ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/1287/16 Номер провадження 11-кп/814/792/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисників адвокатів ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8
обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10
перекладача ОСОБА_11
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції судове провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_12 , поданою в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на ухвалу Московського районного суду м. Харків від 21 грудня 2020 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою відмовлено у задоволенні:
заяв обвинуваченого ОСОБА_9 про відвід складу колегії Московського районного суду м. Харків та прокурора ОСОБА_6 ;
клопотань обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , адвоката ОСОБА_12 про зміну запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_13 з тримання під вартою на домашній арешт.
Продовжено обвинуваченим ОСОБА_13 , ОСОБА_10 строк тримання під вартою до 18 лютого 2021 року включно.
Приймаючи таке судове рішення місцевий суд врахував наявність ризиків, передбачених п.п.1,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшилися, а саме те, що ОСОБА_14 та ОСОБА_10 можуть переховуватись від суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інші кримінальні правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим, у разі визнання їх винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень, у яких вони обвинувачуються, характер, суспільну небезпечність та тяжкість цих кримінальних правопорушень, а саме те, що ОСОБА_14 , ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні злочинів, які відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжкими, за які передбачено покарання у вигляді довічного позбавлення волі; особи обвинувачених та репутацію останніх.
Судом першої інстанції не встановлено відомостей про усунення та відсутність на даний час тих обставин, які раніше стали підставою для обрання обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_10 та захисник ОСОБА_12 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просять скасувати ухвалу Московського районного суду м. Харків від 21 грудня 2020 року у частині продовження обвинуваченому ОСОБА_10 строку тримання під вартою і відмови у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_12 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, та постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_10 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Свої вимоги апелянти мотивують тим, що суд першої інстанції: отримавши заяву ОСОБА_9 про відвід колегії суддів та прокурора, повинен був невідкладно її розглянути та продовжити розгляд клопотання захисника ОСОБА_12 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_10 з тримання під вартою на домашній арешт, у той час як місцевий суд у порушення вимог ст.81 КПК України не вирішивши питання про відвід колегії суддів та прокурора, вирішив питання щодо заявленого захисником ОСОБА_10 клопотання про зміну запобіжного заходу, тобто не розглянув заяву ОСОБА_9 про відвід колегії суддів та прокурора ОСОБА_6 ; у порушення вимог ч.3 ст.331 КПК України одночасно розглянув клопотання захисника ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_10 та питання щодо доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого; у порушення вимог ч.1 ст.199 КПК України вирішив питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 без клопотання прокурора.

При цьому, ОСОБА_10 та його захисник зазначають про те, що: продовження строку тримання під вартою зводиться виключно до тяжкості злочину, у якому обвинувачується ОСОБА_10 ; ОСОБА_10 має постійне місце проживання у будинку свого батька та матері разом з ними, а тому посилання на те, що ОСОБА_10 не має міцних соціальних зв`язків не відповідають дійсності; ОСОБА_10 утримується під вартою із 07 жовтня 2015 року, станом на 21 грудня 2020 року 5 років 2 місяці 14 днів, а з розрахунку один день попереднього ув`язнення 10 років 4 місяці 28 днів; в оскаржуваній ухвалі місцевого суду взагалі не зазначені ризики.

Апелянти зазначають про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, посилаючись на те, що всі свідки сторони обвинувачення допитані та жоден з них не заявив про тиск на них зі сторони захисту; стороною обвинувачення не встановлено та не наведено обставин, які б свідчили про підготовку до вчинення ОСОБА_10 іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому він обвинувачується; ОСОБА_10 раніше не притягався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання та реєстрації, служив у Збройних силах України, є учасником АТО, позитивно характеризується з попереднього місця навчання, має вищу освіту, вільно володіє іноземною мовою та існує висока ймовірність перспективи його офціційного працевлаштування.

Крім того, ОСОБА_10 та його захисник стверджують про те, що прокурором жодного разу при обранні запобіжного заходу не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_14 просить скасувати ухвалу Московського районного суду м. Харків від 21 грудня 2020 року та закрити кримінальне провадження на підставі ст.407 КПК України, посилаючись на порушення вимог ст.ст. 9, 28, 30 та 322 КПК України.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт стверджує про відсутність обґрунтованого звинувачення, нерелевантність доказів, сфабрикованість обвинувачення та зазначає щодо того, що місцевим судом порушено права ОСОБА_9 на пріоритетний розгляд справ і обґрунтований час розгляду справи.

Обвинувачений також посилається на те, що: кримінальне провадження триває вже 5 років та за ст.322 КПК України розгляд справ повинен тривати без перерв, окрім перерв на відпочинок, однак розгляд цієї справи жодного разу не був безперервним, так як судді розглядають приблизно 200 справ одночасно, що є порушенням повноважень; він, ОСОБА_14 , заявляв у суді, що сторона обвинувачення намагалась змусити ОСОБА_10 та ОСОБА_9 зізнатись у злочині, якого не було; судді постійно ігнорують права ОСОБА_9 щодо наведення доказів, виклику свідків та дотримання інших прав.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених та їх захисників, які підтримали апеляційні скарги, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг захисника та обвинувачених, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.
У відповідності до ч.2 ст.392 КПК України ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно з ч.5 ст.394 КПК України зазначені вище ухвали суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 422-1 КПК України апеляційні скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, розглядаються не пізніш як через три дні після їх надходження до суду апеляційної інстанції.
Розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
Із направлених до суду апеляційної інстанції заяв вбачається, що прокурор та захисник просили здійснювати апеляційний розгляд за їх участі, а тому розгляд апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_12 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на ухвалу суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим, постановлену під час судового провадження у суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється на підставі ч.4 ст. 422-1 КПК України за участі сторін кримінального провадження.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:
1) залишити ухвалу без змін;
2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.
Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Згідно зі ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
За положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
За змістом кримінального процесуального закону (ст.199 КПК України), розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Під час апеляційного розгляду встановлено, що органом досудового розслідування Фарйабу Фархаду пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч.ч. 3,5 ст.27, п.п. 6, 11 ч.2 ст.115 КК України, а саме в організації та пособництві умисного вбивства на замовлення, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині на замовлення, вчиненому з корисливих мотивів; ч.1 ст.263 КК України, а саме в носінні, зберіганні, придбанні та передачі вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу; ч.1 ст.309 КК України, а саме в незаконному придбанні та зберіганні наркотичних засобів без мети збуту; ч.1 ст.359 КК України, а саме в незаконному придбанні та використанні спеціального технічного засобу негласного отримання інформації.
Водночас ОСОБА_10 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: п.п.6, 11 ч.2 ст.115 КК України, а саме в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині на замовлення, вчиненому із корисливих мотивів; ч.1 ст.263 КК України, а саме в носінні, зберіганні та придбанні вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу.
Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 21 грудня 2020 року, цей суд, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченим, всупереч доводам апеляційних скарг, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, як того вимагають приписи ст.ст. 177,183,197, 199 та 331 КПК України.
Так, місцевий суд встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшилися, а саме те, що ОСОБА_14 та ОСОБА_10 можуть: переховуватись від суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інші кримінальні правопорушення.

Розглядаючи питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою місцевий суд також врахував характер, суспільну небезпечність та тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , а саме те, що останні обвинувачуються у вчиненні злочинів, які відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжкими, за які передбачено покарання у вигляді довічного позбавлення волі; особи обвинувачених та репутацію останніх.
Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг про відсутність або втрати актуальності ризиків, встановлених судом першої інстанції.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Як вбачається з матеріалів провадження ОСОБА_14 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя особи з декількома кваліфікуючи ознаками, що є надзвичайно небезпечним, адже людина, її життя, здоров`я, честь, гідність та безпека є найвищою соціальною цінністю. Крім того, обвинуваченим інкримінується вчинення злочинів проти громадської безпеки, що є загальнонебезпечними та створюють загрозу всьому суспільству. До того ж, ОСОБА_13 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів та кримінального правопорушення, об`єктом якого є встановлений порядок використання спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації, який забезпечує дотримання конституційних прав людини і громадянина і законних інтересів юридичних осіб.

З наведеного та фактичних обставин вчинення злочинів обвинуваченими, кількості злочинів, даних про їх особу, відсутності відомостей щодо працевлаштування обвинувачених до затримання, враховуючи можливу перспективу призначення останнім покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічного позбавлення волі, вбачається наявність ступеня ймовірності того, що обвинувачені вдадуться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду та можуть створити загрозу суспільству, що спростовує доводи апеляційних скарг про відсутність ризиків, які стали підставою для продовження строку тримання під вартою обвинувачених, а саме, передбачених п.п.1,4,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Щодо доводів апелянтів про те, що всі свідки сторони обвинувачення допитані та жоден з них не заявив про тиск на них зі сторони захисту, то колегія суддів вважає ці доводи безпідставними, оскільки місцевим судом в оскаржуваній ухвалі не констатовано наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а встановлено наявність інших ризиків, а саме того, що обвинувачені можуть переховуватись від суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інші кримінальні правопорушення.

Твердження захисника обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що обвинувачений ОСОБА_10 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання та реєстрації, служив у Збройних силах України, є учасником АТО, позитивно характеризується з попереднього місця навчання, має вищу освіту, вільно володіє іноземною мовою, підлягають врахуванню, однак не спростовують висновки місцевого суду про неможливість запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, у разі незастосування ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Обставини, які стали підставою для обрання обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою не змінилися, встановлені ризики станом на день вирішення питання щодо продовження строку тримання під вартою не зменшились.

Таким чином, колегія суддів вважає законним та обгрунтованим судове рішення суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинувачених, так як вбачається об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше обмеження прав ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перебувати на волі.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
З матеріалів провадження вбачається, що обвинувачені та захисники у суді першої інстанції просили змінити обвинуваченим запобіжні заходи з тримання під вартою на домашній арешт.

Тобто, необхідність застосування запобіжного заходу ОСОБА_13 та ОСОБА_10 учасниками провадження не осопрюється.

Разом з тим, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника про можливість більш м`якого запобіжного заходу забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого є непереконливими з огляду на доведеність встановлених вище ризиків, які зі сплином часу не зменшилися. Так, інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, виходячи з конкретних обставин справи, не буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинувачених, оскільки в будь-якому випадку передбачає перебування обвинуваченого на волі.
Твердження апелянтів про те, що тяжкість злочину згідно пред`явленому обвинуваченню сама по собі не може бути підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є безпідставними, зважаючи на те, що місцевий суд врахував дану обставину в сукупності з іншими обставинами, які враховуються при продовженні строку тримання під вартою.
Неспроможними є і доводи апеляційних скарг про те, що місцевий суд у порушення вимог ч.1 ст.199 КПК України вирішив питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 без клопотання прокурора, оскільки відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Тобто, нормою КПК України встановлено обов`язок суду до завершення 60-денного строку розглянути доцільність продовження тримання під вартою обвинуваченого під вартою, що і було здійснено судом першої інстанції.

Виходчячи з цього обов`язку, колегія суддів не вбачає невідповідностей вимогам КПК України у тій частині, що судом першої інстанції вирішено і клопотання про зміну запобіжного заходу, і питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинувачених до спливу попередньо продовженого строку. Такі доводи сторони захисту також були предметом перевірки суду апеляційної інстанції 31 січня 2020 року.

Щодо доводів апелянтів про порушення вимог ст.81 КК України, то як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали та журналу судового засідання місцевого суду, цим судом у нарадчій кімнаті вирішено заяви обвинуваченого ОСОБА_9 про відвід колегії суддів і прокурора, та за результатами розгляду заяв відмовлено у їх задоволенні через відсутність підстав, передбачених ст.ст.75-77 КПК України, про що зазначено в ухвалі з наведенням мотивів. Разом з тим, колегія суддів вбачає порушення у постановленні місцевим судом однієї ухвали, якою одночасно вирішено питання щодо відводу та продовжено строк тримання під вартою обвинувачених, однак такі порушення не спростовують правильних висновків місцевого суду та на законність і обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_9 про закриття кримінального провадження, то колегія суддів зауважує, що ці доводи не стосуються процесуальних повноважень суду апеляційної інстанції при апеляційному розгляді ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, оскільки питання про допустимість, належність та достатність доказів сторони обвинувачення для визнання особи винуватою чи невинуватою має вирішуватись судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті.

Так, питання винуватості чи невинуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, суд першої інстанції вирішить у нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку відповідно, а тому на цій стадії процесу, тобто до закінчення судового розгляду, колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із обґрунтованістю апеляційних доводів обвинуваченого щодо безпідставності пред`явленого обвинувачення.
У свою чергу, термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин.
Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.
З врахуванням наведеного, колегія суддів, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченим дій, звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, всупереч доводам апеляційної скарги, пред`явлене ОСОБА_13 та ОСОБА_10 обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачені можуть бути причетні до вчинення інкримінованих їм кримінальних правопорушень.
Суд апеляційної інстанції враховує тривалий термін тримання під вартою обвинувачених, проте як вбачається з наведеного вище застосування інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились. У свою чергу, колегія суддів, з огляду на положення ст. 28, ч. 1 ст. 318 КПК України й ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжиття термінових заходів щодо дотримання наведених вище вимог кримінального процесуального закону.
Водночас слід зазначити, що провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_12 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на ухвалу Московського районного суду м. Харків від 21 грудня 2020 року, надійшло у порядку ст.34 КПК України до Полтавського апеляційного суду 25 травня 2021 року, у той час як за оскаржуваною ухвалою, судом першої інстанції було продовжено строк тримання під вартою обвинувачених до 18 лютого 2021 року. Таким чином, на час надходження матеріалів провадження до Полтавського апеляційного суду оскаржувана ухвала суду першої інстанції втратила свою актуальність з об`єктивних причин, незалежних від суду апеляційної інстанції, оскільки місцевим судом до 18 лютого 2021 року вже було вирішено питання щодо доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою.

Істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.
Зважаючи на викладені вище обставини та відповідні їм правовідносини, апеляційні скарги, є необґрунтованими.
Керуючись ст.ст.376,405,407 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_12 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , залишити без задоволення, а ухвалу Московського районного суду м. Харків від 21 грудня 2020 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 без змін.
Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
С У Д Д І :
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4