Провадження №1-кп/127/659/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 вересня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в місті Вінниці кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.06.2020 р. за № 0001070, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Тернівка Крижопільського району Вінницької області, громадянина України, освіта середня спеціальна, не одруженого, проживаючого у цивільному шлюбі, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною четвертою статті 296 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

08.06.2020 р. біля 21.00 год. ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в громадському місці поблизу магазину «Міні маркет +» по вул. Д. Нечая, 79 в м. Вінниці, помітив ОСОБА_6 . В цей час у ОСОБА_5 виник умисел на вчинення хуліганських дій відносно ОСОБА_6 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , керуючись мотивом явної неповаги до суспільства, діючи з особливою зухвалістю, виражаючи свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, усвідомлюючи, що він діє на очах сторонніх осіб, біля входу до працюючого магазину, безпричинно, використовуючи попередньо принесений з собою заздалегідь заготовлений предмет для нанесення тілесних ушкоджень, а саме молоток, наблизився до ОСОБА_6 та наніс зазначеним молотком один удар ОСОБА_6 по голові, внаслідок чого той впав на землю. Після цього ОСОБА_5 припинив свої протиправні дії та почав тікати з місця вчинення злочину.

Внаслідок зазначений дій ОСОБА_5 у ОСОБА_6 утворились тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми струс головного мозку, забійні рани волосяної частини, які належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених у обвинувальному акті.

Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, однак прокурором було надано письмову заяву потерпілого, відповідно до якої останній просив його в судове засідання не викликати, оскільки витрати на його лікування йому було відшкодовано і претензій до обвинуваченого він не має. Клопотання про виклик для допиту в судовому засіданні потерпілого сторони кримінального провадження в судовому засіданні не заявляли.

Тому судом відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) за клопотаннями сторін кримінального провадження було досліджено й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, а саме:

- протокол затримання від 09.06.2020 р., згідно з яким при затриманні ОСОБА_5 було вилучено футболку блакитного кольору з плямами РБК по всій поверхні, бриджі сірого кольору з плямами РБК;

- висновок експерта № 708/712 від 17.07.2020 р., відповідно до якого у ОСОБА_6 виявлено тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку, забійні рани волосяної частини голови; вказані тілесні ушкодження у ОСОБА_6 виникли від травматичної дії (удару) тупого твердого предмету (предметів), індивідуальні чи групові особливості якого (яких) у властивостях тілесних ушкоджень не відобразились, за давністю утворення відповідають терміну, вказаному в постанові про призначення експертизи 08.06.2020 р., за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад для здоров`я.

Аналізуючи показання обвинуваченого, докази, про дослідження яких було заявлене клопотання сторонами кримінального провадження, у їх сукупності згідно з приписами частини першої статті 94 КПК, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Зі змісту частини першої статті 84 КПК випливає, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

При цьому частиною другою статті 84 КПК визначено, що процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до частини першої статті 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Зі змісту частини першої статті 26 КПК випливає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

При цьому частиною третьою статті 26 КПК визначено, що слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Отже, аналіз наведених норм кримінально-процесуального закону свідчить, що суд обмежений дослідженням доказів, клопотання про дослідження яких було заявлене сторонами кримінального провадження. При цьому у кримінальному провадженні, як вже судом зазначено вище, мають бути встановлені подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Процесуальними джерелами доказів, як судом також вже зазначено, є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Таким чином, аналізу в кримінальному провадженні підлягають показання обвинуваченого, протокол його затримання та висновок судово-медичної експертизи, тобто ті докази, про дослідження яких клопотали сторони кримінального провадження.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, тобто хуліганства, не заперечував, вказавши, що вчинив його за обставин, викладених у обвинувальному акті. Також обвинувачений в судовому засіданні не заперечував мотивів вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, які зазначені у обвинувальному акті.

Верховним Судом (далі ВС) та Верховним Судом України (далі ВСУ) неодноразово висловлювались правові позиці щодо правової кваліфікації хуліганства, зокрема, у постановах від 05.04.2018 р. (справа № 658/1658/16-к), 19.04.2018 р. (справа № 209/1242/13-к), 21.05.2019 р. (справа № 299/1530/16-к), 03.07.2019 р. (справа № 288/1158/16-к), 18.06.2020 р. (справа № 720/990/18) та 04.10.2012 р. (справа № 5-17кс12). Однак суд, як вже судом зазначено вище, позбавлений правової можливості здійснити правову оцінку діяння обвинуваченого крізь призму зазначених правових висновків, оскільки такий аналіз потребує дослідження значно більшого обсягу доказів у кримінальному провадженні. Натомість суд обмежений дослідженням тих доказів, які надані суду сторонами кримінального провадження.

Обвинувачений, як вже судом зазначено, в судовому засіданні вчинення хуліганства не заперечував, надавши чіткі та послідовні показання щодо обставин і мотиву його вчинення. При цьому з протоколу затримання обвинуваченого випливає, що при його затриманні були вилучені футболка блакитного кольору з плямами РБК по всій поверхні, бриджі сірого кольору з плямами РБК. Обвинувачений у судовому засіданні повідомив, що зазначені плями є плямами крові потерпілого. Зі змісту висновку експерта № 708/712 від 17.07.2020 р. випливає, що у ОСОБА_6 було виявлено легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Механізм утворення виявлених у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень узгоджується з показаннями обвинуваченого.

При зверненні до суду з останнім словом обвинувачений повідомив, що органами до судового розслідування невірно кваліфіковано його дії. При цьому обвинувачений раніше надані в судовому засіданні показання не спростував, а підтримав їх. В ході ж звернення до суду з останнім словом обвинуваченим не було повідомлено, якими саме доказами може бути підтверджене його посилання на невірну кваліфікацію його дій. Також суд враховує, що обвинуваченим не було повідомлено суду про причини зміни раніше наданих показань, які ним надавалась у судовому засіданні в присутності захисника. Як судом вже було зауважено раніше, зазначене кримінальне провадження судом вирішено в межах пред`явленого обвинувачення і в межах досліджених за клопотанням сторін кримінального провадження доказів у їх сукупності. Тому суд приходить до переконання, що обсяг доказів, які були предметом судового дослідження, не дає правових підстав для спростування раніше наданих обвинуваченим показань щодо правової кваліфікації його дій.

Отже, аналізуючи показання обвинуваченого, який не заперечував вчинення кримінального правопорушення саме з хуліганських мотивів, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт вчинення обвинуваченим хуліганства.

При вирішенні питання щодо наявності у діях обвинуваченого такої кваліфікуючої ознаки як вчинення кримінального правопорушення із застосуванням предмета, заздалегідь застосованого для нанесення тілесних ушкоджень, суд враховує роз`яснення, надані у пунктах 9 та 11 постанови Пленуму ВСУ № 10 від 22.12.2006 р. «Про судову практику у справах про хуліганство».

Зокрема, у пункті 9 зазначеної постанови Пленуму ВСУ зауважено, що вирішуючи питання щодо наявності в діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки хуліганства, як застосування вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, слід враховувати, що ця ознака має місце лише в тих випадках, коли винний за допомогою названих предметів заподіяв чи намагався заподіяти тілесні ушкодження або коли використання цих предметів під час учинення хуліганських дій створювало реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.

У пункті 11 наведеної постанови Пленуму ВСУ роз`яснено, що спеціально пристосованими для нанесення тілесних ушкоджень слід визнавати предмети, які пристосовані винною особою для цієї мети наперед або під час учинення хуліганських дій, а заздалегідь заготовленими - предмети, які хоч і не зазнали якоїсь попередньої обробки, але ще до початку хуліганства були приготовлені винним для зазначеної мети.

При цьому в абзаці третьому пункту 11 наведеної вище постанови Пленуму ВСУ роз`яснено, що застосування або спроба застосування предметів, підібраних на місці злочину, які не були спеціально пристосовані для нанесення тілесних ушкоджень, не дає підстав для кваліфікації дій винного за частиною четвертою статті 296 КК.

Як вказав обвинувачений під час його допиту в судовому засіданні, молоток, яким він спричинив потерпілому тілесні ушкодження, він взяв вдома саме з метою спричинення потерпілому тілесних ушкоджень. При цьому обвинувачений, як судом вже зазначено вище, не заперечував тієї обставини, що тілесні ушкодження потерпілому було спричинені саме з хуліганських мотивів.

Тому суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною четвертою статті 296 КК, за ознаками хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення злочину із застосуванням іншого предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (далів ЄСПЛ) (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Аналогічний висновок зроблено ВС і у постанові від 06.08.2020 р. (справа № 155/1064/18).

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання, як було зазначено вище, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Аналогічний висновок зроблено ВС і у постанові від 23.06.2020 р. (справа № 171/817).

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблено ВС у постанові від 13.08.2020 р. (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 р. (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 р. (справа № 629/847/15-к).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив злочин, який, як на час його вчинення, так і на час розгляду кримінального провадження судом є тяжким злочином, однак у вчиненому розкаявся і згідно із заявою потерпілого завдані останньому збитки відшкодовано (про підтвердження факту відшкодування збитків ВС звернуто увагу в постанові від 24.06.2020 р. /справа № 237/1524/19/), у вчиненому розкаявся, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Також суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 в силу приписів статті 89 КК є особою, раніше не судимою.

Отже, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

Суд враховує висновок ВС, сформульований у постанові від 03.12.2019 р. (справа № 571/1436/15-к), згідно з яким факт перебування в стані алкогольного сп`яніння може встановлюватися шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно медоглядом. Показання обвинуваченого щодо його перебування в стані алкогольного сп`яніння сторонами кримінального провадження під сумнів під час судового розгляду не ставились, а тому обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

При врахуванні думки потерпілої щодо виду і міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 21.02.2019 р. (справа № 742/584/18) роз`яснив, що позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Таким чином, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, ставлення обвинуваченого до вчиненого, відомості, що характеризують його особу, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018 р., суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у позбавлення волі.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС у постанові від 26.04.2018 р. (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Таким чином, суд враховує ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив умисний тяжкий злочин, в силу статті 89 КК є особою, раніше не судимою, висловив жаль щодо своєї поведінки та здійснив її осуд, у вчиненому розкаявся, завдана потерпілому шкода відшкодована і потерпілий претензій до обвинуваченого не має. Тому, аналізуючи вищенаведені обставини, суд вважає, що виправлення ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства, а тому наявні правові підстави для його звільнення від відбування кримінального покарання з випробуванням.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Суд також приймає до уваги, що частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Тому з метою реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання. Згідно з приписами частини першої статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Тому, зважаючи на те, що ОСОБА_5 підлягає звільненню від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, суд вважає, що іспитовий строк слід рахувати саме за правилами, встановленими частиною першою статті 165 КВК.

Питання стосовно речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих представником сторони обвинувачення документів не вбачається, чи приймались під час досудового розслідування будь-які рішення щодо речових доказів у кримінальному провадженні, а тому суд позбавлений можливості виконати вимоги зазначеної правової норми.

Згідно з приписами частини четвертої статті 174 КПК арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2020 р. на предмет зовні схожий на молоток, футболку блакитного кольору із плямами РБК по всій поверхні, бриджі сірого кольору із плямами РБК, підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 296 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_5 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою змінити на особисте зобов`язання, звільнивши його з-під варти із зали суду та до набранням вироку законної сили, але не довше ніж до 23.59 години 01.11.2020 р., поклавши на нього обов`язки: прибувати до суду за першою ж вимогою, повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.
Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку.
Арешт, накладений на предмет зовні схожий на молоток, футболку блакитного кольору із плямами РБК по всій поверхні, бриджі сірого кольору із плямами РБК, ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2020 р. скасувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: