Провадження № 1-кп/947/212/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2021 року колегія суддів Київського районного суду міста Одеси у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Одесі об`єднанні обвинувальні акти у кримінальних проваджень, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000734 від 25.07.2019 року та за №0001472 від 25.05.2020 року відносно ОСОБА_8 обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.309, ч.3 ст.307, ч.1 ст. 187 КК України,
ВСТАНОВИЛА:
В провадженні колегії суддів Київського районного суду м. Одеси знаходяться об`єднанні обвинувальні акти відносно ОСОБА_8 обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.309, ч.3 ст.307, ч.1 ст. 187 КК України.
Згідно ст. 331 ч. 3 КПК України до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою.
Прокурор просив суд продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_8 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, посилаючись на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, та передбачено покарання в межах санкції у вигляді позбавленні волі на строк до 12 років, тяжкий злочин вчинено застосуванням насилля, він не працює, раніше не судимий, та не має постійного джерела доходів, тобто не має стійких соціальних зв`язків у суспільстві, що вказує на те, що знаходячись на волі, з метою уникнення кримінальної відповідальності, він може переховуватись від суду, впливати на потерпілого та свідків, перешкоджати іншим чином розгляду кримінального провадження, та враховуючи те, що менш суворі запобіжні заходи не достатні для запобігання вищевказаним ризикам, з метою забезпечення вказаного кримінального провадження, за доцільне продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Захисник ОСОБА_7 заявила письмове клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки обвинувачений ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, у нього на утриманні перебуває малолітня дитина 2015 року народження, має постійне місце мешкання, він в частково відшкодував майнову шкоду потерпілому ОСОБА_9 , повністю визнав свою провину у вчиненні злочину передбаченому ч.1 ст. 187 КК України, що спростовує ризик впливу на свідків, потерпілого, ризик перешкоджати кримінальному провадженню та знищенню або спотворенню речей та документів по кримінальному провадженню в межах якого йому обрано запобіжний захід. Враховуючи вимоги п.п.3,4 ст .5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ який в своїх рішеннях зазначив, що ризик переховування від суду не може оцінюватися виключно на підставі суворості майбутнього покарання, також ризик впливу на свідків, потерпілого не можуть ґрунтуватися на припущеннях та не доведених фактах.
Обвинувачений ОСОБА_8 підтримав думку свого захисника та просив його задовольнити.
Вислухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали обвинувального акту, та матеріали якими обґрунтовуються доводи клопотання прокурора та клопотання захисника ОСОБА_7 , суд прийшов до наступного.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 30.11.2020 року в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001472 від 25.05.2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.187 КК України було обрано обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дія якого протягом судового розгляду неодноразово продовжувалася.
Відповідно до ч. 1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими ст.177 КПК України.
Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вiд 23 лютого 2006 року №3477, суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.
Європейським судом з Прав Людини сформовано правову позицію, відповідно до якої доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу (рішення "Єлоев проти України", "Фельдман проти України").
У справі «Гавула проти України» (2013р.) ЄСПЛ висловив думку, що хоча спочатку взяття заявника під варту могло бути виправдано серйозністю висунутих проти нього обвинувачень, а також ймовірністю його втечі і перешкоджанні розслідуванню, «з плином певного часу суди зобов`язані були дати більш чіткі причини триваючого тримання під вартою», «в дійсності …вони неодноразово покладалися на ті ж самі підстави, без надання конкретних деталей і без аналізу того, чи були зміни у ситуації заявника».
Так, з рішення ЄСПЛ у справі "Смирнов проти Росії" від 24 липня 2003 року вбачається, що питання щодо того, чи була розумною тривалість тримання особи під вартою, не може вирішуватися абстрактно (п.п.61, 62). Наявність підстав тримання під вартою обвинуваченого повинні оцінюватися в кожній конкретній справі з урахуванням конкретних її обставин. Тривале ж утримання під вартою людини може виявитися виправданим лише за наявності конкретних ознак, інтересами суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, перевищують інтереси забезпечення поваги до особистої свободи (аналогічне рішення ЄСПЛ від 26 січня 1993 року у справі "Ш. проти Швейцарії"). Саме на національні судові органи покладається обов`язок забезпечувати розумність строків тримання обвинуваченого під вартою. Для цього суди повинні розглянути всі факти на користь і проти існування суспільного інтересу, який, при належному забезпеченні принципу презумпції невинуватості, виправдовує відхід норми про повагу до особистісної свободи і викласти ці міркування у своїх рішеннях щодо клопотань про звільнення з-під варти.
Згідно рішень ЄСПЛ у справі Панченко проти Росії ризик втечі не повинен оцінюватися тільки на підставі суворості покарання, яке може слідувати; Бегчіев проти Молдови - ризик втечі повинен оцінюватися в світлі таких факторів, як характер людини, його моральні принципи, наявність місця проживання і роботи, сімейні узи, будь-які інші зв`язки з країною, в якій ведеться його переслідування; справа Ньюмейстер проти Австрії - ризик втечі неминуче знижується з плином часу, проведеного в ув`язненні; Ідалов проти Росії, Гаріцкі проти Польщі, Храіді проти Німеччини, Іліжков проти Болгарії - серйозність майбутнього покарання є релевантною обставиною при оцінці небезпеки втечі обвинуваченого, сама по собі тяжкість звинувачення не може служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення, що також знайшло своє відображення в рішенні Конституційного Суду України від 08 липня 2003 року № 14-рп/2003.
Вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_8 суд враховує вимоги п. п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, а саме Постанову ЄСПЛ у справі "Чанєв проти України" від 09.10.2014 року (скарга № 46193/13), Постанову ЄСПЛ від 12.03.2009 у Справі "Олександр Макаров проти Російської Федерації" (скарга № 15217/07), Постанову ЄСПЛ у справі "Мамедова проти Росії" від 01.06.2006 року (скарга № 7064/05), Постанову ЄСПЛ у справі "Сізарєв проти України" від 17.01.2013 (скарга № 17116/04), «Летельє проти Франції», «Лабита проти Італії», згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування від суду не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. Також, ризики щодо продовження злочинної діяльності, перешкоджання досудовому розслідуванню іншим шляхом, незаконного впливу на свідків, потерпілого, не можуть ґрунтуватися на припущеннях та не доведених фактах.

Мотиву однієї лише тяжкості злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 недостатньо для вирішення питання на користь подальшого його тримання під вартою, оскільки таке буде суперечити рішенню Конституційного Суду України від 08 липня 2003 року № 14-рп/2003, згідно з яким тяжкість злочину законом не визначається обов`язковою підставою для застосування взяття під варту.
Тому суд, застосовує наведені рішення ЄСПЛ, а також рішення ЄСПЛ у справі «Орловський проти України», згідно якого було встановлено порушення п.3 ст.5 Конвенції - право на судовий розгляд протягом розумного строку та/або право на звільнення обвинуваченого під час розгляду справи з гарантією явки в судове засідання щодо особи, яка була засуджена за вчинення ряду особливо тяжких злочинів, для обґрунтування рішення про пом`якшення запобіжного заходу та його режиму.
В судовому засіданні, прокурором не викладено жодних обставин, щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , які б свідчили про те, що ризики на які посилається прокурор не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, не вказано наявність доказів того, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, не розглянуто можливість застосування інших (альтеративних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі Харченко проти України).
Зазначені обставини в сукупності свідчать про те, що подальше тримання під вартою обвинуваченого не буде розумно виправданим, навіть з оглядкою на суспільний інтерес.
В даному випадку і на теперішній час обвинувачений ОСОБА_8 в повному обсязі визнав вину у скоєні злочину передбаченому ч.1 ст. 187 КК України, тому ризик щодо впливу на свідків та потерпілого щодо зміни ними показів є безпідставним, відшкодував частково потерпілому матеріальну шкоду та має намір в повному обсязі її відшкодувати.
Стороною захисту надані документи, які свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_8 має постійне місце мешкання відповідно до договору оренди квартири, перебуває в фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_10 , має на утриманні двох малолітніх дітей, раніше не судимий.
Враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 які вказують на існування міцних важелів соціального стримування обвинуваченого, часткове відшкодування матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_9 , визнання вини та каяття у вчинено злочину передбаченому ч.1 ст. 187 КК України, та намір в повному обсязі усунути заподіяні правопорушенням наслідки шляхом відшкодування шкоду потерпілому, колегія суддів вважає, що необхідності обмеження права обвинуваченого ОСОБА_8 на свободу шляхом його утримання під вартою, передбаченого кримінальним процесуальним законом України та ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, на даній стадії судового розгляду, з урахуванням конкретних обставин справи, на даний час немає та прокурором не доведено.
Разом з цим, враховуючи той факт, що судовий розгляд даного кримінального провадження в суді ще не закінчений, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 на стадії судового розгляду, запобігання ризику переховування від суду та надання можливості повному та всебічному розгляду справи в розумні строки, колегія суддів вважає за необхідне застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , запобіжний захід у виді домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, оскільки подальше тримання під вартою обвинувачених, яке вже є достатньо тривалим, з урахуванням встановлених судом обставин, є неприпустимим.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 181, 183, 194, 176-178, 197, 331, 350, 369-372 КПК України, ст.29 Конституції України, ст.ст.5, 6, 7 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, 1950 р., колегія суддів,
УХВАЛИЛА:
Клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_8 з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, задовольнити на підставах викладених у мотивувальній частині ухвали.
Змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 , з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби, а саме: 21:00 години до 07:00 години ранку наступної доби, за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 60 днів, та покласти на нього наступні обов`язки: повідомляти суд про зміну свого місця проживання, прибувати до суду за кожною вимогою, утримуватись від спілкування з свідками, здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_8 встановити до 08.09.2021 року, включно.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.202 КПК України обвинувачений ОСОБА_8 підлягає негайному звільненню з під варти, та зобов`язується невідкладно прибути до місця свого проживання.
Виконання ухвали та контроль за поведінкою обвинуваченого покласти на ГУНП в Одеській області, якому відповідно до вимог ч.4 ст.181 КПК України необхідно негайно поставити обвинуваченого на облік, про що повідомити суд.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_8 що відповідно до ч.2 ст.179 КПК України у разі невиконання умов запобіжного заходу у виді домашнього арешту або покладених на них обов`язків, до них може бути застосований більш суворий запобіжний захід і на них може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 до 2 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_8 , що відповідно до ч.5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на обвинуваченого зобов`язань.
Копія ухвали вручається обвинуваченим, прокурору та направляється уповноваженій особі місця ув`язнення.
Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3