Постанова
іменем України
17 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 533/285/19

провадження № 51-5834км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28 лютого 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000367, щодо

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Кобеляцькогорайонного суду Полтавської області від 28лютого 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1360 грн. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 422,06 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди 40 000 грн.

Як установив місцевий суд, 29 листопада 2018 року близько 18:00 у магазині «Продукти» в с. Пригарівка Козельщинського району Полтавської області в ході бійки, що виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, ОСОБА_6 умисно завдав одного удару правою рукою, стиснутою в кулак, у ділянку обличчя зліва потерпілому ОСОБА_8 та, поваливши потерпілого на підлогу, пальцями рук став давити йому на очі і вкусив за праву щоку, тим самим заподіявши останньому легкі тілесні ушкодження та легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 28 вересня 2020 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, викладені в касаційній скарзі
За змістом касаційної скарги захисник ОСОБА_7 , не погоджуючись із судовими рішеннями, ухваленими щодо ОСОБА_6 , через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону танеправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати їх і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, неправильно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК, оскільки у нього не було умислу на заподіяння потерпілому легких тілесних ушкоджень, вказані дії він вчинив у межах необхідної оборони, адже захищався від протиправних дій потерпілого. Вважає, що висновок комісійної судово-медичної експертизи від 19 вересня 2019 року № 82 є недопустимим доказом, у зв`язку із тим, що відсутні докази залучення належним чином амбулаторної картки потерпілого до матеріалів провадження. За її твердженням, місцевий суд не викликав і не допитав понятих, а також не витребував викопіровки із журналу реєстрації потерпілих по травмпункту Козельщинської ЦРЛ із записом про звернення ОСОБА_8 30 листопада 2019 року та викопіровки із журналу реєстрації рентгенкабінету цієї лікарні від 03 грудня 2018 року. Зазначає, що порушуючи вимоги ст. 337 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), місцевий суд вийшов за межі висунутого обвинувачення. Вважає недопустимим протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_8 , оскільки понятим виступала зацікавлена особа, яка брала участь у слідчому експерименті за участю свідка ОСОБА_9 в одному і тому ж кримінальному провадженні. Крім того, зазначає про відсутність підпису потерпілого у графі попередження про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань у протоколі слідчого експерименту. Скаржиться на порушення права на захист, оскільки ОСОБА_6 був позбавлений права брати участь у слідчому експерименті. На думку захисника, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема, не взято до уваги показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_6 . Вказує про те, що апеляційний суд, порушуючи вимоги ч. 3 ст. 404 КПК, не дослідив повністю доказів, наявних у матеріалах кримінального провадження, та не надав їм жодної правової оцінки. Крім того, вважає, що апеляційний суд належним чином не перевірив її доводів, не мотивував рішення про відмову в задоволенні апеляційної скарги та не дав вичерпної відповіді на всі доводи, чим порушив вимоги ст. 419 КПК.
Позиції інших учасників судового провадження
В письмовому клопотанні потерпілий ОСОБА_8 та його представник ОСОБА_12 просили касаційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 просила залишити касаційну скаргу без задоволення, як необґрунтовану, а судові рішеннябез зміни.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
З урахуванням наведеного доводи захисникапро те, що місцевий суд не взяв до уваги показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , стосуються фактичних обставин кримінального провадження, а тому відповідно до ст. 433 КПК не є предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом за ст. 94 цього Кодексу.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Наведених вище вимог закону судидотрималися.
Суд першої інстанції, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому констатував, що за встановлених фактичних обставин надані стороною обвинувачення докази доводять наявність у діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст.125 КК, тобто заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілого.З позицією місцевого суду погодився і апеляційний суд.
Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що в сукупності та взаємозв`язку вони є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 .
Так, суд проаналізував показання потерпілого ОСОБА_8 щодо обставин, за яких засуджений заподіяв йому тілесні ушкодження, свідків, які під час допиту надали показання щодо відомих їм обставин події, фактичні дані, що містяться у протоколах слідчих дій, висновках судово-медичних експертиз, зміст яких докладно відображено у вироку.
При цьому суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.
На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_6 саме у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, належним чином обґрунтовані та вмотивовані.
Що стосується доводів, викладених у касаційній скарзі захисника ОСОБА_7 ,про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125КК, то вони не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Частиною 2 ст. 125 КК встановлено відповідальність за легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується тільки умисною формою вини. Відповідальність за цією статтею настає і в тих випадках, коли умисел винного було спрямовано на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, якщо фактично було заподіяно легке тілесне ушкодження.
Згідно із ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їхнє співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які би не перевищували меж необхідності, а шкода, заподіяна особі, яка здійснює посягання, не перевищувала би необхідну.
Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Суди першої та апеляційної інстанцій під час судового розгляду ретельно перевірили доводи сторони захисту, яка не погоджувалася із кваліфікацією дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК та наголошувала на наявності в його діях стану необхідної оборони, та спростували їх.
Так, спростовуючи ці доводи, судапеляційної інстанцій обґрунтовано зазначив, що 29 листопада 2018 року в магазині «Продукти» посягання на ОСОБА_6 зі сторони потерпілого ОСОБА_8 не було.
Посилання захисника про відсутність у ОСОБА_6 умислу на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 і твердження про необхідну оборону спростовуються дослідженими під час судового розгляду доказами, а саме: показаннями самого обвинуваченого, який у судовому засіданні пояснив, що коли прибув на місце події, то побачив на вулиці неподалік магазину автомобіль і чоловіків. Він підійшов до ОСОБА_8 та завів його до магазину, щоб розібратися, потім між ними виникла сварка; показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який повідомив про те, що разом із друзями відпочивав у магазині, після того як вони сіли до автомобіля, до них підійшов ОСОБА_6 та запросив його зайти до магазину, підвів до продавця і почав з`ясовувати відносини, після цього ОСОБА_6 завдав йому одного удару кулаком в обличчя, потім повалив на підлогу та став давити пальцями на очі і вкусив його за щоку.

Наведені дані свідчать, що ОСОБА_6 не перебував у стані необхідної оборони, адже в цей момент із боку потерпілого не було реальної загрози і не існувало суспільно-небезпечного посягання на його життя і здоров`я.

З урахуванням викладеного вчинений ОСОБА_6 злочин обґрунтовано отримав юридично-правову кваліфікацію саме за ч. 2 ст. 125 КК. Разом з умислом вчинення цього злочину під час судового провадження було з`ясовано всі передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, у вироку відповідно до ст. 374 КПК зазначено формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановлено і вказано місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки, а також наведено докази, на яких ґрунтується висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 .
Водночас не заслуговують на увагу і твердження захисника ОСОБА_7 про те, що місцевий судпід час розгляду справи вийшов за межі пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення.
За змістом ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Саме частина обвинувального акта, де викладаються фактичні обставини кримінального правопорушення, які сторона обвинувачення вважає встановленими, правова кваліфікація правопорушення, і встановлює межі судового розгляду кримінального провадження. Тобто ці межі визначаються з урахуванням висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Згідно зі ст. 338 КПК з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа. Зазначені зміни відбуваються шляхом складання та подання до суду обвинувального акта, в якому формулюється змінене обвинувачення.
Як встановлено з матеріалів провадження, в судовому засіданні виникла необхідність зміни обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_6 , з ч. 1 ст. 122 на ч. 2 ст. 125 КК у зв`язку із тим, що за висновком комісійної судово-медичної експертизи від 19 вересня 2019 року № 82 у потерпілого ОСОБА_8 виявлено легкі тілесні ушкодження та легкі тілесні ушкодження, що потягли короткочасний розлад здоров`я.У зв`язку із цим прокурор відповідно до вимог вищезазначеної норми процесуального закону склав новий обвинувальний акт від 14лютого 2020 року зі зміненим обвинуваченням щодо ОСОБА_6 та подав його до суду.
З матеріалів провадженнявбачається, що зміни до обвинувального акта відповідають вимогам КПК, тому твердження сторони захисту про протилежне є безпідставним.

Посилання ж захисника на те, що чинним КПК не передбачено оформлення процесуального рішення прокурора як «Зміни до обвинувального акта», не грунтуются на нормах кримінального процесуального закону, згідно з якими прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа (ст. 338 КПК).

Доводи захисника про те, що висновок комісійної судово-медичної експертизи від 19 вересня 2019 року № 82 є недопустимим доказом, оскільки відсутні докази залучення належним чином амбулаторної картки потерпілого до матеріалів провадження, є необґрунтованими.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження 01 липня 2019 року в ході судового провадження стороною захисту було заявлено клопотання про призначення комісійної судово-медичної експертизи для визначення характеру та тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень. За клопотанням обвинуваченого ОСОБА_6 ухвалою місцевого суду від 01 липня 2019 року було призначено комісійну судово-медичну експертизу, на дослідження якої було надано рентгенологічні знімки, матеріали кримінального провадження, а також медичну карточку амбулаторного хворого ОСОБА_8 , яка була добровільно надана суду потерпілим ОСОБА_8 в судовому засіданні 01 липня 2019 року та долучена до матеріалів провадження. Крім того, в суді першої інстанції було допитано експерта ОСОБА_13 , якій сторона захисту могла поставити запитання.
Таким чином, висновок експерта від 19вересня 2019 року № 82 обґрунтовано покладено в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 , й у колегії суддів касаційного суду не виникають сумніви щодо допустимості цього доказу.
Усі заперечення сторони захисту щодо недопустимості комісійної судово-медичної експертизи були ретельно перевірені судами першої та апеляційної інстанцій та обґрунтовано визнані неприйнятними.
Доводи захисника про недопустимість протоколу проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_8 від 20 грудня 2018 року, оскільки понятим виступала зацікавлена особа, яка брала участь у слідчому експерименті за участю свідка ОСОБА_9 в одному і тому ж кримінальному провадженні, є безпідставними.
Положеннями ч. 7 ст. 223 КПК встановлено, що слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для пред`явлення особи, трупа чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи. Понятими не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, заінтересовані у результатах кримінального провадження. Зазначені особи можуть бути допитані під час судового розгляду як свідки проведення відповідної слідчої (розшукової) дії.

Понятий це незаінтересована в результатах кримінального провадження особа, яку запрошує слідчий або прокурор для участі у слідчій (розшуковій) дії з метою засвідчення факту, змісту та результатів її проведення.
Під «незаінтересованістю»понятого слід розуміти відсутність його власного процесуального інтересу в кримінальному провадженні. Наявність такого інтересу є підставою для відмови у його залученні як понятого.
Разом з тим доводи захисника про недопустимість протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 не були підтверджені, та доказів щодо їх недопустимості в матеріалах кримінального провадження не має. Не наведено обґрунтованих доводів та не надано документів на підтвердження цього факту і в касаційній скарзі захисника. При цьому не вказано мотивів та обставин, які би могли викликати сумнів у неупередженості понятого ОСОБА_14 .

Не доведені і твердження захисника про порушення права на захист ОСОБА_6 під час проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_8 .
Слідчий експеримент це слідча дія, яка пов`язана з перевіркою відомостей щодо скоєного правопорушення на місці подіїта проводиться в ході слідства в присутності понятих для перевірки й уточнення фактичних даних, які мають доказовезначення у кримінальній справі, з ініціативи слідчого, за клопотанням підозрюваного (обвинуваченого), потерпілого та інших учасників процесу. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник, однак чинний КПК не передбачає обов`язкової участі підозрюваного під час проведення слідчого експерименту з потерпілим.
Крім того, відсутність підпису потерпілого ОСОБА_8 у протоколі слідчого експерименту у графі попередження про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань не змінює зафіксованих у протоколі відомостей стосовно обставин вчинення кримінального правопорушення. При цьому захисник не зазначає в касаційній скарзі, яким чином це порушило становище потерпілого та вплинуло на законність прийнятого судового рішення.
Стосовно доводів касаційної скарги сторони захисту про те, що місцевим судом не було викликано й допитано понятих, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Положеннями ч. 2 ст. 327 КПК визначено, що прибуття в суд свідка забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик. Суд сприяє сторонам кримінального провадження у забезпеченні явки зазначених осіб шляхом здійснення судового виклику.
Крім того, у ч. 1 ст. 327 КПК зазначено, що суд також має право постановити ухвалу про привід свідка та/або ухвалу про накладення на нього грошового стягнення у випадках та в порядку, передбачених главами 11 та12 цьогоКодексу.
Тобто вказані вимоги процесуального закону покладають обов`язок забезпечення явки у судове засідання свідка в першу чергу саме на сторону кримінального провадження, яка ініціює виклик такого свідка. При цьому, враховуючи свою правову природу(неупередженість, безпристрасність, нейтральність, об`єктивність), а також коло визначених повноважень, суд позбавлений можливості самостійно вирішувати питання про необхідність допиту того чи іншого свідка й обмежений лише функцією сприяння сторонам кримінального провадження у виклику таких свідків у спосіб, передбачений ст. 327 КПК.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, задовольняючи в судовому засіданні 01 липня 2019 року клопотання сторони захисту про виклик та допит понятих, зобов`язав сторону захисту, а саме обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , забезпечити явку зазначених осіб. Однак таке зобов`язання не було виконано стороною захисту. При цьому місцевий суд вжив необхідних заходів для повідомлення понятих про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується судовими повістками про виклик до суду, однак через їх неявку до суду місцевий суд був позбавлений можливості провести їх допит (т. 1, а. п. 193-204).
Крім того, заявлене клопотання захисника про викопірування із журналу реєстрації потерпілих по травмпункту Козельщинської ЦРЛ із записом про звернення ОСОБА_8 30 листопада 2019 року та викопірування із журналу реєстрації рентгенкабінету цієї лікарні від 03 грудня 2018 року було вирішене в підготовчому судовому засіданні, де суд вказав, що зазначені документи можуть бути вилучені лише співробітниками органів поліції на підставі ухвали суду про проведення слідчої дії під час судового провадження в порядку ст. 333 КПК (т. 1, а. п. 62,63).
Крім того, аналогічні доводи захисника були предметом розгляду судом апеляційної інстанції, який ретельно перевірив та проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, на яких визнав ці доводи необґрунтованими, та не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне рішення.
Касаційні доводи сторони захиступро недотримання апеляційним судом вимог ст. 404 КПК щодо безпосередності дослідження доказів, Суд уважаєбезпідставними з огляду на таке.
Положеннями зазначеної норми чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
У порядку апеляційної процедури суд ретельно перевірив доводи сторони захисту, провівши за клопотанням захисника з додержанням вимог ст. 404 КПКчасткове судове слідство та повторно дослідив матеріали кримінального провадження, що підтверджується журналом судового засідання від 28 вересня 2020 року. За наслідками проведеного дослідження доказів суд, проаналізувавши всі зібрані фактичні дані в логічному взаємозв`язку й оцінивши їх на підставі ст. 94 КПК з точки зору належності, достовірності, допустимості та відповідно достатності, дійшов умотивованого висновку про допустимість покладених в основу обвинувального вироку доказів та наявність у діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, у вчиненні якого суд першої інстанції і визнав останнього винуватим.
Усупереч доводам захисника під час здійснення кримінального провадження апеляційний суд не порушив загальних засад, закріплених у ст. 7 КПК, а з огляду на положення ст. 404 вказаного Кодексу суд апеляційної інстанції не був зобов`язаний повторно досліджувати всі зібрані у справі докази, адже він не дав їм іншу оцінку, ніж суд першої інстанції. Незгода захисника ОСОБА_7 з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням норм кримінального процесуального закону.Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.

Суд вважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК.

Отже, наведені в касаційній скарзі захисника мотиви щодо незгоди із судовими рішеннями в частині доведеності вини засудженого, а також з наданою судами оцінкою окремих доказів, не спростовують правильності висновків судів і не містять переконливих доводів, які би дозволили Суду дійти висновку, що рішення були постановлені з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.

Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачено ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у тому числі й тих, на які вказувала захисник у своїй касаційній скарзі, Суд не встановив.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28 лютого 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3