він своїми діями поставив в небезпечний для життя стан та який був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, а також з метою уникнення відповідальності за вчинене, не залишився на місці події, заходів для надання медичної допомоги потерпілому не вжив, швидку медичну допомогу тому не викликав, в органи поліції про ДТП не повідомив, заходів до забезпечення схоронності слідів події не прийняв, а залишив її місце, чим вчинив відповідне вищезазначеному умислу діяння.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не оспорюючи висновків суду першої інстанції в частині доведеності винуватості у скоєнні кримінальних правопорушень, за результатами яких було винесено оскаржуваний вирок та правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 , прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що призначене судом покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом не враховано того, що обвинувачений вчинив злочини, одним з яких є тяжким в стані алкогольного сп`яніння, не маючи посвідчення водія відповідної категорії, відносно малолітньої особи та після наїзду не надавши, при цьому, першої необхідної йому допомоги, зник з місця вчиненого злочину з метою уникнення відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення.

Просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України та призначити покарання:

- за ч.2 ст.286 КК України - у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років, без позбавлення права керувати транспортними засобами;

- за ч.1 ст.135 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 70 КК України остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років, без позбавлення права керування транспортними засобами.

В іншій частині вирок залишити без змін.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, захисник ОСОБА_10 послалася на безпідставність доводів прокурора та вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, який виходить з принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання.

При цьому захисник вказує, що судом не досліджувалися жодного документу, який вказував на перебування обвинуваченого у стані сп`яніння, а обвинувачений зазначив, що вжив спиртні напої пиво вранці, але дорожньо-транспортна пригода сталася о 15 годині. Також захисник послалася на те, що представником потерпілого вирок в частині покарання оскаржений не був, що вказує на погодження потерпілої сторони з вироком в частині призначеного покарання. Також захисник зазначає, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро кається у скоєному, допомагає потерпілому, самостійно виховує двох малолітніх дітей.

Просить не застосовувати до обвинуваченого ОСОБА_9 покарання з обмеженням його свободи.

Позиції учасників судового провадження.
Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу у повному обсязі, думку законного представника малолітнього потерпілого, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок залишити без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтями 50 та 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень судом апеляційної інстанції, є: зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчинених діяннях визнав частково.
За таких обставин справа у суді першої інстанції розглядалась відповідно до вимог ст. 349 КПК України в загальному порядку, під час якого було досліджено в повному обсязі наявні у матеріалах справи докази.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України у апеляційній скарзі прокурора не оспорюються.

Іншими учасниками кримінального провадження вирок в апеляційному порядку оскаржений не був.

За таких обставин, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у скоєнні ним дій, які виразилися у порушені правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжке тілесне ушкодження, а також як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, за встановлених районним судом та викладених у вироку обставин.

Що стосується доводів прокурора з приводу невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, то колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при призначені покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчиненого злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стані правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Згідно із статтею 75 КК України в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачено, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Звільняючи ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції виходив з обставин, які враховувалися при визначенні виду й розміру покарання, а саме: дані про обвинуваченого, як про особу, яка не має не знятої та непогашеної судимості, має власну сім`ю, утримує дві малолітні дитини, позитивну характеристику за місцем колишньої роботи, посередню характеристику за місцем проживання, неофіційне працевлаштування, наміри щодо відшкодування спричиненої ним шкоди у розмірі визначеному судом, а також часткове відшкодування заподіяної матеріальної шкоди та публічне вибачення в суді перед законим представником потерпілого в якості обставин, які пом`якшують покарання, а вчинення злочину щодо малолітньої особи та перебування при цьому в стані алкогольного сп`яніння в якості обставин, які обтяжують покарання.
Враховуючи зазначені пом`якшуючі та обтяжуючі обставини, з урахуванням особи винного, його ставлення до вчиненого, а також висновків досудової доповіді про його середній рівень небезпеки для суспільства, стали підставою для застосування судом першої інстанції покарання, призначеного ОСОБА_9 відповідно до вимог ст. ст. 75, 76 КК України та звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що наведена сукупність обставин не надавала підстав районному суду для висновку, що визначена засудженому форма відбування покарання є справедливим та виваженим заходом примусу, а також, що вона забезпечить виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
При ухвалені вироку судом першої інстанції не було враховано те, що один із злочинів скоєний обвинуваченим є тяжким, який останній вчинив у стані алкогольного сп`яніння відносно малолітньої особи та після наїзду не надавши допомогу особі, яку він своїми діями поставив в небезпечне для життя положення, зник з місця вчиненого злочину з метою уникнення відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення.

Вказана позиція, щодо призначення покарання у разі перебування винної особи у стані алкогольного сп`яніння висловив Верховний Суд у своєму рішенні (ВС/ККС № 484/3291/16 від 29.05.2018).

Також судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений ОСОБА_9 керував автомобілем не маючи посвідчення водія відповідної категорії, які дають право взагалі керувати транспортними засобами.

Апеляційний суд враховує наявні у матеріалах провадження обставини щодо притягнення ОСОБА_9 до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та без права такого керування до скоєння зазначеного кримінального правопорушення за яким було ухвалено оскаржуваний вирок, що на думку апеляційного суду беззаперечно свідчить про безвідповідальне відношення останнього до вимог закону, нехтування цих вимог та можливість скоєння останнім нових правопорушень.

Отже, висновок про можливість застосування щодо ОСОБА_9 положень ст. 75 КК України зроблений судом без урахування особливостей правозастосування наведених норм матеріального права і належним чином не вмотивований, внаслідок чого засудженому призначене покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, даним про особу обвинуваченого та конкретним обставинам справи.
Не погоджуюсь з позицією суду першої інстанції, колегія суддів враховує також практику Верховного Суду (постанова ВС від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к), згідно якої визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Посилання захисника та представника потерпілого щодо можливості призначення обвинуваченому покарання без ізоляції останнього від суспільства з урахуванням заявлених у запереченнях обставин та в тому числі прийняття ним заходів, направлених на відшкодування шкоди вказують на можливість призначення останньому покарання в мінімальних межах санкцій інкримінованих йому статей кримінального закону.
Безпідставними апеляційний суд вважає посилання в запереченнях захисника на те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності з огляду на наявність у матеріалах кримінального провадження даних щодо ухвалення відносно останнього обвинувальних вироків за вчинення ним умисних злочинів майнового характеру та призначення йому покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та встановленням іспитового строку.
Разом з цим, матеріали кримінального провадження свідчать про те, що на час вчинення ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, за якими він засуджений оскаржуваним вироком, судимість у останнього у відповідності до положень ст.89 КК України погашена в зв`язку з закінченням встановленого останнім вироком іспитового строку.
Водночас, апеляційний суд враховує те, що обставини застосування відносно обвинуваченого покарання за попередніми вироками з випробуванням та іспитовим строком, не вплинули на його подальшу поведінку, а навпаки призвели до вчинення ним нових кримінальних правопорушень, за скоєння яких він був засуджений оскаржуваним вироком.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції ухвалений з порушенням норм кримінального законодавства, а обвинуваченому має бути призначене покарання у виді позбавлення волі в межах встановлених санкцією ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, без застосування ст. 75 КК України.

Позиція потерпілої щодо необхідності призначення покарання обвинуваченому без ізоляції останнього від суспільства прийнята апеляційним судом до уваги, однак ці обставини не можна вважати такими, які свідчать про дотримання судом першої інстанції вимог кримінального закону та безпідставного визначення обвинуваченому покарання з випробуванням.

Апеляційний суд, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, вищенаведені дані про особу обвинуваченого та встановлені судом першої інстанції обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, з наявністю яких погоджується апеляційний суд і приходить до висновку, що визначений судом першої інстанції в оскаржуваному вироку вид та розмір покарання, а саме визначення його в мінімальних межах санкцій статей кримінального закону буде належним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування є неможливим з урахуванням відсутності такого права у обвинуваченого.

Встановлені апеляційним судом порушення вимог кримінального процесуального закону, у відповідності до положень ст. ст. 407, 409, 413, 414 КПК України вказують на необхідність задоволення частково апеляційної скарги прокурора та скасування вироку районного суду в частині призначеного покарання з ухваленням апеляційним судом у цій частині нового вироку.

Зважаючи на ту обставину, що поведінка обвинуваченого свідчить про дотримання ним під час судового розгляду своїх обов`язків, з урахуванням необхідності на даний час вирішення обвинуваченим соціально-побутових питань, пов`язаних з влаштування дітей, які з урахуванням засудження останнього до реального покарання залишаються без опіки та піклування, апеляційний суд вважає за можливе не брати обвинуваченого під варту в залі судового засідання, а строк відбування покарання останньому обчислювати з моменту його фактичного виконання.
Водночас, враховуючи отримані під час перегляду вироку дані про наявність у обвинуваченого на безпосередньому утриманні малолітніх дітей та перебування їх без батьківського піклування, у відповідності до положень ст.378 КПК України, з метою їх влаштування, апеляційний суд вважає за необхідне повідомити про зазначене відповідні службові органи, шляхом постановлення окремої ухвали для вирішення ними питання про необхідність влаштування дітей та встановлення над ними опіки та піклування.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , - задовольнити частково.
Вирок Суворовського районного суду від 13.10.2020 року у кримінальному провадженні №0000326 від 24.03.2019 року відносно ОСОБА_9 зач. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України в частині призначеного покарання, - скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначити покарання:

- за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами;

- за ч. 1 ст. 135 КК України у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами.
Строк відбування покарання обчислювати з часу його фактичного виконання.

У іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного суду протягом трьох місяців з дня його оголошення, а засудженим, який тримається під вартою протягом того ж строку з моменту отримання копій цього рішення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4