КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

28 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0002628 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року, щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
законних представників
потерпілого ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10
та обвинуваченого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та засуджено до покарання у виді 200 (двохсот) годин громадських робіт.
На підставі ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК України суд звільнив ОСОБА_5 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Цим же вироком стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_11 матеріальну шкоду в розмірі 42 450 (сорок дві тисячі чотириста п`ятдесят) грн. 01 коп. та моральну шкоду в розмірі 30000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп.

Як встановлено вироком суду, ОСОБА_5 07.03.2017 року приблизно о 12 годині 30 хвилин перебував на дитячому майданчику за адресою: АДРЕСА_3 , де знаходився малолітній потерпілий ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В цей час, маючи злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, внаслідок дитячого конфлікту, який попередньо відбувся між малолітнім ОСОБА_11 та сином ОСОБА_5 , останній підійшов до малолітнього ОСОБА_11 із заду та вхопивши його руками за куртку, усвідомлюючи і свідомо припускаючи настання наслідків у вигляді тілесних ушкоджень, кинув малолітнього ОСОБА_11 об дерев`яну лавку, яка стояла поряд.

Далі, ОСОБА_5 , продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , враховуючи особу потерпілого, те що він є малолітнім, взяв його руками за шию та декілька разів кинув малолітнього потерпілого об дерев`яну лавку, яка стояла поряд, в результаті чого ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження.

Своїми протиправними діями ОСОБА_5 спричинив малолітньому потерпілому ОСОБА_11 легкі тілесні ушкодження, у вигляді синців на боковій поверхні шиї зліва в середній третині 1, на задній поверхні грудної клітки в проекції 7-9 ребер по лівій лопатковій лінії 1, в проекції 8-9 ребер між лівою лопатковою та при хребетною лініями 1, в проекції 8 ребра по правій лопатковій лінії 1, в проекції 9-10 ребер між правими прихребетною та лопатковою лініями 1, на рівні 1 поперекового хребця по лівій прихребетній 1 та задньо-пахвовій 1 лінії, на рівні 3 поперекового хребця по правій лопатковій лінії 1, на передній поверхні правого плеча в середній третині 1.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року та закрити кримінальне провадження. Відмовити у задоволенні цивільного позову в повному обсязі.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, апелянт вказує на те, що вирок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, винесений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Щодо обставин, які відбувались, апелянт зазначає про те, що у зв`язку з тим, що його син неодноразово повертався зі школи у синцях після бійок з ОСОБА_12 , а розмови його дружини та інших батьків не принесли ніякого результату, 07 березня 2017 року, коли у його сина з ОСОБА_12 знову сталась бійка, він вирішив поговорити з останнім, і прийшовши на дитячий майданчик, на якому гуляло багато дітей та дорослих, він підійшов до ОСОБА_13 , який там знаходився, і притримуючи його за куртку, щоб той не втік, поговорив з ним 10-15 секунд, при цьому його не бив, а лише розмовляв підвищеним тоном, а після того, як ОСОБА_14 пообіцяв більше не бити його сина, він його одразу відпустив та пішов у своїх справах, але батьки ОСОБА_13 помилково вважають, що сліди на його тілі, які він отримав під час бійки у школі, як і його син ОСОБА_15 , у якого також з`явились синці на тілі у той день це сліди, які він (апелянт) йому наніс.

Зокрема, апелянт вказує на те, що о 00 год. 00 хв. 07 березня 2019 року сплило два роки з моменту настання подій, які стали предметом судового слідства, і відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України він мав бути звільнений від кримінальної відповідальності, однак суд першої інстанції цього не зробив, а не роз`яснивши йому підставу звільнення від кримінальної відповідальності, не запитавши його згоди на це, суд визнав його винним та лише звільнив від відбуття призначеного покарання, внаслідок чого порушив його право на захист, так як йому не було роз`яснено всі його права.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції при винесенні вироку застосував закон, який не підлягав застосуванню, оскільки, як вказує апелянт, навіть якщо погодитись з припущенням прокурора, що ніби він (апелянт) завдав шкоду ОСОБА_16 у вигляді легких тілесних ушкоджень, то це жодним чином не могло бути навмисним, а тому в його діях був би відсутній склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, за який його помилково засудив суд першої інстанції.

Також, як зазначає апелянт, жодний свідок не вказав у суді, що він наносив які-небудь удари потерпілому, та звертає увагу на те, що навіть сам потерпілий у суді показав, що він його не бив, а тілесні ушкодження він отримав нібито від удару об лавку після його поштовху, що, на думку апелянта, підтверджує той факт, що тілесні ушкодження жодним чином не могли бути йому завдані навмисно, а щодо синців на щелепі та плечі, то як вважає апелянт, вони не могли утворитись від удару спиною об лавку і скоріше всього, як і синці на спині, утворились в потерпілого від бійки у класі з його сином.

Вказує апелянт і на те, що факт конфліктування учнів з ОСОБА_12 підтвердили свідок ОСОБА_17 (вчитель та класний керівник), яка повідомила, що ОСОБА_18 часто показував агресивну поведінку, свідок ОСОБА_19 (його син), який повідомив, що ОСОБА_20 навіть бив дівчат і часто конфліктував з хлопцями, законний представник потерпілого (батько ОСОБА_21 ), який підтвердив наявність у його сина особливої поведінки, внаслідок одночасної роботи обох півкуль головного мозку.

На думку апелянта, судом першої інстанції у вироку не було надано оцінки бійці між його сином та ОСОБА_22 , яка мала місце у той же дань 7 березня 2017 року за декілька годин до його розмови з потерпілим, внаслідок якої обидва хлопчики зазнали певних ушкоджень, що підтвердили в судовому засіданні свідок ОСОБА_23 (вчитель), яка підтвердила, що між його сином ОСОБА_24 та ОСОБА_25 у той день була бійка, яка тривала декілька хвилин, і хлопці сильно били одне одного кулаками, штовхали на парти та валялися на підлозі, свідок ОСОБА_17 (вчитель, класний керівник), також повідомив, що між хлопцями дійсно була сильна бійка, і вони били одне одного кулаками, свідок ОСОБА_19 (його син), який також підтвердив, що 07 березня 2017 року між ним та ОСОБА_22 сталася бійка, в процесі якої вони билися об парти, свідок ОСОБА_26 (однокласниця його сина ОСОБА_27 і ОСОБА_21 ), підтвердила суду, що дійсно в той день була бійка між її сином та потерпілим.

Крім того, як вказує апелянт, обставини його розмови з потерпілим також були відтворені у показах ряду осіб, а саме потерпілого ОСОБА_13 , який в судовому засіданні зізнався, що він (апелянт) його не бив, проте сказав, що він нібито його «кинув на лавку пару разів», що, на думку апелянта, не можна брати до уваги, так як вказану фразу він сказав під тиском свого батька.

Також, як вважає апелянт, не можна брати до уваги показів свідка ОСОБА_28 (вахтера), яка зазначила обставини, які не підтвердила жодна особа, навіть потерпілий.

Звертає увагу апелянт на покази свідка ОСОБА_26 , яка неодноразово зазначала суду про те, що він просто взяв потерпілого за куртку, приставив до лавки, накричав і пішов, при цьому навіть не притискав його до лавки, і на уточнююче запитання «чи кидав він ОСОБА_25 об лавку?» відповіла чітко «ні» та підтвердила, що поряд було багато людей з дітьми і дитячими візками, при цьому ніхто не кричав і не підходив, а також свідок заперечила присутність вахтера ОСОБА_28 .

Вказує апелянт і на висновок експертизи, в якому зазначено, що тілесні ушкодження ОСОБА_21 утворились внаслідок дії тупих предметів, а яких саме експертом не було встановлено, лише встановлено було те, що тілесні ушкодження були завдані 07 березня 2017 року, тобто в день коли сталася бійка між потерпілим та його сином, і таким чином, на думку апелянта, не є достеменно відомо, чи тілесні ушкодження утворились внаслідок бійки чи внаслідок його розмови з потерпілим вже після бійки.

Крім того, як вважає апелянт, цивільний позов та додані до нього докази не були розглянуті та не досліджувались судом під час проведення судових засідань, та що є грубим порушенням законодавства.

Зокрема, апелянт звертає увагу на те, що до справи не було додано належних доказів, які б могли б доводити завдання матеріальної або моральної шкоди, а зв`язок перерахованих в позові діагнозів з подіями 07 березня 2017 року не підтверджений, а також, на думку апелянта, є незрозумілим, чому суд першої інстанції вийшов за межі позовної заяви та присудив йому замість 35 950,01 грн., які просили позивачі, суму значно більшу 42 450,01, і з цього приводу немає ніякого пояснення.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року відносно ОСОБА_5 , а кримінальне провадження № 0002628 закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із встановленням відсутності в діянні ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
В обґрунтування поданої скарги, захисник обвинуваченого посилається на те, що оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим у зв`язку із неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Як зазначає апелянт, показання його підзахисного щодо заперечення ним вини в інкримінованому злочині не були спростовані ні під час досудового розслідування, ні в судовому засіданні.

Крім того, як вказує захисник, Дарницький районний суд м. Києва, взагалі не дав оцінки показам свідка (малолітнього свідка) ОСОБА_29 , яка беззастережно спростувала вчинення ОСОБА_5 фізичного насильства, внаслідок якого могли бути завдані тілесні ушкодження малолітньому потерпілому ОСОБА_11 , та поставила під сумнів достовірність свідчень свідка ОСОБА_30 , а також аналогічні покази щодо відсутності факту фізичного насильства в діях ОСОБА_5 внаслідок якого могли бути завдані тілесні ушкодження малолітньому потерпілому ОСОБА_11 , в судовому засіданні надав і свідок ОСОБА_31 .

Щодо показів малолітнього потерпілого ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_30 , то на думку захисника та його підзахисного обвинуваченого ОСОБА_5 , їх покази мають істотні розбіжності із показами свідка ОСОБА_29 та показами самого обвинуваченого ОСОБА_5 , і їх свідчення не підтвердив жодний свідок, а в матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили можливість свідка ОСОБА_30 (консьєржа) бути свідком обставин, інкримінованого злочину.

Як вважає апелянт, що стосується висновку експерта (судово-медиччна експертиза) № 577 від 10.03.2017 року, на який посилається суд першої інстанції, як беззаперечний доказ винуватості обвинуваченого ОСОБА_5 , то він не може слугувати таким, оскільки у ньому зазначено тільки виявлені тілесні ушкодження в потерпілого, їх тяжкість, однак, що саме ці тілесні ушкодження були заподіяні саме обвинуваченим ОСОБА_5 умисно і саме 07.03.2017 року приблизно о 12 годині 30 хвилин такий не містить.

Крім того, на думку апелянта, під час розгляду справи належними і допустимими доказами не доведено причинний зв`язок між діянням ОСОБА_5 і наслідками, які мали місце у вигляді нанесення легких тілесних ушкоджень малолітньому потерпілому ОСОБА_11 , що вказує на відсутність об`єктивної сторони складу злочину.

Також, як зазначає апелянт, під час судового розгляду не було достатньо переконливо спростовано сумнівність тверджень обвинувачення щодо обставин виникнення у потерпілого легких тілесних ушкоджень та причинний зв`язок між такими тілесними ушкодженнями та наслідками саме дій обвинуваченого ОСОБА_5 .

Як вказує апелянт, з показань малолітнього потерпілого ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_32 , свідка ОСОБА_33 , малолітнього свідка ОСОБА_29 , малолітнього свідка ОСОБА_34 вбачається те, що 07.03.2017 близько 10:00 години в приміщенні будівлі Гімназія «Київська Русь» між малолітнім потерпілим ОСОБА_11 та малолітнім свідком ОСОБА_5 виникла бійка, під час якої (зі слів і потерпілого ОСОБА_11 ) малолітньому потерпілому ОСОБА_11 , зокрема були нанесені удари по обличчю і по спині, він падав на підлогу (на спину), при цьому зсовувались та перевертались шкільні меблі, проте, суд першої інстанції у вироку не зазначив жодних доводів, чому він не погодився (не врахував) позицію захисту про те, що сукупність таких відомостей породжує обґрунтовані сумніви у наявності причинного зв`язку між діями (діяннями) обвинуваченого ОСОБА_5 близько 12 години 30 хвилин 07.03.2017 року та наслідками у вигляді саме легких тілесних ушкоджень, зазначених у висновку судово-медичного експерта.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що належно і переконливо такі сумніви не було усунуто стороною обвинувачення та судом першої інстанції, тому причинний зв`язок між діяннями обвинуваченого та наслідками у вигляді легких тілесних ушкоджень, виявлених у малолітнього потерпілого ОСОБА_11 , також не може вважатись переконливо доведеним.

Сумнівний характер вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому суспільно-небезпечного діяння, на думку апелянта, не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов свій ви яв у практиці Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні від 21.07.2011 у справі «Коробов проти України», в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих не оспорюваних презумпцій факту.

Крім того, на думку захисника, під час судового розгляду прокурором не виконано приписів ст. ст. 22, 92, 93 КПК України щодо обов`язку доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, збирання доказів, доведення перед судом їх переконливості, тому суд при вирішенні справи мав враховувати загальні засади кримінального провадження щодо змагальності сторін та диспозитивності.

В поданих запереченнях, на апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 , законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 ОСОБА_8 просить відхилити наведені обвинуваченим ОСОБА_5 та його захисником адвокатом ОСОБА_6 докази невинуватості, зазначені ними в апеляційних скаргах та залишити вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити; пояснення прокурора та законних представників потерпілого, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту та просили залишити їх без задоволення, а вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, всупереч доводам апеляційних скарг сторони захисту, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 в умисному заподіянні малолітньому ОСОБА_11 легких тілесних ушкоджень, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Незважаючи на невизнання ОСОБА_5 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, колегія суддів вважає, що наведене в оскаржуваному вироку формулювання обвинувачення ОСОБА_5 , визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини та мотивів кримінального правопорушення, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин кримінального правопорушення, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, які суд першої інстанції детально навів у своєму рішенні та надав їм відповідну правову оцінку.

Зокрема, не дивлячись на позицію обвинуваченого ОСОБА_5 , суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у вироку про те, що його вина у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, повністю підтверджується дослідженими під час судового розгляду доказами, а саме: показаннями неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 ; показаннями свідків ОСОБА_30 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_29 , а також даними, які містяться у висновку судово-медичного експерта № 577 від 10.03.2017 року щодо ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, спричинених гр. ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с. 169-171).

При цьому, повторно дослідивши, в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням сторони захисту, показання свідків ОСОБА_32 та ОСОБА_33 , а також висновок судово-медичного експерта № 577 від 10.03.2017 року, колегія суддів не знайшла підстав для висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, з огляду на таке.

Дійсно, як вбачається з показань допитаних в суді апеляційної інстанції вчителів школи свідків ОСОБА_32 та ОСОБА_33 , які, ставши очевидцями бійки між учнями ОСОБА_35 та ОСОБА_11 , одразу втрутились та припинили її, за декілька годин, до події інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення між його неповнолітнім сином ОСОБА_35 та його однокласником неповнолітнім ОСОБА_11 відбулася бійка у приміщенні школи, в ході якої, під час перерви, знаходячись у кінці класу, вони наносили один одному удари кулаками в область обличчя та тулуба, в тому числі після того, як впали на підлогу.

Разом з тим, свідок ОСОБА_32 пояснила суду, що видимих тілесних ушкоджень на учнях, зокрема ОСОБА_11 вона не бачила, обличчя обох учнів були червоними, а самі вони перебували у розлюченому стані.

Свідок ОСОБА_33 , яка являлась класним керівником учнів, пояснила суду, що початку бійки вона не бачила, оскільки коли зайшла до класу учні знаходились вже на підлозі в кінці кабінету. Одразу після бійки ніхто із учнів на стан здоров`я не жалівся і не казав, що у них щось болить, хоча обличчя в обох були почервонілими, а у ОСОБА_36 була припухлість під оком, яку вона обробила маззю від набряку.

Далі, як пояснила свідок ОСОБА_33 , після закінчення останнього уроку, ОСОБА_37 скаржився на головну біль чи головокружіння, а ОСОБА_11 нібито говорив, що у нього боліла спина, але точно вона не пам`ятає.

При цьому, вказаний свідок у своїх показаннях в суді апеляційної інстанції зазначила про те, що коли вона побачила бійку, ОСОБА_11 знаходився зверху, а ОСОБА_37 намагався піднятись і носив йому удари кулаками в область голови та обличчя.

Таким чином, проаналізувавши докази, які були досліджені під час судового розгляду судом першої інстанції, а також показання свідків ОСОБА_32 та ОСОБА_33 , які вони надали в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що тілесні ушкодження, виявлені на тілі неповнолітнього ОСОБА_11 під час проведення судово-медичної експертизи, принаймні переважна більшість із них, зокрема в області шиї та спини, не могли утворитися під час бійки у школі з неповнолітнім ОСОБА_35 , оскільки у справі відсутні прямі чи непрямі докази того, що ці ушкодження потерпілому міг спричинити син обвинуваченого неповнолітній ОСОБА_37 , який в суді першої інстанції не давав показань, які б узгоджувалися з характером та локалізацією тілесних ушкоджень виявлених на тілі ОСОБА_11 .

Показання допитаних в суді апеляційної інстанції свідків ОСОБА_32 та ОСОБА_33 також не дають підстав для такого висновку, з урахуванням того, що жоден із вказаних свідків не бачив того, що під час бійки ОСОБА_37 наносив удари в область шиї або здавлював її руками чи наносив чисельні удари в область спини потерпілого ОСОБА_11 , так само як і того, що останній ударявся спиною об підлогу або інші предмети.

Більш того, як прямо зазначено у висновку судово-медичного експерта, характер та морфологічні властивості виявлених у ОСОБА_11 ушкоджень свідчать про те, що вони утворилися внаслідок дій (за рахунок тиснення удару співударяння або внаслідок комбінації таких впливів) тупого (тупих) предмету (предметів), характерні властивості якого (яких) в ушкодженнях не відобразилися.

За таких обставин колегія суддів не може визнати обґрунтованими та такими, що відповідають дійсності показання обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що він не застосовував фізичної сили до неповнолітнього ОСОБА_11 та не мав умислу на спричинення останньому легких тілесних ушкоджень, оскільки вони повністю спростовуються дослідженими судом доказами, перш за все показаннями потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_30 , ОСОБА_29 та висновком судово-медичного експерта.

Окрім цього, сам ОСОБА_5 не заперечував того факту, що за встановлених судом часом і місцем, будучи в емоційному стані, він підійшов до малолітнього ОСОБА_11 та вхопивши останнього за одежу в області шиї, намагався пояснити йому, щоб той не чіплявся до його сина.

Та обставина, що згідно показань обвинуваченого ОСОБА_5 , він не бажав настання наслідків у вигляді легких тілесних ушкоджень, не може свідчити про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки це кримінальне правопорушення може бути вчинено як з прямим, так і непрямим умислом, під яким закон розуміє те, що хоча особа і не бажала, але свідомо припускала настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, які настали.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини, колегія суддів, вважає безпідставними доводи апеляційних скарг сторони захисту щодо відсутності в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та наявності законних підстав для закриття кримінального провадження відповідно до вимог, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України

Безпідставними у зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції визнає також і доводи апеляційних скарг щодо скасування вироку суду в частині вирішення цивільного позову потерпілої сторони про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та відмови в його задоволенні, оскільки визнає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог законним та обґрунтованим.
Звільняючи ОСОБА_5 від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що обвинувачений підлягає звільненню від покарання, оскільки з дня вчинення ним кримінального правопорушення і до дня ухвалення вироку, який не набрав законної сили минуло два роки, тобто строк притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.
За таких обставин, за наслідками розгляду апеляційних скарг, колегія суддів вважає необхідним вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 27 березня 2019 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 , відповідно до якого останнього визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та звільнено від призначеного покарання на підставі ст. 49 цього Кодексу, без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 753/16201/17

Номер провадження : 11-кп/824/202/2020

Категорія: ч. 1 ст. 125 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_38

Доповідач - суддя ОСОБА_1