Ухвала

Іменем України
19 березня 2021 року
м. Київ
Справа № 721/620/20
Провадження № 51-1367 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2020 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року щодо останнього,
встановив:
За вироком Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Маріуполь Донецької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 4 ст. 152 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Вирішено питання речових доказів у провадженні.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року вирок суду першої інстанції змінено, виключено із мотивувальної частини рішення певні посилання у вироку. В іншій частині вирок залишено без зміни.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він у період з 07 квітня 2019 року по 08 квітня 2019 року, точний час органом досудового розслідування не встановлено, перебуваючи в будинку АДРЕСА_2 , за проханням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 доглянути за їх малолітніми дітьми ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , будучи переконаним, що їх батьки повернуться у ввечері лише 08 квітня 2019 року, вчинив дії сексуального характеру, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, пов`язані з анальним та оральним проникненням в тіло малолітнього ОСОБА_8 з використанням геніталій, чим спричинив останньому фізичний біль. Одразу після вчиненого, ОСОБА_5 , з метою задоволення своєї статевої пристрасті, повторно, вчинив дії сексуального характеру, пов`язані з анальним проникненням в тіло малолітнього ОСОБА_9 з використанням геніталій, чим спричинив останньому фізичний біль.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити судові рішення щодо ОСОБА_5 в частині призначеного засудженому покарання із застосуванням положень ст. 69КК України. Обґрунтовуючи вимоги скарги, захисник вказує на обставини, які, на її думку, дають підстави для пом`якшення засудженому покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення.
Крім того, вважає, що суд апеляційної інстанції, у порушення вимог ст. 419 КПК України, залишаючи її та засудженого апеляційні скарги без задоволення, не перевірив належним чином доводів та не навів мотивів для їх спростування.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Винуватість ОСОБА_5 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 152 КК України, в касаційній скарзі захисником не оспорюються.
Доводи захисника ОСОБА_4 про суворість призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання, на думку колегії суддів касаційного суду є непереконливими, з огляду на наступне.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи зі змісту ст. 69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винуватому навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Як убачається зі змісту вироку, обґрунтовуючи висновок щодо заходу примусу засудженому ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, класифікується як особливо тяжке кримінальне правопорушення, дані про особу винного, те, що він раніше не судимий, на диспансерному обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, не працює, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, його молодий вік та те, що засуджений проживає з батьком, який є особою з інвалідністю II групи внаслідок війни.

При призначенні покарання суд визнав обставиною, яка пом`якшує покарання - щире каяття.
Врахувавши зазначене та відсутність обставин, що обтяжують покарання, думку прокурора і законного представника неповнолітніх потерпілих, яка матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого не має, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до засудженого статей 69, 75 КК України і призначив ОСОБА_5 покарання у межах установлених у санкції ч. 4 ст. 152 КК України,у виді позбавлення волі на строк 10 років, яке є мінімальним покаранням, передбаченим санкцією вказаної статті за вчинене кримінальне правопорушення.

Таке покарання, на думку колегії суддів касаційного суду, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, засудженого та в його інтересах захисника, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, детально перевірив викладені в апеляційних скаргах доводи.
Так, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого і захисника, які за змістом є аналогічними доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_4 щодо наявності підстав для пом`якшення призначеного засудженому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, апеляційний суд при залишені апеляційних скарг сторони захисту без задоволення, обґрунтовано прийшов до висновку про їх безпідставність із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення.
З наведеними висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів касаційного суду та вважає, що постановлена за результатами розгляду апеляційних скарг сторони захисту ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та обґрунтованою і відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Водночас, апеляційний суд розглянув доводи скарги прокурора, яка, відповідно до змісту ухвали, вважала, що слід виключити з рішення суд вказані певні посилання в мотивувальній частині вироку, оскільки це суперечить вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України. Апеляційний суд, визнавши такі доводи обґрунтованими, задовольнив вимоги прокурора та змінив вирок суду шляхом виключення із мотивувальної частини рішення певні посилання.
Ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та обґрунтованою і колегія суддів касаційного суду погоджується з наведеними в ній висновками щодо відсутності підстав для застосування стосовно ОСОБА_5 положень ст. 69 КК України.
Призначене судом першої інстанції покарання, яке залишено без змін апеляційним судом, навіть з рахуванням всіх обставин, що, на думку захисника, пом`якшують призначене ОСОБА_5 покарання, колегія суддів касаційного суду вважає необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження та з касаційної скарги і доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому колегія суддів касаційного суду приходить до висновку, що у відкритті касаційного провадження захиснику ОСОБА_4 за її касаційною скаргою слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Вижницького районного суду Чернівецької області від 02 жовтня 2020 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 16 грудня 2020 року щодо останнього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3