Справа № 451/1329/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/575/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши кримінальне провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 та ч. 2 ст. 185 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

та його захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 17 квітня 2020 року,

в с т а н о в и л а :

вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 17 квітня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115 КК України, ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком у 9 (дев`ять) років; за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком 2 (два) роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_6 покарання виді позбавлення волі строком у 9 років.
Згідно з ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та вироком Радехівського районного суду Львівської області від 4 листопада 2019 року визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років, зараховано у цей строк частково відбуте ним покарання за попереднім вироком.
Вирішено питання з речовими доказами.
Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково: стягнуто зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 52400 грн. на відшкодування майнової шкоди та 500000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Згідно з вироком суду, приблизно о 01:00 год. 30 квітня 2019 року у квартирі АДРЕСА_2 , з мотиву особистої неприязні, маючи умисел на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 , наніс останньому декілька ударів ножем у ділянку шиї, спричинивши її рани, що ускладнились розвитком гострої крововтрати і смерті потерпілого, тобто вчинив умисне вбивство.
Крім того, ОСОБА_6 приблизно о 01:30 год. 30 квітня 2019 року у квартирі на АДРЕСА_3 умисно, з корисливого мотиву, з метою власного збагачення, повторно, таємно викрав належний ОСОБА_10 мобільний телефон торговельної марки «Samsung» серії «Galaxy J-1», моделі «SM-J120H/DS(SEK)», вартістю 1266,67 грн., із сім-картками операторів «Kyivstar» та «Beeline» вартістю по 15 грн. кожна.
Не погоджуючись з зазначеним вироком, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 17 квітня 2020 року про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115 КК України, ч. 2 ст. 185 КК України, скасувати та постановити новий, яким дії ОСОБА_6 кваліфікувати за ст. 118 КК України.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуваний вирок є незаконним, постановленим всупереч нормам матеріального та процесуального права. Зокрема, вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показам обвинуваченого, доказам у справі, які вказують на те, що ОСОБА_6 не вчиняв умисного вбивства ОСОБА_10 .

Посилається на те, що ОСОБА_6 не мав наміру вбивати ОСОБА_10 . У своїх показах останній зазначив, що він відпочивав з друзями в барі, біля бару спілкувався з потерпілим. Дорогою додому побачив ОСОБА_10 , який лежав в калюжі в нетверезому стані, допоміг йому піднятися до квартири, де між ними виникла сварка, причини якої пояснити не може. В подальшому ОСОБА_10 напав на обвинуваченого, у відповідь останній взяв якийсь предмет і наніс йому декілька ударів по тілу. Потерпілий схопив себе за шию та перейшов у кімнату, де впав лицем до підлоги. Отямившись, ОСОБА_6 перевірив пульс ОСОБА_10 , проте такого не було. Після цього обвинувачений перейшов у ванну кімнату, де помив руки та ножа. Перед виходом з квартири ОСОБА_10 , взяв належний останньому мобільний телефон, оскільки на ньому були відбитки його пальців рук. Зазначає, що викрадати телефон наміру не мав, а лише хотів приховати свою причетність до смерті ОСОБА_10 . Вказаний телефон він сховав під дах підсобного приміщення, до якого йшов близько 20 хвилин. Ножа вкинув у підсобне приміщення. Також вказує, що ОСОБА_6 не мав наміру вбивати потерпілого та шкодує, що спричинив його смерть.

Апелянт вказує на те, що тілесні ушкодження, спричинені ОСОБА_10 , були заподіяні під час захисту від нього, адже останній був у нетверезому стані та з незрозумілих причин напав на ОСОБА_6 , став шарпати його за одяг та душити за горло. При цьому обвинувачений злякався за своє життя та навпомацки, в неосвітленій кухні, з кухонного столу вихопив предмет, який виявився ножем.

Зазначає, що покази ОСОБА_6 знайшли своє підтвердження у проведених експертизах. Вважає що в ході судового розгляду не доведено, що обвинувачений ОСОБА_11 діяв умисно на позбавлення життя ОСОБА_10 .

З огляду на наведене, вважає, що кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК України, не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому дії останнього підлягають перекваліфікації на ст. 118 КК України.

На подану апеляційну скаргу представник потерпілого адвокат ОСОБА_12 подав свої заперечення, відповідно до яких просить залишити оскаржуваний вирок без змін, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 - без задоволення. Зазначає, що потерпілий ОСОБА_8 вважає оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги надуманими та такими, що спрямовані на уникнення відповідальності за скоєне. Вказує, що апелянт покликається на вирвані з загального контексту покази ОСОБА_6 , які, на його думку, свідчать про те що вбивство сталося під час необхідної оборони. Потерпілий наполягає на тому, що на момент вчинення кримінального правопорушення виник умисел на убивство його батька. Покликається на те, що суд першої інстанції правильно оцінив обставини скоєного кримінального правопорушення за наявними доказами. Зазначає, що в стані необхідної оборони неможливо нанести множинні удари в одну область тіла.

Заслухавши пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, виступ прокурора та потерпілого на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому ч. 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, апелянт не згоден з вироком суду в частині кваліфікації дій ОСОБА_6 .

Разом з тим, доводи сторони захисту щодо умисного вбивства обвинуваченим ОСОБА_6 потерпілого ОСОБА_10 під час перевищення обвинуваченим меж необхідної оборони та, у зв`язку з цим, неправильної кваліфікації дій обвинуваченого, є аналогічними тим, що вже перевірялись та не знайшли свого підтвердження під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції. Не знайшли вони свого підтвердження й під час апеляційного перегляду вироку.

Зокрема, за нормативним визначенням умисне вбивство (ст. 115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторін характерні й для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 118 КК України). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст. 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Згідно із ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України).

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

При кваліфікації дій ОСОБА_6 як умисне вбивство місцевий суд врахував конкретні обставини провадження, з яких убачається, що обвинувачений завдав ОСОБА_10 різаних ушкоджень передньої поверхні шиї, кількістю 4-5, з ушкодженням підшкірних судин шиї, що ускладнилось розвитком гострої крововтрати. Виявлені рани шиї, що ускладнились розвитком гострої крововтрати, перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. При цьому допитаний у суді першої інстанції судово-медичний експерт вказав, що кожен з заподіяних ОСОБА_6 ударів був смертельним, усі удари були нанесені в одному напрямку зліва направо по відношенні до тіла покійного.

Вирішуючи питання щодо доводів сторони захисту про вчинення ОСОБА_6 умисного вбивства при перевищенні меж необхідної оборони суд першої інстанції встановив, що обвинувачений, як під час слідчого експерименту, так і в судовому засіданні, пояснив, що безпосередньо перед нанесенням ним ударів ножем ОСОБА_10 лише взяв його за одяг, що саме по собі не свідчить про суспільно-небезпечне посягання з боку ОСОБА_10 , а, отже, необхідну оборону. Такий стан в обвинуваченого не виник і в зв`язку з попереднім, як про це стверджує ОСОБА_6 , стисненням ОСОБА_10 його шиї, оскільки ця обставина не підтверджена будь-якими об`єктивними даними. Крім того, у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про наявність на шиї обвинуваченого будь-яких слідів насильства. Також судом враховано, що згідно з висновком судово-психіатричної експертизи №91 від 13 травня 2019 року ОСОБА_6 в стані фізіологічного афекту чи будь-якому іншому емоційному стані не перебував. З цих підстав суд дійшов обґрунтованого висновку, що суспільно-небезпечного посягання стосовно нього з боку ОСОБА_10 перед вбивством не було.

З урахуванням покладених в основу вироку доказів, характеру, локалізації та кількості завданих потерпілому ОСОБА_10 ударів, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що обвинувачений ОСОБА_6 не перебував у стані необхідної оборони, натомість діяв з прямим умислом направленим на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому з метою позбавлення життя останнього.

За встановлених фактичних обставин дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК кваліфіковано правильно.

Посилання апелянта на необхідність проведення щодо ОСОБА_6 комплексної судово-психіатричної та судово-психологічної експертизи, то такі не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що стосовно ОСОБА_6 проводилась судова-психіатрична експертиза, згідно з висновком експерта № 91 від 13 травня 2019 року, ОСОБА_6 на час експертного дослідження психічним захворюванням не страждав і за своїм психічним станом може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Крім того, відповідно до висновку судового експерта-психолога, ОСОБА_6 властиві індивідуально-особистісні особливості особистості, такі, як: імпульсивність, бездумність вчинків, зниження критики до власних вчинків, поверхневість суджень, емоційно-вольова лабільність, дружелюбність. Під час інкримінованих дій, за даними матеріалами справи, ОСОБА_6 в стані фізіологічного афекту чи будь-якому іншому емоційному стані не перебував.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що стосовно ОСОБА_6 були проведені всі необхідні судові експертизи, що стосуються психічного стану останнього, а тому доводи захисника в цій частині до уваги не беруться.

Під час апеляційного перегляду вироку місцевого суду, не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З врахуванням викладеного, апеляційна скарга сторони захисту задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 17 квітня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4