Справа № 204/7066/20
Провадження № 1-в/204/1336/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
секретаря судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши у закритому судовому засіданні в режимі відеоконференції заяву представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» про продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
за участю: прокурора ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 , представника установи ОСОБА_6 , особи, щодо якої розглядається заява ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2020 року, відносно ОСОБА_3 , який вчинив суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння передбаченого Особливою частиною Кримінального кодексу України, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.
В заяві, до якої додано висновок комісії лікарів-психіатрів № 999 від 12 жовтня 2020 року, зазначено про те, що в клінічній картині захворювання актуальні маячні ідеї впливу, переслідування, отруєння, буденних відносин на адресу потерпілих, матері та знайомих. Викладене, а також відсутність усвідомлення свого стану та тяжкості скоєного, свідчить про збереження хворим особливої небезпеки для оточуючих. За своїм психічним станом потребує продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом.
В судовому засіданні представник Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» ОСОБА_6 суду пояснила, що на сьогоднішній день ОСОБА_3 перебуває в закладі чуть менше двох років. ОСОБА_3 вчинив злочин в 2018 році, в тому році ж він пройшов судово-психіатричну експертизу, за висновком якої ОСОБА_3 було визнано неосудним. ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, а саме наніс своєму батькові та бабусі ножові поранення. Причиною цього вчинку стало те, що він відчував негативний вплив на себе з боку батька та бабусі. Пацієнт хворіє давно і психічні розлади в нього тривають з 2013 2014 років. Неодноразово ОСОБА_3 його мати пропонувала пройти лікування, однак він відмовлявся. В лікарні з посиленим наглядом пацієнти можуть вільно пересуватись по території лікарні. На теперішній час стан пацієнта не є таким, який би дозволив комісії лікарів-психіатрів прийти до висновку про можливість зміни застосування примусових заходів медичного характеру на посилений режим лікування. За останні шість місяців у ОСОБА_3 виявлялись маячні ідеї на адресу певних осіб, а саме батька, матері та бабусі, при тому, що бабуся та батько померли. Така симптоматика обумовлює його особливу небезпеку для оточуючих. Такі його маячні ідеї є чинником суспільної небезпеки. Більшість пацієнтів підтримують спілкування зі своїми рідними, в цьому нічого поганого не має, однак це не позбавляє їх можливості висловлювати маячні ідеї на їх адресу. Лікуючим лікарем у ОСОБА_3 були виявлені маячні ідеї на адресу матері, однак вони можуть поступово редукуватись при застосуванні різних методів лікування. В зв`язку з чим на теперішній час ОСОБА_3 потребує продовження лікування в закладі з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом.
Особа, до якої застосовані примусові заходи медичного характеру ОСОБА_3 , просив відмовити в задоволенні заяви, суду пояснив, що він вже готовий для того, щоб виписатися та більше не потребує лікування в лікарні з суворим наглядом. На даний момент у нього ніяких хвороб не має. Сьогодні вранці дійсно він прийняв ліки, почуває себе нормально. Вважає, що потребує лікування в кращих умовах та може проходити лікування в лікарні з посиленим наглядом, оскільки там менша тривалість лікування. Хоче швидше опинитись на свободі. Він вчинив злочин, а саме вдарив батька та бабусю, оскільки був хворим. У нього на той час була роздратованість. Кримінальне правопорушення він вчинив внаслідок роздратованості. На той час його мати підсипала отруту до його їжі, оскільки це йому так здавалося. Щодо читання родичами його думок то він сам себе накрутив. На сьогоднішній день він є психічно здоровою людиною. Шизофренія є невиліковною хворобою, однак лікування він не потребує. Строк тримання в лікарні з посиленим наглядом буде меншим.
В судовому засіданні адвокат ОСОБА_5 підтримав думку ОСОБА_3 , зазначивши, що ОСОБА_3 не вважає себе здоровою людиною в психічному плані. Що стосується режиму лікування то він не знає чим відрізняються різні режими лікування, але все ж таки одна справа перебувати на лікуванні вдома серед своїх рідних, та перебувати на лікуванні в закритому приміщенні серед чотирьох стін та отримувати невідомі ліки. Просить, оскільки ОСОБА_3 не є обізнаною людиною в юриспруденції, а він в свою чергу не є обізнаним в психіатрії, оскільки ОСОБА_3 вважає себе хворим, однак не настільки хворим щоб триматись в лікарні з суворим наглядом. Заперечував проти задоволення заяви та просив змінити режим лікування на більш м`який.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 враховуючи висновок комісії лікарів психіатрів, пояснення учасників процесу, а також те, що у пацієнта відповідно до висновку наявний нестійкий стан, має місце маячна симптоматика, вважав необхідним продовжити застосування заходів медичного характеру відносно ОСОБА_3 .
Згідно ч.1 ст. 94 КК України залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
Частиною 5 ст. 94 КК України передбачено, що госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.
Частиною 2 ст. 95 КК України передбачено, що особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення або про зміну застосування такого заходу. У разі відсутності підстав для припинення або зміни застосування примусового заходу медичного характеру представник закладу з надання психіатричної допомоги (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, направляє до суду заяву, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження застосування примусового заходу медичного характеру. У разі необхідності продовження застосування примусового заходу медичного характеру понад 6 місяців представник закладу з надання психіатричної допомоги (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, повинен направити до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про продовження застосування примусового заходу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження надання особі такої психіатричної допомоги. В подальшому продовження застосовування примусового заходу медичного характеру проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців.
При вирішенні питання, щодо продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом, суд врахував висновок комісії лікарів психіатрів згідно якого, за міжкомісійний період в клінічній картині захворювання зберігались актуальні маячні ідеї впливу, переслідування, отруєння, буденних відносин на адресу потерпілих, матері, знайомих. Неохоче повідомляв, що «рідні (мати, батько, бабуся) та знайомі впливали на мене внаслідок чого я ставав роздратованим та агресивним….мати до супу підсипала отруту, постійно змінювався смак їжі….я обмежив контакти зі знайомими та рідними бо від них я відчував поганий вплив….навіть слідкували за мною через комп`ютер та прослуховували мене». Були наявні формальні розлади мислення у вигляді паралогічності, різноплановості. Був емоційно невиразний, одноманітний. Скоєне правопорушення не заперечував, однак казав, що нічого не пам`ятає. Омани сприйняття заперечував, поведінкою не виявляв. У відділенні був замкнутий, майже ні з ким не спілкувався. Заперечував агресивну, неадекватну поведінку у минулому. Психічно хворим себе не вважає.
Крім того, суд зазначає, що в судовому засіданні ОСОБА_3 зазначав, що він є здоровою людиною і подальшого лікування він не потребує, що свідчить про відсутність у останнього настанов на лікування та заперечення свого хворобливого стану. при цьому, як вбачається з пояснень ОСОБА_3 , основною метою заміни режиму лікування є бажання як змога скоріше попасти додому «опинитись на свободі».
Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Гюльфуччі проти Франції» (заява № 31038/12) зазначив, що особа не може бути позбавлена його або її свободи на підставі психічного розладу, окрім випадків, коли було достовірно продемонстровано, що він або вона мали психічні розлади, а психічний розлад був такого типу або рівня, який забезпечує примусове ув`язнення, а продовження ув`язнення не виходить за межі продовження існування розладу.
Встановлені в судовому засіданні обставини, досліджені матеріали особової справи, пояснення представника установи в їх сукупності в повній мірі підтверджують висновок комісії лікарів-психіатрів № 999 від 12 жовтня 2020 року та існування особливої небезпеки ОСОБА_3 для оточуючих, що обумовлює необхідність лікування в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
Що стосується доводів захисника про можливість переведення ОСОБА_3 в лікарню з більш м`яким наглядом, то суд враховує вимоги ч. 5 ст. 94 КПК України, згідно якої госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду, з огляду на обставини, встановлені в судовому засіданні щодо психічного стану ОСОБА_3 .
Суд не може встановлювати обмеженого строку для медичного лікування особи, оскільки останній продовжував би становити соціальну небезпеку до його остаточного одужання. Більше того, проводилися регулярні (двічі на рік) перевірки стану його здоров`я. При цьому, тривалість примусового лікування ОСОБА_3 виправдовувається необхідністю захисту суспільства.
Виважене чи умисне застосування убійної сили державними уповноваженими, а також позитивний обов`язок держави захищати право на життя, або введення ефективних положень кримінального закону з метою не допустити вчинення правопорушень чи злочинів, включаючи і фізичну недоторканність людей. Також це може означати, що за певних, чітко визначених обставин, позитивний обов`язок, покладений на державні органи, може виражатися у практичному застосуванні превентивних заходів з метою захисту особи, життя якої перебуває під загрозою з боку кримінальних дій іншої особи, а також можливе регулювання ситуації, що потребує затримання душевнохворої особи, яка виявляє симптоми перебування під загрозою вчинення самогубства (див. Keenan v. the Unated Kingdom)
Слід також зазначити, що на сьогодні судом не розглядалося питання про зміну застосування примусових заходів медичного характеру за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, як того вимагає ч. 1 ст. 95 КК України.
Обговоривши заяву, заслухавши думку учасників процесу, перевіривши матеріали справи, приймаючи до уваги зазначений висновок комісії лікарів-психіатрів, суд вважає, що заява представника закладу про продовження застосування примусових заходів медичного характеру підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_3 страждає тяжким психічним розладом, за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить небезпеку для суспільства і потребує тримання та відповідного лікування в умовах закладу з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.
Керуючись ст. 94, ст. 95 КК України, ст. 514 КПК України, ст. 19, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу», суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Продовжити застосування примусового заходу медичного характеру, призначеного ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2018 року, відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в умовах закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1