233 Справа № 229/4888/20
Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000669 від 29 липня 2020 року за обвинуваченням: ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дружківка, Донецької області, ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Горлівка, Донецької області, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
24 листопада 2020 року до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з Дружківського відділу Краматорської місцевої прокуратури надійшов обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000669 від 29 липня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні не заперечував щодо продовження строку запобіжних заходів у вигляді тримання під ватрою, обраних відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , оскільки на теперішній час ризики, які існували на момент обрання запобіжного заходу не відпали та продовжують існувати.

Захисник ОСОБА_6 просив змінити запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.
Обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не заперечували проти продовження запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою.
Обговоривши з учасниками судового провадження питання доцільності продовження відносно обвинувачених тримання під вартою, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.
Судом достовірно встановлено, що ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 жовтня 2020 року стосовно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою по 26 грудня 2020 року включно. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2020 року стосовно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою по 19 лютого 2021 року включно.
На теперішній час судове провадження відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не завершено, перебуває на стадії підготовчого судового провадження, строк тримання під вартою ОСОБА_7 , ОСОБА_8 закінчується 19 лютого 2021 року.
Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є, зокрема, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Так, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, яке згідно зі ст. 12 КК України, є особливо тяжким злочином, за вчинення якого законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі.
Обговоривши з учасниками кримінального провадження питання щодо продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , суд, не роблячи передчасних висновків щодо вини обвинувачених, вважає за доцільне продовжити дію обраного відносно них запобіжного заходу, оскільки на час розгляду справи не відпали підстави вважати, що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були підставою для продовження дії запобіжних заходів, а саме: ризик переховування обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 від суду з огляду на те, що останнім інкримінується вчинення особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років або довічним позбавленням волі, проживають на території м. Дружківка, Донецької області, що знаходиться неподалік зони розмежування із тимчасово непідконтрольними Україні, що у свою чергу значно спрощує виїзд обвинувачених на тимчасово непідконтрольні Україні території, в тому числі, на непідконтрольну чи окуповану територію. Окрім того, обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не мають стійких соціальних зв`язків, не працевлаштовані, за місцем проживання характеризуються посередньо, тому вони можуть переховуватися від суду, оскільки наслідки та ризик втечі для них можуть бути визнаними менш небезпечні, що тим самим допускає тяганину судового розгляду, у зв`язку з чим запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі у подальшому може вплинути на неупереджений, повний та всебічний розгляд кримінального провадження. З цих підстав Європейський суд з прав людини зазначив у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Також, обґрунтовуючи існування вищевказаного ризику, суд звертає увагу, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачені можуть ухилитись від суду; ризик незаконно впливати на свідків, які ще не допитані у суді, з метою зміни ними показань, будь-яким іншим шляхом незаконно впливати на них, з огляду на те що свідки є очевидцями вчинення даного кримінального правопорушення, і запобігти вищевказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених за допомогою більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, неможливо.
Суд вважає, що обрані відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 запобіжні заходи у виді тримання під вартою відповідають особам обвинувачених, характеру та тяжкості кримінального правопорушення, що їм інкримінується, не дає можливості перешкоджати інтересам правосуддя, ухиленню від суду, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
При вирішенні питання про продовження тримання під вартою, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це робиться з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. Враховуються, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування (рішення ЄСПЛ «Смірнови проти Росії» (п. 60).
Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії» автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішення питання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а враховує, що: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, особу обвинувачених, тощо. Вказане свідчить про наявність ризиків переховування від суду. Суд оцінює наявність вказаного ризику у світлі факторів, пов`язаних з характером осіб, їх моральністю, місцем проживання (без визначеного місця проживання), родом занять та майновим станом, сімейними зв`язками обвинувачених, тощо).
Суд вважає, що інші, більш м`які запобіжні заходи, є недостатніми для запобігання ризикам, встановленим ст. 177 КПК України.
Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Однак, розглядаючи можливість застосування до обвинувачених альтернативних запобіжних заходів, враховуючи вищезазначене, тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, суворість покарання за кримінальне правопорушення у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , їх можливість переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, на думку суду, є підставою для продовження ОСОБА_7 та ОСОБА_8 саме виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не забезпечать виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і його належну поведінку.
Судом було досліджене питання щодо зменшення ризиків, які існували на момент обрання обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, однак доказів, які б підтверджували вказані обставини, суду не надано та не зазначено про існування таких доказів. Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з урахуванням наявності ризиків, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинувачених, суд на теперішній час не встановив.

За таких підстав, оцінивши в сукупності обставини, передбачені ст. 178 КПК України, враховуючи, що розгляд кримінального провадження неможливо завершити до закінчення строку дії запобіжного заходу до 19 лютого 2021 року, суд, не роблячи передчасних висновків, щодо вини обвинувачених, не даючи оцінки доказам та приймаючи до уваги наявність ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які виправдовують тримання обвинувачених під вартою, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та не зникли, з урахуванням ст. 183 КПК України, суд приходить до висновку про необхідність продовження відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки їх належну процесуальну поведінку може забезпечити саме такий запобіжний захід, як тримання під вартою.

З урахуванням ч. 4 ст. 183 КПК України, зокрема інкримінування вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , який спричинив загибель людини, підстав для визначення розміру застави у кримінальному провадженні немає.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 32 КПК України, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення.
Як вбачається з обвинувального акту місцем вчинення кримінального правопорушення є м.Дружківка, Донецької області, усі свідки проживають на території м. Дружківка, Донецької області.
Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист.
Кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону (ч. 1 ст. 21 КПК України).
Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Законом України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини», визначено, що інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v.Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції, передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий не маючи юрисдикції судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Порушення правил підсудності є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для скасування судового рішення у будь-якому разі (п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК України).
Залишення справи в Костянтинівському міськрайонному суді Донецької області ускладнить явку свідків в судові засідання, що в свою чергу негативно вплине на оперативність та ефективність судового розгляду.
У зв`язку з чим, до початку судового розгляду, виникла необхідність у направленні матеріалів кримінального провадження до Донецького апеляційного суду для вирішення питання про направлення кримінального провадження на розгляд до Дружківського міського суду Донецької області, як до найбільш територіально наближеного до місця проживання учасників процесу та у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КПК України, завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду, а також щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
За приписами ч. 2 ст. 34 КПК України, до початку судового розгляду у виняткових випадках кримінальне провадження з метою забезпечення оперативності та ефективності провадження може бути передано на розгляд іншого суду за місцем проживання обвинуваченого, більшості потерпілих або свідків, а також у разі неможливості здійснювати відповідним судом правосуддя (зокрема, надзвичайні ситуації техногенного або природного характеру, епідемії, епізоотії, режим воєнного, надзвичайного стану, проведення антитерористичної операції).
Зазначена позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів інших учасників процесу, зокрема на розгляд справи судом, встановленим законом.
Питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 2 ст. 34 КПК України, вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду або за клопотанням сторін чи потерпілого.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176-178, 183, 314-316, 372, 376 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :
Продовжити дію обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дружківка, Донецької області, обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, строком на 60 днів по 09 квітня 2021 року включно.
Обвинуваченого ОСОБА_7 тримати під вартою в ДУ «Бахмутська установа виконання покарань (№6)».
Продовжити дію обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Горлівка, Донецької області, обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, строком на 60 днів по 09 квітня 2021 року включно.
Обвинуваченого ОСОБА_8 тримати під вартою в ДУ «Бахмутська установа виконання покарань (№6)».
Копію ухвали надіслати/вручити учасникам судового провадження негайно після її оголошення.
Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора.
Обвинувальний акт з доданими до нього матеріалами по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000669 від 29 липня 2020 року за обвинуваченням: ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дружківка, Донецької області, ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Горлівка, Донецької області, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, направити до Донецького апеляційного суду, для вирішення питання про направлення кримінального провадження на розгляд до Дружківського міського суду Донецької області, (як до найбільш територіально наближеного до місця проживання учасників процесу, та у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення) в порядку ст. 34 КПК України.
На ухвалу суду, в частині застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, учасниками процесу може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Головуючий суддя

Судді