Справа № 740/1862/21
Провадження № 1-кп/740/267/21
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2021 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарях судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

малолітньої потерпілої ОСОБА_6 ,

її законних представників головного спеціаліста сектору профілактики правопорушень серед дітей служби у справах дітей Ніжинської міської ради ОСОБА_7 , начальника служби у справах дітей Ніжинської міської ради ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

їх захисника адвоката ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ніжині кримінальне провадження, зареєстроване у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000026 від 11.01.2021 за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка міста Ніжина Чернігівської області, громадянка України, українка, офіційно не працевлаштована, раніше не судима, не одружена, позбавлена батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , освіта середня спеціальна, має спеціальність «швачка», зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець смт Баришівка Київської області, громадянин України, українець, не одружений, дітей не має, освіта середня спеціальна, має спеціальності "тракторист", "водій", "слюсар", зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий 04.03.2013 Баришівським районним судом Київської області за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 187, ст. 70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 11.04.2016 з Білоцерківської ВК Київської області (№35) умовно-достроково на невідбутий термін 5 місяців 1 день,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України,

В С Т А Н О В И В:

09 січня 2021 року близько 15 години 00 хвилин ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , перебуваючи в м. Ніжині Чернігівської області, вступивши у злочинну змову на викрадення і незаконне позбавлення волі малолітньої племінниці ОСОБА_9 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання негативних наслідків у виді обмеження її особистої волі, з корисливих та інших особистих мотивів, порушуючи гарантовані положеннями ст. ст. 29, 33 Конституції України і ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» права і свободи, скориставшись відсутністю матері дитини - ОСОБА_14 , без її відома та дозволу, здійснили її викрадення, після чого з використанням її безпораднього стану в силу малолітнього віку потерпілої, за допомогою громадського транспорту перемістили її до АДРЕСА_4 , де ОСОБА_10 спільно з ОСОБА_9 продовжували реалізовувати єдиний умисел на викрадення та незаконне позбавлення волі ОСОБА_6 , незаконно утримували останню у період часу з 09.01.2021 по 13.01.2021, доки не були виявлені працівниками поліції, тим самим позбавивши потерпілу можливості самостійно обирати місце свого знаходження та свободи переміщення.

Обвинувачена ОСОБА_9 при з`ясуванні її позиції щодо пред`явленого обвинувачення вину заперечила, а після запропонованого прокурором загального порядку дослідження доказів уточнила, що вину визнає. Однак, під час допиту у судовому засіданні надала суперечливі показання по суті пред`явленного обвинувачення та повідомила, що вранці 09.01.2021 у квартирі за місцем їх проживання в АДРЕСА_2 , перебували її сестра ОСОБА_14 з дочкою ОСОБА_6 (далі ОСОБА_15 ) і сином ОСОБА_16 , а також вона зі співмешканцем ОСОБА_10 та сином ОСОБА_17 . Біля 11 години на початку 12 години 09.01.2021 вона з ОСОБА_10 взяли ОСОБА_15 та пішли з квартири на прогулянку по місту. В цей час ОСОБА_14 була вдома, вона ОСОБА_15 одягнула, і вона закрила за ними двері. ОСОБА_15 вони взяли з собою із дозволу ОСОБА_14 . Коли вони виходили з квартири її син ОСОБА_18 та син ОСОБА_14 ОСОБА_16 спали. Гуляли з ОСОБА_15 на площі, по місту. Куди вони йдуть повідомляли ОСОБА_14 , на що та сказала, щоб дитина була з ними. Коли виходили з квартири розмови про те, що окрім прогулянки по місту вони поїдуть кудись ще не було. У ході прогулянки вирішили з її ініціативи поїхати у гості у с. Садове неподалік смт Березань Київської області до знайомих ОСОБА_10 . До ОСОБА_19 вони поїхали біля 15 години на початку 16 години на електричці того ж дня. Дитину до дому не завели, бо вона не хотіла. Дозвіл поїхати з ОСОБА_15 до Києва від ОСОБА_14 отримували, адже ОСОБА_14 знала, що дитина з ними. Якщо дитини не буде хоч і добу, чи більше, ОСОБА_14 буде байдуже. На її телефон звонив племінник ОСОБА_16 , якому вона повідомляла, що вони їдуть в Київ. По телефону також говорила з ОСОБА_14 та повідомила їй куди вони їдуть, на що ОСОБА_14 відповіла згодою, дитину повернути не просила, при цьому ОСОБА_14 їй погрожувала, але чому не розуміє. Від ОСОБА_14 за повернення дитини нічого не вимагала. Наявність корисливого мотиву заперечує. По прибуттю у с.Садове у них акумулятори в мобільних телефонах розрядилися і тому зателефонувати нікуди не могли. Повернутися до дому з ОСОБА_15 вони мали намір 13.01.2021. Але у той день приїхали у с. Садове працівники поліції і забрали їх звідти. Відповідючи на запитання захисника зазначила, що ОСОБА_14 по телефону просила повернути дитину, але вона не повернула, і в цьому визнає свою вину. Звернувшись із заявою про викрадення дитини сестра хоче створити умови для виселення її та ОСОБА_10 з квартири, що дісталася їм з сестрою у спадщину, а на дитину їй байдуже, оскільки до того вона багато разів зникала з місця проживання без попередження на декілька діб і не цікавилася долею дочки, а догляд за дитиною здійснювали саме вона з ОСОБА_10 . Її сестра ОСОБА_14 у грудні 2020 року не бувала вдома по 3-4 дні. Залишала дочку ОСОБА_15 на неї без попередження. Вони її годували, доглядали. Загалом більшість часу ОСОБА_15 проводила не з матір`ю, а з ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , вони з нею гуляли, придбавали їй харчі. ОСОБА_14 знущається з неї ОСОБА_9 , б`є її, принижує. ОСОБА_9 сама прибирає вдома, а сестра ОСОБА_14 участі в підтриманні порядку у житлі не бере, зловживає алкогольними напоями.

Обвинувачений ОСОБА_10 при з`ясуванні його позиції щодо пред`явленого обвинувачення зазначив, що вину визнає. За змістом наданих показань вину визнає в тому, що надовго забрали дитину від матері, але наміру викрадати її не мали. Корисливий мотив заперечує. Надав показання про те, що вранці 09.01.2021 він із ОСОБА_9 збиралися йти гуляти по місту. Аліна захотіла йти з ними. ОСОБА_14 одягла ОСОБА_15 і вони пішли гуляти. На той час наміру їхати в с. Садове у них не було. В квартирі залишилися ОСОБА_14 , та ще спали ОСОБА_16 , ОСОБА_17 . Погулявши по місту, під вечір ОСОБА_9 запронувала поїхати до його знайомих у с. Садове Київської області. Спочатку він не хотів їхати, але згодом погодився. Після обіду, ще в Ніжині, він чув як ОСОБА_9 відповідала на телефоний дзвінок ОСОБА_14 і в розмові повідомляла, що вони поїдуть до його знайомих. У подальшому у телефонах розрядилися акумулятори. Крім ОСОБА_14 більше ніхто не телефонував, він ні з ким по телефону не розмовляв у той період. Пішли на залізничний вокзал у Ніжині і з ОСОБА_15 поїхали на потязі до Києва, звідки на електричці доїхали до смт. Березань Київської області, а звідти на попутці до його знайомого у с. Садове, де пробули два дні, а на вечір третього дня приїхали і забрали їх працівники поліції, хоча вони на третій день також вже збиралися повертатися до Ніжина. ОСОБА_14 з дитиною практично не гуляє, більше часу дитина проводила з ним. За межі Ніжина з дитиною раніше не виїжджав. Кримінальне провадження ініційоване ОСОБА_14 через неприязні відносини до нього.

У підсумку судового розгляду обвинувачені не заперечували, що вивезли малолітню потерпілу без дозволу матері. Однак, вказують, що дозвіл на прогулянку з дитиною по місту коли виходили з квартили від матері отримали. В подальшому ж, коли поїхали за межі міста дозволу не мали. Коли дізналися про вимоги матері дитини повернути її цього не зробили. Ніяких умов для повернення дитини не висували. На зв"язок не виходили тому, що розрядилися акумулятори в телефонах.

Незважаючи на часткове визнання обвинуваченими вини, дослідженими в суді доказами повністю підтверджується вчинення ними викрадення людини та незаконне позбавлення волі, вчинене щодо малолітнього, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб.

Так, малолітня потерпіла ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в судовому засіданні надала показання про те, що вранці 09.01.2021 коли ОСОБА_9 і ОСОБА_10 збиралися йти гуляти вона захотіла з ними і матір ОСОБА_14 її одягнула та вона з ОСОБА_9 і ОСОБА_10 пішла гуляти на кладовище, про що при виході сказали її матері ОСОБА_14 . На кладовищі збирали цукерки. Також гуляли на площі в місті. Коли були на кладовищі ОСОБА_9 сказала, що поїдуть до Києва. Потім потягом поїхали до Києва, звідки поїхали в Березань. По телефону говорила з братом, говорила що будуть їхати в Київ. З мамою по телефону не говорила. Їхати туди вона хотіла сама, її не змушували. До дому вона не просилася, хоча й хотіла. Її ніхто не ображав, насильства не вчиняв. Тоді в неї з собою свого телефону при собі не було, він був вдома. Позвонити мамі хотіла, але про таке бажання ОСОБА_9 чи ОСОБА_10 не говорила. З ОСОБА_10 вона гуляла часто, він їй купляв харчі. Він чи ОСОБА_9 ніколи її не ображали.

Неповнолітній свідок ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , допитаний під час досудового розслідування в судовому засіданні за правилами ст. 225 КПК України, повідомив, що він проживає спільно із матір`ю ОСОБА_14 , молодшою сестрою ОСОБА_6 , тіткою ОСОБА_9 , її співмешканцем ОСОБА_10 , та сином ОСОБА_9 ОСОБА_17 . Звечора 08.01.2021 і до вечора, приблизно 17-18 години, 09.01.2021 він спав, а проснувшись побачив, що нікого вдома немає. Зателефонував матері, яка повідмила, що вона у сестри, а щодо ОСОБА_15 сказала, що вони мали йти на кладовище. На кладовище, як сказала мати, ОСОБА_15 можна було піти. Чи йшли вони з дому у присутності матері йому не відомо. Телефон ОСОБА_15 був вдома. Коли зателефонував на номер телефону ОСОБА_10 слухавку взяла ОСОБА_15 і сказала, що вони їдуть у Київ з ОСОБА_9 і ОСОБА_10 . Її голос був спокіний. Потім був іще один телефоний дзвінок, у якому ОСОБА_10 повідомив, що вони їдуть у Київ, де саме знаходяться не повідомляли. За голосом ОСОБА_10 був тверезий. З якою метою їдуть та коли повернуться не зазначав, а він не питав. Повідомить про це ОСОБА_14 . ОСОБА_10 не просив. З ОСОБА_9 він не розмовляв. Потім він позвонив матері ОСОБА_14 і повідомив їй про таку розмову. Мати викликала поліцію, приїхали поліцейські і щось писали. На наступний день він телефонував ОСОБА_10 , але його телефон був поза зоною обслуговування. Раніше ОСОБА_9 та ОСОБА_10 брали ОСОБА_15 на прогулянки, все було гаразд. Але раніше на день чи довше вони не зникали. Зрідка ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зловживають спиртним, частіше ОСОБА_9 . Мати 09 чи 10.01.2021 говорила йому, що ОСОБА_9 чи ОСОБА_10 їй казали, що поки ОСОБА_9 не повернуть опікунство, вони ОСОБА_15 не повернуть. До 13.01.2021 він телефонував ОСОБА_10 кожного дня, але не міг дозвонитися, бо телефон був вимкнений. В їх сім`ї трапляються сварки, інколи викликають органи поліції, опіки і піклування. На думку ОСОБА_16 мати належно здійснює виховання дітей. При цьому підтвердив, що Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області стосовно нього застосовані примусові заходи виховного характеру у зв`язку із вчиненням ним 5 епізодів суспільно-небезпечних діянь проти власності.

Свідок ОСОБА_21 надала показання про те, що 09.01.2021 приблизно у період з 20 по 21 годину їй зателефонувала ОСОБА_14 , у якої вона на той час була адвокатом по деяких справах, і повідомила, що за місцем мешкання відсутня її дочка ОСОБА_15 , яку забрали ОСОБА_9 і ОСОБА_10 . Вони мали йти на цвинтар, а потім на ялинку. ОСОБА_14 сказала, що буде телефонувати у поліцію. Свідок ОСОБА_21 заспокоїла її та сказала, що спочатку зателефонує ОСОБА_9 . На її дзвінок відповіла ОСОБА_9 і сказала, що ОСОБА_15 разом з ними. Свідок ОСОБА_21 сказала ОСОБА_22 , щоб вони віддали дитину, бо ОСОБА_14 вже хоче викликати поліцію. Зі звуку в телефоні було зрозуміло, що вони кудись їдуть, і коли вона спитала куди саме, телефон взяв ОСОБА_10 і відповів, що вони їдуть у Березань, де в нього є адвокат, що допоможе вирішити всі проблемні питання щодо сина ОСОБА_9 ОСОБА_23 , стосовно якого ОСОБА_9 позбавлена батьківських прав, так як в Ніжині адвокати нічого зробити не можуть. Після чого телефон знову взяла ОСОБА_9 і скзала, що вони повернуль ОСОБА_15 після того, як буде вирішено питання з ОСОБА_24 і грошима. Після цього зв`язок припинився і більше вона до неї не змогла дозвонитися, бо номер був поза зоною досяжності. Потім вона зателефонувала ОСОБА_14 і сказала, що потрібно вживати якість заходи, адже вони кудись їдуть, зі слів ОСОБА_10 у Березень, і де достовірно перебуває дитина не зрозуміло. На скільки відомо свідку син ОСОБА_9 - ОСОБА_25 позбавлений батьківського піклування, опікуна в нього немає, є законний представник виконавчий комітет Ніжинської міської ради, і наразі назбиралася певна сума коштів державних виплат для ОСОБА_26 в розмірі 30 45 тис. грн, точної суми їй не відомо. Оскільки немає опікуна, то нікому ці гроші не виплачуються. Як зрозумів свідок ОСОБА_21 . ОСОБА_9 бажала, щоб були поновлені її батьківські права стосовно сина ОСОБА_26 .

Свідок ОСОБА_14 надала показання про те, що вдень, точного часу не пам`ятає, 09.01.2021 з квартири за місцем проживання в АДРЕСА_2 , вона пішла до сестри ОСОБА_27 на вулицю Синяківську у м. Ніжині. Вдома залишалися ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 . Чим займалися ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_18 вона не пам`ятає. ОСОБА_15 гуляла і була одягнута в домашній одяг, ОСОБА_16 спав. В її присутності ОСОБА_15 з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 гуляти в місто не йшли, ОСОБА_15 вона не одягала. Дозволу гуляти з ОСОБА_15 , у тому числі на цвинтарі і на площі, сестрі і її співмешканцю не надавала. Вона просила сина ОСОБА_28 доглянути за ОСОБА_15 , при цьому він спав. Про плани на день ніхто нічого не говорив. Ввечері їй позвонив син ОСОБА_16 і повідомив, що ОСОБА_15 їде в Київ з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , про що вона нічого не знала. При цьому ОСОБА_29 повідомив, що вони п`яні, ОСОБА_10 по телефону погрожувала йому розправою. Її спроби дозвонитися до сестри та ОСОБА_10 успіху не мали, оскільки постійно оператором повідомлялося, що абонент перебуває поза зоною обслуговування, адже її номер телефону вони внесли в «чорний список». За таких обставин вона повідомила на службу «102» і написала заяву у поліцію про викрадення дитини. ОСОБА_15 їй повернули працівники поліції. Після повернення її до дому ОСОБА_15 говорила, що коли перебували з тіткою, то дорослі пили спиртне, вона хотіла позвонити до матері, але їй не давали телефон. На даний час ОСОБА_15 перебуває у патронатній сім`ї, їй її не віддають. Коли забрали ОСОБА_15 соціальні служби вона перебувала на роботі у Києві, а тому причини цього не знає. На цей час з ОСОБА_15 спілкується по телефону. ОСОБА_9 їй постійно говорить, що якщо їй поновлять батьківські права стосовно сина ОСОБА_30 , вона гроші забере і втече. ОСОБА_21 говорила їй, що по телефону ОСОБА_9 сказала, що ОСОБА_15 не повернуть, якщо не поновлять її батьківські права стосовно ОСОБА_30 . Раніше опікуном ОСОБА_30 була бабуся, а після її смерті опікуна він не має. Раніше вона неодноразово дозволяла гуляти ОСОБА_9 і ОСОБА_10 з ОСОБА_15 , в тому числі по місту, але випадків виїзду за межі міста не було. Щоб погуляти з ОСОБА_15 вони питали дозволу у неї. Чи були випадки, щоб вона відмовляла у наданні дозволу погуляти з ОСОБА_15 не пам`ятає. При цьому вказує, що ОСОБА_9 постійно зловживає спиртним.

Свідок ОСОБА_31 надала показання про те, що ввечері, приблизно о 17:30-18:00 годині 09.01.2021 у телефонній розмові ОСОБА_14 повідомила їй, що іде гуляти до ялинки, а її дочка перебуває вдома із ОСОБА_9 і ОСОБА_10 . У цей же день, але набагото пізніше, о 20-21 годині в телефонній розмові ОСОБА_14 їй повідомила, що її син ОСОБА_29 по телефону сказав їй, що ОСОБА_15 з ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у Києві. Свідок ОСОБА_31 зателефонувала ОСОБА_28 , який є її похресником, і він їй підтвердив, що мабуть вони в Києві, бо кудись вони їдуть. На прохання ОСОБА_14 вона позвонила ОСОБА_10 , але ніхто не відповів, хоча гудки йшли. Номер телефону їй продиктувала ОСОБА_14 , коли просила позвонить до них і пояснила, що її номер ОСОБА_14 у них в «чорному списку». З дитиною на вулиці постійно гралися ОСОБА_10 і ОСОБА_9 , вони більше приділяли уваги і догляду за дитиною, ніж ОСОБА_14 . ОСОБА_9 готує їсти. Якщо вона цього не зробить, то їсти в сім`ї буде нічого.

Крім того, вина обвинувачених доводиться:

- відомостями у рапорті старшого інспектора-чергового Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області про надходження зі служби «102» о 20:14 год. 11.01.2021 повідомлення від заявниці ОСОБА_14 про те, що її сестра ОСОБА_9 з своїм співмешканцем ОСОБА_10 09.01.2021 забрали без її дозволу її доньку 6 років ОСОБА_6 та досі не повернули. Коли забирали дитину пригрозили її старшому сину, що якщо ОСОБА_9 не будуть повернуті батьківські права над її дітьми то вони більше не побачать свою доньку (т. 1 а.п. 65);

- даними протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 11.01.2021, відповідно до якого слідчим поліції від ОСОБА_14 прийнято заяву про те, що 09.01.2021 сестра забрала її дочку та поїхала у невідомому напрямку і до теперішнього часу не повернулись (т. 1 а.п. 70);

- відомостями у протоколі огляду місця події від 11.01.2021 з фототаблицею до нього, згідно із яким з 21:00 год. до 21:30 год. 11.01.2021 оглянуто і зафіксовано обстановку у квартирі АДРЕСА_5 - безлад, розкидані речі, подекуди зірвані шпалери на стінах, малолітня потерпіла вдома відсутня (т. 1 а.п. 67-69);

- даними фотокопії свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , згідно з яким матір`ю дитини є ОСОБА_14 (т. 1 а.п. 69 на звороті);

- даними протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 13.01.2021, відповідно до якого слідчим поліції від ОСОБА_14 прийнято заяву про те, що 09.01.2021 близько 15 години ОСОБА_9 спільно із ОСОБА_10 без її відома та згоди викрали її дочку ОСОБА_6 (т. 1 а.п. 75);

- відомостями в протоколі огляду оптичного диску, даними відеозаписів на самому оптиному диску, відповідно до яких у сукупності із показаннями обвинувачених щодо переглянутих відеозаписів вбачається, що ОСОБА_9 , ОСОБА_10 разом з Аліною перейшли на залізничій станції Березань пішохідний міст через залізничні колії і йшли по вулиці в напрямку с. Садове Київської області. Час на записах зазначений після після 16 години 10.01.2021;

- даними висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи від 23.02.2021 № 66/80, відповідно до якого ОСОБА_6 за своїм психічним станом на доступному їй віковому рівні вцілому здатна правильно сприймати обставини, які мають значення для данного кримінального провадження та давати про них правильні свідчення, ознак психічного захворювання у ОСОБА_6 не виявлено. Має низький рівень інтелектуальної норми на тлі педагогічної занедбаності, виражених особливостей не виявлено через вікову несформованість особистості. Схильність до навіювання не виходить за межі вікової норми, ознак підвищеної схильності до паталогічного фантазування не виявлено (т. 1 а.п. 188-193).

Відповідно до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Щодо наведених вище доказів по справі сторони заперечень стосовно їх допустимості не висловлювали і суд за результатами дослідження не вбачає їх невідповідності вимогам КПК України та грунтує на них свої висновки.

Водночас, відомості у оптичному диску, наданому прокурором у сукупності із протоколами тимчасових доступів до інформації операторів мобільного зв`язку, а також у довідці-аналізі з`єднань абонентів мобільного зв`язку (т. 1 а.п. 102 -156) суд до уваги не бере, оскільки сама довідка-аналіз ніким не підписана, тому хто її виготовив і засвідчив внесені до неї наді невідомо. Процесуальні документи (доручення, постанови) про те, ким і на якій підставі проводився аналіз інформації не надані. При цьому, як вбачається із опису речей і документів, вилучених на підставі ухвали слідчого судді у ПрАТ «Київстар» (т. 1 а.п. 106), інформацію було вилучено на диск CD-R з написом вх 1267, 1461, 1458 вих 1553 1555/3/кт. З опису речей і документів, вилучених на підставі ухвали слідчого судді у ПрАТ «ВФ Україна» (т. 1 а.п. 108), слідує, що інформацію було вилучено на диск CD-R з написом GD-21-00870 від 27.01.2021. Проте, такі диски суду не надані. Натомість надано інший один диск, зміст інформації на якому в судовому засіданні не переглядався, і сторони про це не клопотали. Процесуальні документи, у яких би фіксувалося перенесення інформації з дисків, відомості на які були записані операторами мобільного зв`язку, на інші носії, зокрема диск наданий суду, не надані. Таким чином, оскільки є незрозумілим у який спосіб було отримано наданий суду диск (т. 1 а.п. 111) та довідку-аналіз (т. 1 а.п. 112-157), суд позбавлений можливості перевірити, чи отримані вони у передбаченому КПК України порядку, а тому на їх підставі не може встановлювати наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Відомості ж у протоколі огляду від 14.01.2021 мобільного телефону ОСОБА_9 (т. 1 а.п. 89-92) та у протоколі огляду від 14.01.2021 мобільного телефону ОСОБА_10 (т. 1 а.п. 84-99) самі по собі підтверджують лише їх абонентські номери та ІМЕІ їх телефонів.

Надаючи оцінку показанням обвинувачених, малолітньої потерпілої і свідка ОСОБА_14 щодо наявності чи відсутності дозволу від матері дитини на прогулянку по місту і виїзд за межі міста суд зазначає наступне.

Як слідує із показань обвинувачених і малолітньої потерпілої вони виходили гуляти вранці 09.01.2021 з квартири разом, і мати ОСОБА_15 ОСОБА_14 була вдома та одягала її і знала, що вони підуть на кладовище та в місто. Такі показання суд розцінює як достовірні, і навпаки критично ставиться до показань ОСОБА_14 про те, що вона не була вдома коли ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_15 йшли з квартири, і не давала згоди на прогулянку до цвинтара і площі на ялинку, адже такі її показання спростовуються показаннями малолітньої потерпілої ОСОБА_32 , яка за висновком комплексної судової психолого-психіатричної експертизи не схильна до навіювання і фантазування, обвинувачених, які в цій частині є логічно узгодженими і послідовними. Крім того, ОСОБА_14 , коли дізналася, що ОСОБА_15 вдома немає, повідомляла по телефону, як сину ОСОБА_16 , так і свідку ОСОБА_21 , що ОСОБА_15 з ОСОБА_10 і ОСОБА_9 мали йти на цвинтар і площу, тобто вона була з цим обізнана. У випадку розвитку подій так, як зазначає ОСОБА_14 , вона б не могла цього знати і повідомити про таку обізнаність ОСОБА_16 та ОСОБА_21 .

З наведеного суд вважає встановленим, що ОСОБА_10 і ОСОБА_9 взяли малолітню ОСОБА_33 з собою у місто в дообідній час 09.01.2021 зі згоди її матері ОСОБА_14 на прогулянку по місту, що, як вбачається з показань самої ОСОБА_14 , мало місце і раніше неодноразово.

Водночас, ОСОБА_14 також заперечує і те, що давала дозвіл на виїзд з дочкою за межі міста. Зазначає, що раніше таких випадків не було. ОСОБА_9 і ОСОБА_10 давали суперечливі показання з цього приводу, стверджуючи на початку судового розгляду, що ОСОБА_14 була обізнана із такою поїздкою разом з ОСОБА_15 і не заперечувала проти цього, та в ході подальшого судового розгляду визнаючи, що забрали ОСОБА_15 без дозволу її матері ОСОБА_14 .

Проте показання ОСОБА_21 прямо вказують, що ОСОБА_9 відмовилася повернути дитину коли до її відома було доведено незгоду матері ОСОБА_14 з тим, що вона перебуває не вдома із ОСОБА_9 і ОСОБА_10 . Оскільки ОСОБА_10 в цей час був поряд, то відповідно і він чітко знав про небажання матері, щоб ОСОБА_15 їхала з ними.

Показання свідка ОСОБА_21 суд сприймає як достовірні, адже не вбачає з її сторони особистої заінтересованості у справі. Вона є адвокатом, дані, які б ставили під сумнів її репутацію відсутні. Натомість обвинувачені є зацікавленими у результаті розгляду справи особисто, а зазначене питання щодо наявності чи відсутності дозволу матері на виїзд у їх супроводі дитини у іншу область України має важливе значення для кримінально правової оцінки їх дій.

Крім того, як повідомила свідок ОСОБА_31 , ввечері приблизно о 17:30-18:00 годині 09.01.2021 у телефонній розмові ОСОБА_14 повідомила їй, що іде гуляти до ялинки, а її дочка перебуває вдома із ОСОБА_9 і ОСОБА_10 . Тобто, ще до того, як ОСОБА_14 дізналася про вивезення дитини, вона думала, що дочка вдома. Зазначене вказує, що ОСОБА_9 і ОСОБА_10 не ставили її до відома про те, що їхатимуть за межі міста Ніжина, зокрема до с. Садове у Київську область, а отже і дозволу у неї на це отримувати не могли.

Тому суд доходить висновку, що ОСОБА_9 і ОСОБА_10 вивезли малолітню потерпілу ОСОБА_33 за межі міста Ніжина без дозволу матері ОСОБА_14 .

При цьому, хоча ОСОБА_10 і відповів ОСОБА_21 куди вони їдуть, у подальшому ОСОБА_10 та ОСОБА_9 не повідомляли де перебувають, телефони їх були вимкнені, як вони зазначають через те, що розрядилися акумулятори. Повернутися до Ніжина вони хотіли саме в той день, у який працівники поліції приїхали до них у с. Садове Київської області. Проте доказів на підтвердження таких намірів, вжиття заходів для їх реалізації, не надано. За обставин, коли до їх відома доведено заборону матері на вивіз дитини, вони не вжили розумних заходів для повідомлення матері чи її адвоката ОСОБА_21 чи її сина ОСОБА_16 про місце перебування. У сукупності із показаннями свідка ОСОБА_21 про те, що ОСОБА_9 умовою поверненя дитини поставила вирішення питань щодо її материнських прав стосовно свого сина ОСОБА_34 і грошима, суд сприймає таку поведінку як свідчення наявності прямого умислу на викрадення малолітньої дитини.

Наявність згоди малолітньої потерпілої на поїздку і перебування з ОСОБА_9 і ОСОБА_10 в іншому місці, аніж вдома, відсутність застосування зі сторони обвинувачених до малолітньої потерпілої фізичного чи психологічного насильства, поміщення в певне приміщення із забороною його залишення тощо, не виключають наявності в їх діях об`єктивної строни викрадення та незаконного позбавлення волі людини в розумінні диспозиції ст. 146 КК України, оскільки потерпілою є малолітня дитина, яка в силу свого віку не розуміє в повній мірі значення вчинюваних з нею дій. Як зазначено експертом-психологом у висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, в ситуації досліджуваного делікту психолого-психіатричний стан підекспертної характеризувався осмисленням сприйняття зовнішнього боку подій, які розгорталися в рамках кримінальної ситуації, але їй було недоступно розуміння дій, які були вчинені відносно неї. ОСОБА_9 , як рідна тітка малолітньої потерпілої, та ОСОБА_10 не відносяться до осіб, які за законом мають право визначати місце перебування і знаходження малолітньої дитини, зокрема з мотивів піклування про її фізичне чи психічне здоров`я. Стосовно потерпілої вони не є батьками, усиновлювачами, опікунами чи піклувальниками, тощо. Правового обов`язку піклуватися про малолітню потерпілу ОСОБА_33 і права з цією метою обмежувати її волю вони не мали. На вимогу матері дитини повернути її цього не зробили, а тому поведінку обвинувачених у період часу з 09.01.2021 по 13.01.2021 по відношенню до малолітньої потерпілої суд розцінює як незаконне утримання, в чому і полягає з об"єктивної сторони незаконне позбавлення волі.

З урахуванням показань свідка ОСОБА_21 щодо висунення ОСОБА_9 умовою повернення дитини вирішення питань щодо її материнських прав стосовно свого сина ОСОБА_34 і грошима суд вважає, що дії обвинувачених вчинені з корисливих та особистих мотивів. Оскільки вони діяли разом, узгоджено, обидва виїжджаючи з Ніжина з малолітньою дитиною, батьками якої ніхто з них не є, чітко знали про відсутність на це дозволу матері, наявна в їх діях і кваліфікуюча ознака вчиненого діяння за попередньою змовою групою осіб. Малолітній вік потерпілої для обох обвинувачених очевидний, що вказує на обгрунтованість інкримінування кваліфікуючої ознаки вчиненого діяння щодо малолітнього.

Водночас, досліджені у ході судового розгляду докази не доводять викладених у обвинувальному акті тверджень про здійснення викрадення близько 15 години 00 хвилин у квартирі АДРЕСА_5 шляхом обману малолітньої ОСОБА_6 під приводом прогулянки до новорічної ялинки.

Так, жодна з допитаних у суді осіб не вказала на, те що обвинувачені з потерпілою залишали квартиру за вказаною адресою у цей час. Інших доказів цьому не надано. Натомість аналіз показань обвинувачених, потерпілої і свідків вказує, що обвинувачені та потерпіла вийшли з квартири на прогулянку у місто до обіду і в подальшому до квартири не поверталися. Не надано доказів, що зі сторони обвинувачених вчинявся обман малолітньої потерпілої, яка суду надала показання про те, що ОСОБА_9 їй сказала, що вони поїдуть до Києва і до знайомих, що відповідало дійсності, і з приводу чого малолітня ОСОБА_35 не заперечувала і бажала поїхати з ними. Прогулянка до ялинки також мала місце. За результатами судового розгляду не встановлені докази повідомлення обвинуваченими неправдивих відомостей потерпілій, зокрема щоб заохотити чи схилити її до поїздки з ними. Обвинувачені вказують, що коли йшли на прогулянку з дитиною наміру їхати за межі міста не мали, а такий умисел виник в подальшому, під вечір, у ході прогулянки по місту. Доказів, які б це спростовували, не надано. Оскільки перед прогулянкою до ялинки обвинувачені не мали умислу на викрадення дитини, то неможливо стверджувати, що воно вчинено ними шляхом обману під приводом такої прогулянки.

Разом з цим, такі висновки, не спростовують наявність обставин, зазначених у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Таким чином, заслухавши показання обвинувачених, малолітньої потерпілої, свідків, доводи сторін, дослідивши подані докази, всебічно оцінивши їх, суд доходить висновку, що вина обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, доведена повністю і підтверджується дослідженими судом доказами, а їх дії правильно кваліфіковані як викрадення людини та незаконне позбавлення волі, вчинене щодо малолітнього, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу винних, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, і виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Вчинене обвинуваченими кримінальне правопорушення згідно із ст. 12 КК України відноситься до нетяжких злочинів, за який передбачено покарання у виді обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.

Суд бере до уваги передумови вчинення кримінального правопорушення. З показань допитаних в суді осіб слідує, що ОСОБА_14 свою дочку ОСОБА_33 неодноразово залишала на догляд ОСОБА_9 і ОСОБА_10 . Підтвердженням цього є і встановлені у цій справі обставини про те, що дитина поїхала з тіткою ОСОБА_9 і її співмешканцем ОСОБА_10 у той час коли її з ними залишила ОСОБА_14 , а сама пішла в місто на площу до ялинки. При цьому, в ході судового розгляду встановлені неприязні відносини між сестрами ОСОБА_14 та ОСОБА_9 , які проживають в одній квартирі, що залишилася після смерті їх матері. ОСОБА_14 має складнощі у вихованні своїх двох дітей, свідченням чого є те, що до її сина ОСОБА_16 , як він підтвердив сам, судом застосовані примусові заходи виховного характеру у зв`язку із вчиненням ним 5 епізодів суспільно-небезпечних діянь проти власності, а її дочка ОСОБА_35 , яка є потерпілою у даному кримінальному провадженні, як повідомила ОСОБА_14 та сама дитина, наразі перебуває у сім"ї патронатного вихователя, підставою для чого згідно із законодавством є опинення дитини у складних життєвих обставинах. Сама ОСОБА_9 позбалена батьківських прав стосовно своїх двох дітей. ОСОБА_9 і ОСОБА_10 неодноразово проводили дозвілля і гуляли в межах міста із дочкою ОСОБА_14 , зауважень з приводу чого вона не висловлювала.

Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання ОСОБА_9 , не встановлено. З важливих обставин кримінального провадження, зокрема щодо згоди матері на вивезення дитини за межі міста, ОСОБА_9 надавала суперечливі показання, корисливий мотив заперечує. В оцінці своєї поведінки при події кримінального правопорушення зазначає про неналежне виховання і догляд за дитиною зі сторони ОСОБА_14 , не проявляючи достатньої самокритичної оцінки своїх дій. Зазначене виключає можливість для висновку про наявність з її сторони дійсного щирого каяття у скоєному, оскільки відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Пленум Верховно Суду України в абзаці третьому пункту 2 Постанови від 24.10.2003 № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" роз"яснив, що коли санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з позбавленням волі на певний строк передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення повинно бути вмотивовано у вироку.

Обмеження волі з урахуванням вимог ч. 3 ст. 61 КК України не може бути призначено обвинуваченій, оскільки вона має дітей віком до чотирнадцяти років - дочку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно якої хоча і позбавлена батьківських прав, але відповідно до статті 169 Сімейного кодексу України має право на звернення до суду із позовом про їх поновлення.

Враховуючи викладене, суд вважає достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень призначити їй покарання за ч. 2 ст. 146 КК України у виді позбавлення волі.

Обираючи розмір покарання, що необхідно призначити ОСОБА_9 суд враховує, що обвинувачена не судима і до кримінальної відповідальності притягується вперше, є працездатною жінкою у віці 38 років, має постійне місце проживання, за місцем проживання скарг до виконкому міської ради на неї не надходило, на обліках у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, проживає з чоловіком ( ОСОБА_10 ) без реєстрації шлюбу, позбавлена батьківських прав стосовно двох дітей - дочки ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при цьому підтримує зв`язок із сином, який є інвалідом з дитинства через ваду ноги і потребує лікування, живе за рахунок неофіційнх підробітків, зміст досудової доповіді органу пробації, відповідно до якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінено як середній, а призначення покарання без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства. Як вбачається із наданого суду захистом клопотання та заяви мешканців будинку АДРЕСА_6 (т. 2 а.п. 10, 11) сусідами за місцем проживання характеризується позитивно.

Суд враховує роль ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення. Як вбачається із показань обвинувачених саме вона була ініціатором поїздки у с. Садове.

Зазначені обставини дають суду підстави вважати, що покарання у виді позбавлення волі у розмірі дещо нижче середньої межі санкції ч. 2 ст. 146 КК України є достатнім для досягнення мети кримінального покарання, що полягає не тільки в карі, а й виправленні та запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Крім того, ураховуючи особу винної та конкретні обставини даної справи, у тому числі відсутність суттєвих шкідливих наслідків для потерпілої дитини, суд доходить висновку про можливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання і вбачає підстави для звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням та визначення їй іспитового строку в порядку та в межах, передбачених ст. 75 КК України.

Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_10 , суд не вбачає. Вцілому, хоча й зазначає про визнання вини, але орієнтує суд на неналежне виховання потерпілої її матір"ю, не зупиняючись і не зосерджуючись достатньо власне на своїй поведінці для її осмислення з точки зору відповідності закону і загальноприйнятим правилам поведінки. Зазначене виключає можливість для висновку про наявність з його сторони дійсного щирого каяття у скоєному.

Обставинами, що обтяжують покарання, є рецидив злочинів.

ОСОБА_10 має судимість за тяжкі злочини проти власності, вчинив нетяжкий злочин проти волі особи. Не одружений, проживає з жінкою ( ОСОБА_9 ) без реєстрації шлюбу, дітей немає, офіційно не працевлаштований, за місцем проживання скарг до виконкому міської ради на нього не надходило, на обліках у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває. Як вбачається із наданого суду захистом клопотання та заяви мешканців будинку АДРЕСА_6 (т. 2 а.п. 10, 11) сусідами за місцем проживання характеризується позитивно. За змістом досудової доповіді органу пробації ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінено як високий, а призначення покарання без позбавлення або обмеження волі може становити дуже високу небезпеку для суспільства чи окремих осіб.

Таким чином, призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, не буде достатнім для досягнення мети кримінального покарання, а тому обвинуваченому слід призначити покарання саме такого виду.

Суд ураховує відношення обвинуваченого до дитини, обставини даної справи, за якими кримінальне правопорушення вчинено без застосування насильства, образ, приниження, агресії до дитини, спричинення їй психологічних травм, тощо, за наявності бажання самої дитини перебувати поряд з обвинуваченими, здійснення до події кримінального правопорушення обвинуваченим догляду за дитиною і проведення з нею дозвілля, коли мати залишала дитину.

Хоча злочин, вчинений обвинуваченим, має підвищену суспільну небезпечність, безпосереднім об`єктом злочину є воля, честь і гідність особи, в даному випадку - воля, честь і гідність малолітньої дитини, охорона прав якої займає окреме та визначальне місце в Основному Законі, суттєвих психологічних наслідків від вчиненого злочину для малолітньої потерпілої в даному випадку не настало. Висновок комплексної судово-психіатричної експертизи таких відомостей не містить.

ОСОБА_10 не був ініціатором вчинення кримінального правопорушення.

Ураховуючи наведені обставини суд вбачає справедливим розмір покарання у виді позбавлення волі в розмірі ближче до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 146 КК України для цього виду покарання.

Разом з тим, ОСОБА_10 судимий за крадіжки і розбій, тобто тяжкий корисливий злочин із застосуванням насильства. Відбувши покарання за минулі злочини, обвинувачений на шлях виправлення не став. Суд не вбачає повного усвідомлення обвинуваченим протиправності та неприйнятності своєї поведінки. Між тим, вчинене ним кримінальне правопорушення кваліфіковане за ч. 2 ст. 146 КК України одразу за трьома обтяжуючими ознаками. За таких умов відсутні підстави для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_10 у виді тримання під вартою необхідно залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_10 необхідно обчислювати з 15 січня 2021 року, тобто з дня фактичного затримання.

З урахуванням того, що ухвалою слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду від 15.01.2021 накладено арешт на майно мобільні телефони обвинувачених, то ухвалюючи вирок у відповідності до ч.4 ст. 174 КПК України арешт слід скасувати у зв`язку із припиненням потреби у його подальшому застосуванні.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся, витрати на залучення експертів відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_9 визнати винуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за частиною 2 статті 146 КК України та призначити їй покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки, якщо вона протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки.
На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_9 обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
ОСОБА_10 визнати винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за частиною 2 статті 146 КК України та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_10 обчислювати з дня фактичного затримання - з 15 січня 2021 року.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_10 у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду від 15.01.2021 на мобільний телефон марки «Nokia Q670» з сім картою мобільного оператора «Київстар» номер ( НОМЕР_1 ), що належить ОСОБА_9 , та мобільний телефон марки «REZONE A280» з сім карткою мобільного оператора «Київстар» номер ( НОМЕР_2 ), що належить ОСОБА_10 .

Речові докази:

- мобільний телефон марки «Nokia Q670» з сім картою мобільного оператора «Київстар» номер ( НОМЕР_1 ), що передений по квитанції № 47/2021 до камери зберігання речових доказів Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області, повернути ОСОБА_9 ;

- мобільний телефон марки «REZONE A280» з сім карткою мобільного оператора «Київстар» номер ( НОМЕР_2 ), що передений по квитанції № 47/2021 до камери зберігання речових доказів Ніжинського РВП ГУНП в Чернігівській області, повернути ОСОБА_10

- оптичний диск для лазерних систем зчитування CD-R із записами з камер відео спостереження м. Березань та фрагментами зображень зберігати в матеріалах кримінального провадження.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення тридцятиденного строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1