Провадження № 1-кс/686/7928/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2021 року м. Хмельницький
Слідчий суддя Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хмельницькому клопотання прокурора відділу Хмельницької обласної прокуратури ОСОБА_4 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000312,
ВСТАНОВИВ:
27 липня 2021 року ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду клопотання старшого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_5 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 було повернуто прокурору для доопрацювання.
29.07.2021 року прокурор відділу Хмельницької обласної прокуратури ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на означену квартиру шляхом тимчасового позбавлення ОСОБА_6 можливості розпоряджатися та відчужувати її.
Слідчий та прокурор в судовому засіданні клопотання підтримали тп просили його задоволльнити.

Власник майна ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду клопотання повідомлена належним чином.

Дослідивши наявні матеріали, приходжу до висновку, що клопотання прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

21.07.2021 ГУНП в Хмельницькій області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000312, попередня правова кваліфікація ч. 3 ст. 190 КК України.
З матеріалів клопотання вбачається, що «21.07.2021 на адресу слідчого управління ГУНП в Хмельницькій області надійшла заява від особи ОСОБА_7 про те, що особа ОСОБА_8 , шляхом обману, заволоділа належними їй грошовими коштами у сумі 20000 доларів США, чим заподіяла їй майнової шкоди на вказану суму.
Допитана в якості потерпілої ОСОБА_6 показала, що 27.03.2015, між нею та ЖБК «П.Б.П.» в особі голови кооперативу ОСОБА_9 був укладений договір про сплату пайових внесків № 0016. Відповідно до умов якого ЖБК зобов`язується організувати будівництво 12 квартирного житлового будинку з мансардним поверхом та вбудовано-прибудованими торгівельними приміщеннями, салоном краси за адресою АДРЕСА_2 , а учасник в свою чергу зобов`язується здійснити оплату пайового внеску по спорудженню нежитлового приміщення і може отримати її лише за умови оплати у розмірі 100 відсотків внеску.
Предметом вказаного договору є нежитлове приміщення загальною площею 104,6 кв.м. мансардний поверх. Ціна договору складає 5500 гривень за один квадратний метр без внутрішніх оздоблювальних робіт. Надалі, на виконання умов вказаного договору, протягом серпня 2015 року, мною було сплачено грошові кошти в сумі 575300 гривень в касу ЖБК «П.Б.П.» на підтвердження чого в мене збереглись відповідні чеки.
Надалі, в лютому 2021 року, вона отримала судову повістку про виклик з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області відповідно до якої її було викликано на підготовче судове засідання за позовом ОСОБА_10 до ЖБК «П.Б.П.» про визнання правочину недійсним та скасування рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно.
В подальшому, їй стало відомо про те, що ОСОБА_10 звернувся з позовом до неї та ЖБК «П.Б.П.» в якому він просив визнати недійсним договір про сплату пайових внесків укладений між мною та ЖБК «П.Б.П.» та скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та припинити право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_3 . Свій позов ОСОБА_10 мотивував тим, що 14.08.2014, ним було укладено договір про сплату пайових внесків з ЖБК «П.Б.П.» № 0016, та внесено грошові кошти на виконання умов вказаного договору в сумі 675025 гривень. Предметом вказаного договору було нежитлове приміщення, загальною площею 103,85 м.кв. в чотирьох поверховому будинку з мансардою за адресою АДРЕСА_2 .
02.07.2021, рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області (суддя ОСОБА_11 ) задоволено позов ОСОБА_10 до неї та ЖБК «П.Б.П.», визнано недійсним договір про сплату пайових внесків у ЖБК «П.Б.П.». укладений 27.03.2015 між нею та ЖБК «П.Б.П.», скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження № 28372553 від 22.02.2016, припинено право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Таким чином, внаслідок шахрайських дій зі сторони голови ЖБК «П.Б.П.» ОСОБА_9 їй заподіяно майнову шкоду в розмірі 560000 гривень, які були сплачені в якості пайових внесків.
Відповідно до Довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_6 ».
Відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року вказувалося на порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Так, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, слідчий суддя для прийняття законного та обґрунтованого рішення повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Відповідно до положень п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.
Згідно ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 268078017 від 29.07.2021 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_6 .
Постановою старшого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_5 від 22.07.2021 квартиру АДРЕСА_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.
Однак, незважаючи на це, на думку слідчого судді у судовому засіданні стороною обвинувачення не доведено наявності достатніх підстав вважати, що квартира АДРЕСА_1 містить ознаки речового доказу саме у даному кримінальному провадженні.
Так, згідно інформації, яка міститься у Витягу з ЄРДР № 0000312 від 21.07.2021 слідує, що провадження розслідується за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України за фактом заволодіння гр. ОСОБА_8 шляхом обману грошовими коштами гр. ОСОБА_7 у сумі 20000 доларів США.
Стороною обвинувачення не доведено якому із критеріїв, визначених ст. 98 КПК України відповідає квартира, що давало би підстави вважати її речовим доказом у кримінальному провадженні.
Посилання у постанові про визнання речовим доказом на те, що квартира є об`єктом кримінального протиправних дій та набута кримінально-протиправним шляхом є невірним, оскільки із матеріалів кримінального провадження слідує, що ним є грошові кошти і саме обставини заволодіння ними, а не квартирою громадянином ОСОБА_8 є предметом досудового розслідування.
Таким чином, матеріали клопотання не містять достатніх даних про те, що квартира була знаряддям вчинення кримінального правопорушення, об`єктом кримінально протиправних дій, зберегла на собі його сліди, або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, або набута кримінально протиправним шляхом.

А отже прокурором не обґрунтовано необхідності накладення арешту на квартиру в контексті її відповідності критеріям речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України.

Окрім того, прокурором не доведено існування ризиків приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження квартири, у зв`язку із необхідністю запобігання можливості настання яких можливе накладення арешту.
Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання.

Керуючись ст. 170-173 КПК України, слідчий суддя

постановив:

У задоволенні клопотання прокуратури ОСОБА_4 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000312 відмовити.

Ухвала слідчого судді про відмову в арешті майна може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня проголошення.

Повний текст ухвали оголошено 02.08.2021 року.

Слідчий суддя Хмельницького

міськрайонного суду ОСОБА_1