Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

26 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали судового провадження щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , неодноразово судимого,

останній раз вироком Подільського районного суду м. Києва від 22.12.2011

за ч.2 ст.187 КК України на 7 років позбавлення волі,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_6 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 9 липня 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Подільським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 09.07.2021 задоволено клопотання прокурора і ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів до 06.09.2021 включно без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову ухвалу, якою змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про недотримання визначеної кримінальним процесуальним законом процедури розгляду клопотання, копія якого йому та захиснику була вручена безпосередньо в судовому засіданні, а не за п`ять днів до початку його розгляду. Що стосується змісту клопотання, то прокурор на надав докази на підтвердження ризику переховуватись від суду, і всупереч вимогам ч.3 ст.199 КПК України не виклав обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання під вартою. Також суд невмотивовано відмовив йому в задоволенні клопотання про дослідження доказів, на які посилається прокурор. Звертає увагу ОСОБА_7 і на те, що перебуває під вартою більше ніж три роки, що тягне за собою негативні наслідки для його здоров`я.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Як зазначає захисник, постановляючи ухвалу, суд виклав лише доводи прокурора, а стосовно доводів сторони захисту обмежився вказівкою на заперечення проти задоволення клопотання, і не навів докази на підтвердження існування ризиків. При цьому всупереч практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) суд не обґрунтував неможливість застосування альтернативного запобіжного заходу (рішення в справах Мамедова проти Росії, Хайредінов проти України).

Звертає увагу, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин і може бути виправдана за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Тримання під вартою не повинно бути продовжене лише через очікування покарання у виді позбавлення волі (рішення у справі Летельєр проти Франції), зі плином часу інтереси слідства стають недостатніми для тримання підозрюваного під вартою, за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом завдяки проведенню дізнання, перевірок, дачі показань (рішення у справі Клоот проти Бельгії), а небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не можу слугувати виправданням для тримання під вартою (рішення у справі W проти Швейцарії).

Заслухавши суддю-доповідача; доводи обвинуваченого і захисника, які підтримали апеляційні скарги і просили їх задовольнити; доводи прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарги, вважаючи ухвалу суду законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що в їх задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Цією ж главою, зокрема, ст.199 КПК України передбачено і порядок продовження строку тримання під вартою, питання про що вирішується судом згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно з ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд погодився з його доводами, що продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КК України, а саме, ризик переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу у цьому кримінальному провадженні, вчиняти інші кримінальні правопорушення, і тільки запобіжний захід у вигляді тримання під вартою буде сприяти виконанню процесуальних рішень у кримінальному провадженні в розумні строки.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа Панченко проти Росії).

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа Бекчиєв проти Молдови).

Суд хоча і не конкретизував, але врахував конкретні обставини справи, дані про особу ОСОБА_7 .

Такі обставини й дані, на думку колегії суддів, переконливо свідчать про існування ризиків переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу у цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення. Ймовірність реалізації вказаних ризиків не зменшилася на даний час, і на це вказують такі обставини. ОСОБА_7 неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів проти власності, в тому числі розбою, через нетривалий проміжок часу після звільнення з установи виконання покарань знову обвинувачується у вчиненні розбою, і усвідомлює тяжкість покарання, яка загрожує у разі визнання його винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років з конфіскацією майна. Після відбуття покарання за попереднім вироком обвинувачений не працевлаштувався, а відтак, у нього відсутнє джерело доходу.

А тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Вимоги обвинуваченого про застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не можуть бути задоволені, оскільки, з огляду на його вік, відсутність роботи і, відповідно, майновий стан, лише наявність зареєстрованого місця проживання в м. Києві, не дають підстав вважати, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, які б могли слугувати достатнім стримуючим фактором для забезпечення належної процесуальної поведінки.
З приводу доводів ОСОБА_7 про те, що стороні захисту не було вручено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою в передбачений ч.2 ст.184 КПК України строк, однак не пізніше ніж за три години до початку його розгляду, а не, як вважає обвинувачений, що не менше ніж за п`ять днів, то вказана обставина не є передбаченими ч.ч.1, 2 ст.194 КПК України підставами для відмови в задоволенні клопотання. До того ж, клопотання прокурора надійшло до Подільського районного суду м. Києва 02.07.2021, що підтверджується даними про його реєстрацію.

Не можуть бути враховані і твердження обвинуваченого про непоправні наслідки для його здоров`я внаслідок тримання під вартою, оскільки таких даних матеріали судового провадження не містять.

Тому підстав для задоволення апеляційних скарг сторони захисту колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 9 липня 2021 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого і захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3