Кримінальне провадження №1-кп/760/625/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

представника потерпілих ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11

обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14

розглянувши у відкритому судовому засіданні питання щодо доцільності продовження запобіжного заходу та клопотання учасників в кримінальному провадженні №0002555 від 19.10.2018 р. за обвинуваченням ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 365 КК України та ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 4 ст. 189 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11 червня 2020 року було продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 до 9 серпня 2020 р. включно, а обвинуваченому ОСОБА_12 було продовжено дію обов`язків, що покладалися на нього ухвалою суду.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 331 КПК України до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Прокурор висловив свою думку про необхідність продовження строку дії запобіжних заходів у виді тримання під вартою. Висловлюючи свою думку з приводу можливості продовження строку дії запобіжного заходу, прокурор вкотре наголосив на тому, що ризики, що були присутні при обранні даних запобіжних заходів обвинуваченим, не зменшилися та продовжують діяти, а тому строк дії запобіжних заходів необхідно продовжити. Крім того, прокурор послався на позицію потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_15 , які зазначили суду про свої побоювання насильства з боку обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_13 . Прокурор вказав, що оскільки кримінальне провадження триває, не всі потерпілі допитані, а свідки не допитані взагалі, тому існує ризик впливу на них з боку обвинувачених.

Крім того, прокурор подав клопотання про продовження строку дії покладених на ОСОБА_12 обов`язків. В даному клопотанні прокурор зазначив, що ризики переховування від суду, ухилення від суду, впливу на потерпілих та свідків та продовження протиправної поведінки існують і на даний момент.

Захисники та обвинувачені вкотре заперечували проти продовження терміну тримання під вартою обвинувачених, вказавши на недоцільність продовження дії запобіжних заходів з огляду на те, що ризики передбачені ст. 177 КПК України прокурором не доведені. Захисники зазначили про необхідність зміни даних запобіжних заходів на інші, що не пов`язані із триманням під вартою, зокрема, на домашній арешт.

Так, захисники ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_14 подали суду письмові клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, що не пов`язаний із позбавленням волі. Захисники ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_14 також просили, що у випадку, якщо суд прийде до висновку про неможливість зміни запобіжного заходу визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави.

Обвинувачений ОСОБА_13 свого захисника підтримав, зазначивши, що будь-які ризики, передбачені ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України відсутні, також просив змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт або визначити альтернативний запобіжний захід.

Захисник ОСОБА_9 в своєму клопотанні просила суд змінити запобіжний захід з тримання під вартою на інший, зазначивши, що обставини, за яких обвинуваченому ОСОБА_14 був обраний запобіжний захід, змінилися. Зазначила, що на даний момент відсутні докази існування ризиків.

Обвинувачений ОСОБА_14 захисника підтримав та у своєму клопотанні також зазначив про необхідність зміни щодо нього запобіжного заходу або визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Захисник ОСОБА_10 зазначила, що ОСОБА_12 бажає влаштуватися на роботу, а тому за напрямком своєї діяльності йому необхідно виїжджати за межі м. Ірпінь. Виходячи із цього вона просила виключити із переліку покладених на обвинуваченого обов`язків обов`язок «не відлучатися із населеного пункту, в якому він перебуває, без дозволу суду».

Обвинувачений ОСОБА_12 захисника підтримав.

Суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилається прокурор у обвинувальному акті, дають достатні підстави суду вважати, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, з початку судового засідання зменшилися лише частково, а обставини кримінального провадження з минулого судового засідання не змінилися.

Обвинувачені в тій чи іншій мірі підтвердили, що мають визначене постійне місце проживання на території м. Києва чи Київської області. Це, дійсно знижує ризик втечі від суду під час судового розгляду, однак не спростовує його повністю.

Так, обвинувачені і досі можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих, а для запобігання зазначених ризиків суд вважає недостатнім застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Так потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_15 у всіх судових засіданнях продовжують наголошувати, що залякані діями ОСОБА_14 та ОСОБА_13 та прямо заявляють, що з урахуванням всієї поведінки обвинувачених під час вчинення інкримінованого злочину, зокрема постійних погроз фізичною розправою та вбивством щодо них, бояться насильства з боку цих обвинувачених. Враховуючи зазначені дії обвинувачених, про які заявили потерпілі, у суду також є обґрунтовані підстави припускати, що обвинувачені можуть також вчинити подібний вплив і на свідків.

Так, як зазначив Європейський суд з прав людини (пункт 44 Постанови від 18 грудня 2012 р. по справі Сопин проти Російської Федерації), «Суд повторює, що виправданий страх помсти, часто може бути достатнім для того, щоб залякані свідки відмовилися від участі в кримінальному процесі в цілому».

У суду немає підстав не довіряти показанням потерпілих та їх доводам щодо страху перед обвинуваченими та погроз їм фізичною розправою та вбивством з боку останніх, а тому суд відкидає доводи захисників щодо відсутності ризиків впливу на потерпілих та свідків.

Міркування захисників про те, що протягом здійснення кримінального провадження з боку обвинувачених не отримано жодних відомостей про спроби обвинувачених вплинути на свідків та потерпілих, що свідчить про відсутність ризиків впливу на свідків та потерпілих, є надуманими. Як випливає із матеріалів справи, обвинувачені перебувають під вартою з 16 травня 2018 р. і, звичайно, оскільки запобіжний захід у виді тримання під вартою запобігає спілкуванню їх із потерпілими та свідками, вплив на них на даний час неможливий. Однак, у випадку зміни запобіжного заходу, ризик такого впливу є очевидним, про що зазначалося вище.

Таким чином, це свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, який виражається в тому, що обвинувачені ОСОБА_14 та ОСОБА_13 можуть незаконно впливати на потерпілих в даному кримінальному провадженні.

В рамках даного кримінального провадження допитано значну кількість свідків, які у подальшому мають надати свої показання у ході судового розгляду. На даний час судовий розгляд триває, жоден із свідків не допитаний, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачені, перебуваючи на волі, можуть намагатися схилити свідків до зміни своїх показань.

Це також свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, який виражається в тому, що обвинувачені можуть незаконно впливати і на свідків в даному кримінальному провадженні.

Так, як зазначив в своєму рішенні ЄСПЛ, «Суд визнає, що в справах с багатьма обвинуваченими існує небезпека того, що ув`язнений у випадку звільнення може здійснювати тиск на свідків або може іншим чином перешкоджати розгляду справи, часто досить висока. Всі ці фактори можуть виправдати порівняно довгий період тримання під вартою». (пункт 53 постанови від 15 березня 2011 р. Сизов проти Російської Федерації).

Суд погоджується із доводами захисників про те, що епідемія з COVID-19 несе в собі певні ризики для життя та здоров`я людей. Однак такі ризики існують незалежно від перебування особи на волі чи в умовах СІЗО. Так, як з`ясовано у обвинувачених, вони перебувають в окремих, спеціально призначених для колишніх працівників правоохоронних органів, камерах. В даних камерах забезпечені кращі умови, ніж для всіх інших. Суд, розглядаючи питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має керуватися виключно вимогами закону. Будь-які вказівки щодо обов`язковості зміни запобіжного заходу внаслідок епідемій в законі відсутні.

Із міркуваннями захисника ОСОБА_8 про те, що суд має змінити його підзахисному запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт на підставі принципів, що стосуються поводження з особами, позбавленими свободи, у контексті пандемії короновірусної хвороби COVID-19 від 20 березня 2020 р., суд не погоджується на цій підставі, що дані принципи не є нормативними вказівками судам про негайне звільнення всіх осіб із місць попереднього ув`язнення. Дані принципи є узагальненим баченням відповідного Європейського комітету того, як мали б діяти органи влади в умовах пандемії. Однак, звичайно, кожен орган влади, зважаючи на дані принципи, має діяти відповідно до конкретних обставин, що виникають у кожному конкретному випадку. Так, суд не вважає, що перебування обвинувачених в умовах Київського СІЗО в окремій камері, спеціально призначеній для колишніх працівників правоохоронних органів, в якій забезпечені кращі умови, ніж для всіх інших, можна прирівняти до катувань та нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження з особами.

Також суд не вбачає, що умови, в яких перебувають обвинувачені створюють підвищений ризик зараження COVID-19. В умовах пандемії ризик зараження вірусом існує для всіх відвідувачів громадських місць, транспорту, державних органів, де є скупчення людей, а тому обвинувачені не піддаються більшому ризику, ніж інші громадяни. Суд погоджується із думкою захисника ОСОБА_8 про те, що виходячи із наданої ним інформації та документів, можна зробити висновок про порушення прав утримуваних в СІЗО. Однак, враховуючи спеціальні умови тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , суду не надано жодних доказів того, що саме ці обвинувачені піддані найбільш високому ризику зараження на коронавірус.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні:

1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування;

Обвинувачені обвинувачуються у вчиненні злочинів із застосуванням насильства. Як зазначили під час допиту потерпілі, обвинувачені застосовували щодо них фізичне та психологічне насильство, а також психологічне насильство щодо їх семирічного малолітнього сина, якого вони свідомо залякували, користуючись його безпорадністю та розпачем.

Крім того, неодноразово зазначалося судом, потерпілі ОСОБА_16 кожного разу зазначають про свої побоювання щодо насильницьких дій з боку обвинувачених, якщо вони будуть перебувати на волі. Те саме може стосуватися і інших потерпілих, які ще не допитані та свідків.

Тому суд вважає на даний час передчасним визначення розміру застави обвинуваченим.

При продовженні запобіжних заходів у виді тримання під вартою обвинуваченим суд враховує ступінь зменшення ризиків, але такого зменшення недостатньо для повного запобігання даним ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки.

Суд і досі не погоджується з тим, що зміна правової кваліфікації діянь обвинувачених автоматично тягне за собою зменшення ризиків. Так, обвинувачений ОСОБА_13 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину, обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_14 - у вчиненні особливо тяжкого злочину, за вчинення якого законом передбачене покарання у вигляді тривалого строку позбавлення волі.

Судом враховано тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, у якому вони обвинувачуються, вік та стан здоров`я, репутацію обвинувачених. Так, серед злочинів, в яких обвинувачують ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 є особливо тяжкий, за вчинення якого визначене покарання у виді до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Розуміючі невідворотність покарання, що може настати якщо вина обвинувачених буде доведена та небажання останніх нести дане покарання дають підстави вважати, що вони можуть переховуватися від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Це свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, який виражається в тому, що обвинувачені можуть переховуватись від суду з метою уникнення покарання. Даний ризик залежить не від кількості інкримінованих епізодів злочинної діяльності та не від наявності простої можливості обвинуваченого перетнути кордон держави, а, зокрема, від виду та міри можливого покарання та від готовності обвинуваченого його понести.

З цих же підстав недостатнім чинником, який міг би запобігти переховуванню обвинувачених від суду є відсутність судимості, наявність сім`ї, батьків, визначеного місця проживання, позитивні характеристики, участь в бойових діях, тощо. Таким чином, достатні фінансові можливості обвинувачених (наявність постійного доходу), можливість безперешкодного виїзду за кордон, а також враховуючи вид та міру можливого покарання та можливе бажання його уникнення все це в сукупності підтверджує ризик переховування обвинувачених від суду або в Україні, або за кордоном.

Суд не погоджується із доводами захисника ОСОБА_8 про те, що обвинувачений ОСОБА_13 не має навіть простої можливості перетнути кордон. Дане твердження не відповідає дійсності, оскільки Україна не забороняє своїм громадянам перетинати кордони держави. Свобода пересувань гарантується Конституцією, а тому будь-який громадянин має право виїхати за територію України як по внутрішньому паспорту, так і закордонному. Той факт, що ОСОБА_13 раніше не виїжджав за кордон, також не може свідчити про те, що в майбутньому він це не зробить, якщо буде на волі. Перебуваючи на волі, він також може отримати паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Наявне місце проживання та роботи не може бути тим фактором, що може гарантувати відсутність ризику втечі внаслідок страху кримінальної відповідальності та тривалого терміну позбавлення волі..

Суд наголошує на тому, що виключний перелік ризиків, запобігти яким має запобіжний захід, визначений ч. 1 ст. 177 КПК України. Виходячи з цього суд не вправі зважати на інші ризики, що не передбачені законом, в якості підстави для продовження запобіжного заходу. Це цілком очевидно. Також очевидно, що суд має зазначати в ухвалі дійсні ризики, а не кожен раз різні чи нові (яких до того ж немає і які не передбачені законом). Враховуючи те, що судовий розгляд триває достатньо довго з об`єктивних причин, ризики із минулих судових засідань залишаються ті самі, оскільки процесуальна стадія не змінюється, про що зазначається у кожній наступній ухвалі суду. Таким чином, кожного разу суд зазначає дійсні ризики, яким кожного разу надає нову оцінку.

Обвинувачений ОСОБА_13 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину, обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_14 - у вчиненні особливо тяжкого злочину, за вчинення якого законом передбачене покарання у вигляді тривалого строку позбавлення волі, що дає підстави вважати, що вони можуть переховуватися від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Це свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, який виражається в тому, що обвинувачені можуть переховуватись від суду.

Дані обставини, на думку суду є достатнім приводом для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Із зазначених підстав суд не вбачає можливості зміни запобіжних заходів обвинуваченим.

Продовження запобіжного заходу обвинуваченим у виді тримання під вартою не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції від 04.11.1950 року «Про захист прав людини і основоположних свобод», оскільки існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Суд на даній стадії також вважає недоцільним виключення обов`язку ОСОБА_12 «не відлучатися із населеного пункту, в якому він перебуває, без дозволу суду», оскільки обов`язки обвинуваченому визначені нещодавно, у суду недостатньо даних про сумлінне виконання цих обов`язків як зараз так і у майбутньому. Крім того, це один із основних обов`язків, який може гарантувати те, що обвинувачений не буде переховуватися від суду.

Стосовно того, чи є військова прокуратура належним органом, якому надано право на здійснення процесуального керівництва в даному кримінальному провадженні, суд під час розгляду питання про доцільність продовження строку перебування під вартою обвинувачених питання не досліджує. Це питання може бути досліджене лише в межах судового розгляду, а тому даному факту буде надана належна правова оцінка під час розгляду справи по суті.

Виходячи із зазначеного, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_12 строку дії обов`язків задовольнити.

В задоволенні клопотань адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 - відмовити

Продовжити строк тримання обвинувачених: ОСОБА_13 17.02.1994 року, ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_1 під вартою.

Продовжити ОСОБА_12 строк дії обов`язків:

- прибувати до суду за кожним викликом;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він перебуває, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

Строк дії ухвали до 27 вересня 2020 р. включно.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Солом`янський районний суд м. Києва протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошений 31.07.2020 р. о 13.30

Головуючий

Судді