Справа № 442/3419/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/674/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в залі судових засідань кримінальне провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 червня 2020 року про обрання обвинуваченому строку тримання під вартою,

за участю: прокурора ОСОБА_8
захисника ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_9
перекладача ОСОБА_10

встановила:
оскаржуваною ухвалою обрано ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, терміном на 60 (шістдесят) днів, тобто до 09 серпня 2020 року.
Визначено розмір застави, достатній для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_11 ( ОСОБА_12 ) своїх процесуальних обов`язків та запобігання ризикам, зазначеним в ст.177 КПК України, в розмірі 60 прожиткових мінімумів доходів громадян, що становить 120420 (сто двадцять тисяч чотириста двадцять) гривень, яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем)..
Не погоджуючись з даною ухвалою захисник обвинуваченого ОСОБА_6 подала на неї апеляційну скаргу у який просить скасувати ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11.06.2020 року та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 .
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що ухвала суду є необґрунтована. Вважає, що суд першої інстанції не врахував, що її підзахисний є громадянином Вірменії, хоч не має постійного місце проживання в Україні, однак раніше не судимий, займається господарською діяльністю з вирощування сільгоспродукції, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.
В Україну він прибув 7 грудня 2019 р. на запрошення від ОСОБА_13 на весілля, проживав у останнього за адресою: АДРЕСА_1 до моменту затримання, і в ході усіх судових засідань ОСОБА_13 наголошував, що не заперечує проти того, щоб ОСОБА_7 і надалі проживав у належній його родині квартирі та відбував там домашній цілодобовий арешт.
Стосовно визначеного розміру застави 120 420 грн. захист вважає що такий є необґрунтованим, оскільки значно перевищує розмір заподіяної невстановленими до цього часу особами шкоди, і також обирався без урахування матеріального становища ОСОБА_7 .
На думку захисту , яка постійно стверджувала у судових засіданнях, належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 міг забезпечить цілодобовий домашній арешт з електронним засобом контролю, або мінімальний розмір застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги, виступ прокурора, який заперечив проти поданих апеляційних вимог та просив залишити без змін ухвалу суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така до задоволення не підлягає.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зокрема, право на доступ до правосуддя (п.14 ч.1 ст.7 КК України).

У Рішенні Конституційного Суду України № 4-р/2019 від 13.06.2019 у справі № 3-208/2018(2402/18) щодо ОСОБА_14 зазначено, що положення частини 2 статті 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене частиною другою статті 392 Кримінального процесуального кодексу України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Згідно ч.6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст.177 КПК України.

Згідно ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів справи, ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, тобто тяжкого злочину згідно ст. 12 КК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , врахував, що будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України немає.

При розгляді клопотання суд обґрунтовано врахував, що ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачене покарання у виді позбавлення волі, врахував дані про особу обвинуваченого, існування ризику того, що обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, може і в подальшому вчиняти нові кримінальні правопорушення чи ухилятись від явки до суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що, ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою не зменшилися, що виправдовує тримання ОСОБА_7 під вартою, а застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу за даних обставин буде недоцільним.

Відтак, доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, є необґрунтованими і безпідставними.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 та скасування ухвали суду першої інстанції про продовження останньому строку запобіжного заходу тримання під вартою.

Істотних порушень вимог кримінального закону чи неправильного застосування кримінального процесуального закону, які б могли потягти за собою скасування ухвали суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 331,405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 червня 2020 року про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою без змін.

Ухвала остаточна та оскарженню не підлягає.

С у д д і
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4