Ухвала
Іменем України
25 березня 2021 року

м. Київ
справа № 686/269/20

провадження № 51-1508 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 жовтня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 28 грудня 2020 року,
встановив:
Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 жовтня

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Говори Віньковецького району Хмельницької області, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме, у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, за обставин, викладених у вироку.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 28 грудня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи доведеності його винуватості та правильності кваліфікації дій, порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, зокрема незастосування положень ст. ст. 69, 75 КК України, що, на його думку, призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і його особі через суворість.В обґрунтування своїх вимог стверджує, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано у повній мірі його особу, а саме, те що він є інвалідом другої групи з дитинства, та обставин, які пом?якшують покарання - повне визнання ним вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування заподіяної моральної шкоди потерпілим, наявність на утриманні малолітньої дитини. Також зазначає, що судом апеляційної інстанції не було взято до уваги те, що на момент розгляду вказаним судом справи він був працевлаштованим та міг повністю відшкодовувати збитки потерпілим. Крім того, вказує, що 22 жовтня 2020 року ним було додатково сплачено кошти в сумі 15 000 гривень на користь ОСОБА_5 в інтересах її малолітнього сина ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому злочину в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та щодо суворості покарання, яке призначено йому без застосування положень ст .ст. 69, 75 КК України є такими, що не заслуговують на увагу.
Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.
Як вбачається із наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_4 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, врахував ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, особу винного, який неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі і за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, досудову доповідь. Обставинами, які пом?якшують покарання засудженому судом визнано повне визнання ним вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодуванняморальної шкоди потерпілим, наявність на утриманні малолітньої дитини. Обставиною, яка обтяжує покарання засудженому, судом визнано вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, врахував всі зазначені обставини в їх сукупності, характер та тяжкість вчиненого правопорушення,грубе порушення Правил дорожнього руху в стані алкогольного сп?яніння, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження та смерть потерпілого, дані, що характеризують особу засудженого, наявність пом?якшуючих покарання обставин та обтяжуючої покарання обставини та дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання, яке він має відбувати реально без застосування положень ст. 75 КК України, а також ст. 69 КК України, які б давали суду можливість прийти до висновку про звільнення винного від відбування покарання з випробуванням, або застосування до нього більш м?якого покарання, у межах мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України із призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Висновки судів про необхідність обрання засудженому покарання у виді реального позбавлення волі належно вмотивовані та відповідають вимогам ст. 370 КПК України.
Тому підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через його суворість, про що засуджений вказує у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі засудженого, в тому числі і тим, на які він посилається у касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у її задоволенні. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст.ст. 370, 419 КПК України.
Таким чином, на переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження нових злочинів, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Посилання засудженого у касаційній скарзі на те, що на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції він був уже офіційно працевлаштований, мав змогу повністю виплатити шкоду потерпілим та на даний час потерпілі не мають до нього претензій, в цілому не спростовують правильності висновків суду першої та апеляційної інстанцій щодо призначеного покарання та незастосування ст. 69, 75 КК України.

Питання звільнення засуджених від покарання за хворобою може бути вирішене за наявності відповідних підстав в порядку ст. ст. 537, 539 КПК України місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.
Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженого не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 жовтня 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 28 грудня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3