Справа №585/663/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/662/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засідання в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 квітня 2020 року,-

ВСТАНОВИЛА:

17 березня 2020 року до Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_7 з клопотанням про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, не пов`язаним з довічним позбавленням волі на підставі ст. 74 КК України.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 квітня 2020 року у задоволенні поданого клопотання засудженого ОСОБА_7 було відмовлено в повному обсязі.

Суд мотивував своє рішення тим, що нормами КК України, на даний час передбачено лише можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, вважаючи його таким, що постановлене з істотним порушенням вимог КПК України та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 квітня 2020 року та постановити нову, якою замінити довічне позбавлення волі на позбавлення волі строком 15 років.

В обґрунтування апеляційних вимог засуджений зазначає, що всупереч нормам ч.2 ст. 349 КПК України в оскаржуваній ухвалі обсяг доказів не визначався.

Вказує, що висновки суду, які викладені в п.8, а саме в 2 та 4 реченні оскаржуваної ухвали суперечать один одному, тому вважає, що суд перекручує факти видаючи таким чином бажане за дійсне, викладаючи в своїх рішеннях міркування а не обґрунтовані законом доводи.

Зазначає, що суд відмовивши йому у задоволенні клопотання, фактично залишив не усуненим порушення ст. 28 Конституції України, що випливає з рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України», де стверджується що має місце порушення ст. 3 Конвенції у зв`язку з фактично нескоротним довічним ув`язненням в такому вигляді в якому воно існує наразі і визнано катуванням, тобто суд застосував надмірний формалізм, чим по суті відмовив йому у доступі до правосуддя всупереч ч.2 ст.30 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті ухвали суду та поданої апеляційної скарги, думку засудженого ОСОБА_7 , та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали вимоги апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечив проти вимог апеляційної скарги засудженого, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі це один із видів покарання, який застосовується за вчинення особливо тяжких злочинів та у випадках, спеціально передбачених законом.

Застосування зазначеного покарання не суперечить а ні Конституції України, а ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.

Тому відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого, та ніяк не може розцінюватись як катування чи нелюдське ставлення до нього, у зв`язку з чим доводи засудженого в цій частині є необгрунтованими.

Відповідно до вимог ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 лютого 2014 року ОСОБА_7 засуджений за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України і йому призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 19 червня 2014 року вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 11.02.2014 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 залишено без змін.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що призначене вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 лютого 2014 року ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам закону України про кримінальну відповідальність, які діяли на момент вчинення ним злочинів.

Доводи засудженого, щодо не дослідженням судом всупереч нормам ч.2 ст. 349 КПК України обсяг доказів, є необґрунтованим, оскільки самим засудженим не наведено, які ж саме докази на його думку потрібно було дослідити та порядок їх дослідження.

Доводи апелянта, щодо фактичної відмови суду у доступі до правосуддя згідно ч.2 ст.30 КПК України, оскільки відмовивши у задоволенні його клопотання, суд залишив не усуненим порушення ст. 28 Конституції України, що випливає з рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України», де стверджується що має місце порушення ст. 3 Конвенції то колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України», зміст якого зводиться до того, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоб гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

Крім того, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Доводи апелянта, стосовно незгоди зі змістом оскаржуваної ухвали, зокрема вказівка на суперечність в п.8, у 2 та 4 реченні ухвали, є безпідставними, оскільки суд посилаючись на рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України №2», норми КК України цілком зрозуміло, роз`яснив, що на даний час передбачено лише можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, і такою можливістю ОСОБА_7 вправі скористатися.

З такими висновками погоджується і колегія суддів та констатує, що на теперішній час в державі відсутня процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі, або умовно-дострокове звільнення такої особи, однак в України існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.

Так, ч. 2 ст.87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Отже, системний аналіз кримінального процесуального законодавства України дає підстави для висновку, що до компетенції судді міськрайонного суду, на даний час, не відноситься розгляд клопотань про умовно дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням, відносно осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, який знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, та прийняття рішення про заміну засудженій особі до покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки при вирішенні такого клопотання суддя суду першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, відмовляючи у клопотанні ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, не пов`язаним з довічним позбавленням волі, діяв на підставі чинного законодавства у межах своїх повноважень відповідно до кримінального процесуального закону України.

За наведених підстав, знаходячи ухвалу суду законною, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування, а відповідно, не знаходить підстав, і для задоволення апеляційних вимог засудженого ОСОБА_7 .

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 квітня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким - залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та оскарженню не піддягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4