Ухвала

іменем України
2 лютого 2021 року

м. Київ
справа № 127/33511/18

провадження № 51-432 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду

від 24 грудня 2020 року,
в с т а н о в и в:
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, одруженого, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4

ст. 191 Кримінального кодексу України (далі КК), та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права обіймати будь-які посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності на строк 3 роки.
Постановлено стягнути із ОСОБА_5 на користь Подільської філії Державного підприємства «Український державний центр радіочастот» (далі ДП «УДЦР»)

231 958,69 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 24 грудня 2020 року вказаний вирок у частині призначення додаткового покарання змінив, а саме виключив вказівку про позбавлення ОСОБА_5 права обіймати будь-які посади, пов`язані з виконанням організаційнорозпорядчих функцій. В решті вирок залишено без змін.
Згідно з вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2020 року, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він у період з 01 лютого по

01 березня 2018 року, працюючи на посаді завідувача господарства групи

матеріальнотехнічного забезпечення Подільської філії Державного підприємства «Український державний центр радіочастот», діючи умисно, зловживаючи своїм службовим становищем, із корисливих мотивів привласнив чуже майно у великих розмірах, а саме: талони, що дають право на отримання пального бензину марки А95 та дизпалива номіналом 10 та 20 літрів, загальним еквівалентом у 4 030 літрів бензину марки А95 та 5 540 літрів дизпалива на загальну суму 231 958,69 грн, чим заподіяв державі в особі ДП «УДЦР»майнової шкоди на вищевказану суму.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що сторона обвинувачення не надала достатніх доказів, які би вказували на привласнення ОСОБА_5 майна підприємства у великому розмірі. На переконання захисника, що документи, надані стороною обвинувачення, якими підтверджено завдану майнову шкоду, суд не може взяти до уваги, оскільки відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 242 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) розмір завданої шкоди потерпілому засудженим може бути встановлений тільки висновком експерта, який у матеріалах справи відсутній. Крім того, касатор вважає, що засуджений вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 191 КК, адже привласнив майно в меншому розмірі ніж зазначено у рішенні місцевого суду.
Також, на думку захисника, цивільний позов потерпілого мав бути залишений без розгляду відповідно до вимог ч. 8 ст. 257 Цивільного процесуального кодексу України.
Крім того, адвокат ОСОБА_4 звертає увагу на те, що ОСОБА_5 вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання і роботи, а також на обліку в нарколога та психіатра не перебуває.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та долучені до неї копії оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
За приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону згідно зі

ст. 412 КПК є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
За змістом зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Твердження захисника про те, що розмір завданої шкоди потерпілому може бути встановлений тільки висновком експерта відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК,

є безпідставним.
Суд не вважає порушенням процесуального закону те, що суд визнав доведеною вартість привласненого майна без висновку експерта, оскільки закон не вимагає доведення цієї обставини певним видом доказів.
Посилання захисника на ст. 242 КПК у цьому випадку є недоречним, оскільки елементом складу інкримінованого злочину є вартість привласненого майна, а не матеріальні збитки, завдані злочином, для встановлення яких передбачене обовязкове проведення експертизи.
Це узгоджується з висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 25 листопада 2019 у справі

№ 420/1667/18, провадження № 51-10433 кмо 18, відповідно до якої імперативність

п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК щодо призначення експертизи у кожному кримінальному провадженні для визначення розміру збитків, завданих кримінальним правопорушенням, має обмежений характер, оскільки не стосується тих випадків, коли предметом злочину є гроші або інші цінні папери, що мають грошовий еквівалент,

а також коли розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, можливо достовірно встановити без спеціальних знань, а достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань, проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування.
Суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, узяв до уваги як доказ на підтвердження вартості привласненого засудженим майна на 231 958,69 грн довідку (уточнену) від

31 серпня 2018 року, що не суперечить положенням статей 85, 86, 242 КПК, які стосуються оцінки доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності,

а сукупності доказів їх достатності для висновків суду.
Тому дії ОСОБА_5 правильно кваліфіковано саме за ч. 4 ст. 191 КК як привласнення чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене у великих розмірах.
Апеляційний суд за результатами розгляду справи погодився з висновками суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи та кваліфікації дій засудженого, навівши мотиви свого рішення, які містять відповіді на аргументи, викладені

в апеляційній скарзі захисника. Із цими висновками погоджується і касаційний суд.
Доводи в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 про те, що цивільний позов

ДП «УДЦР» має бути залишений без розгляду, також є неприйнятними, оскільки при подачі цивільного позову у кримінальному провадженні судовий збір не сплачується.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
У статті 129 КПК передбачені підстави для залишення цивільного позову без розгляду, а саме: у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, у випадку нез`явлення у судове засідання цивільного позивача, його представника чи законного представника, крім випадків, коли від нього надійшло клопотання про розгляд позову за його відсутності. З будь-яких інших підстав суд не має права залишити позов без розгляду при ухваленні обвинувального вироку.
Відповідно до постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 462/5779/15-к, провадження № 51-8147 км 18, позивачі звільняються від сплати судового збору у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих унаслідок будь-якого кримінального правопорушення, незалежно від обєкта посягання.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивуючи своє рішення щодо призначеного ОСОБА_5 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу засудженого, який за місцем проживання і попередньої роботи характеризується позитивно, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, з дотриманням статей 50, 65 КК визначив покарання, яке є достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових злочинів, належним чином умотивувавши своє рішення.
Переконливих аргументів, які би свідчили про порушення судами приписів статей 50,

65 КК або доводили явну несправедливість призначеного ОСОБА_5 покарання через його суворість, у касаційній скарзі не міститься, як не наведено і підстав для пом`якшення призначеного покарання.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставою для безумовного скасування чи зміни судового рішення, у кримінальному провадженні не допущено.
Перевіривши доводи, зазначені в касаційній скарзі та судові рішення, Суд дійшов висновку, що немає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову

у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів встановлено, що підстав для задоволення скарги немає.
Ураховуючи викладене й те, що з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, керуючись зазначеною вище нормою, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 24 грудня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3