Справа № 522/4496/20
Провадження 1-кп/522/1281/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 жовтня 2020 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні суду в м. Одесі кримінальне провадження №0000287 від 19.01.2020 року відносно:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина республіки Грузія, уродженця м. Сагареджо, Грузія, з загальною середньою освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, не зареєстрованого на території України, тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 22.05.2018 року до Київського районного суду м. Одеси направлений обвинувальний акт за ч. 2 ст. 187 КК України у кримінальному провадженні №0000498 від 28.02.2018 року,
обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
перекладача ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
ВСТАНОВИВ:
18.01.2020 року приблизно о 22:45 год. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з двома невстановленими особами чоловічої статі та двома невстановленими особами жіночої статі, матеріали стосовно яких виділені в окреме провадження, перебували на розі вулиць Рішельєвська та Грецька в м. Одесі, підшукуючи осіб, майном яких можливо заволодіти. При цьому, вказані особи попередньо погодили та розподілили між собою ролі, що одні з спільників будуть відволікати увагу потерпілого розмовами та іншими діями у той час як інші спільники будуть намагатись таємно заволодіти майном потерпілого.

Діючи з вказаною метою з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб та переслідуючи ціль особистого збагачення та помітивши на вказаному перехресті раніше їх невідомих ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , вказані особи вирішили таємно заволодіти наявним при них цінним майном.

Діючи згідно вказаного плану, ОСОБА_8 , діючи повторно, по черзі обіймав та піднімав від землі ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , таємно перевіряючи вміст їх кишень з метою виявлення цінного майна та грошей. Виявивши у ОСОБА_6 мобільний телефон, який знаходився в правій кишені пальто, ОСОБА_10 вирішив ним таємно заволодіти.

Діючи з вказаною метою ОСОБА_8 знову став обіймати ОСОБА_6 та припіднімати його від землі, що потерпілий з метою утримання рівноваги дістав руку з кишені, якою тримав мобільний телефон, у той час як інші співучасники розмовами відволікали увагу його товариша ОСОБА_9 . В результаті вказаних навмисних дій ОСОБА_8 непомітно для потерпілого витяг з правої кишені пальто ОСОБА_6 мобільний телефон марки Iphone 11 Black 64 GB ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 вартістю 22999 гривень, у чохлі чорного кольору вартістю 900 гривень.

Таємно заволодівши вказаним чужим майном, ОСОБА_8 поставив потерпілого ОСОБА_6 на землю та поклав телефон до кишені своєї куртки і з метою утримання вказаного телефону в розпорядженні спільників, у разі якщо факт відсутності телефону виявить потерпілий, одразу ж передав для зберігання невстановленій жінці з вказаного числа спільників.

Однак факт таємного заволодіння ОСОБА_11 телефоном одразу ж виявив потерпілий ОСОБА_6 , який вимагав від нього повернути вказане викрадене майно. Однак, ОСОБА_8 , зважаючи на те, що факт заволодіння чужим майном став відомий його власнику, діючи відкрито, з метою утриманні при собі вказаного чужого майна, заперечив факт крадіжки у той час як вказана особа жіночої статі разом з вказаним мобільним телефоном покинула місце його заволодіння.

Відкрито заволодівши вказаним чужим майном, та завдавши потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 23899 грн., ОСОБА_8 розпорядився ним на власний розсуд згідно з погодженими домовленостями з вказаними спільниками.

Таким чином, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб.

У судовому засіданні ОСОБА_12 визнав себе винним у вчиненні вищевказаного злочину у повному обсязі та підтвердив фактичні обставини, при яких він викрав у потерпілого майно, у вчиненому розкаявся.
Прокурор просив суд визнати ОСОБА_3 винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з врахуванням ст. 75 КК України, а саме звільнити від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк - 3 роки.
Захисник ОСОБА_7 просила призначити обвинуваченому ОСОБА_13 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з врахуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання, встановивши іспитовий строк у 2 роки.
Обвинувачений ОСОБА_12 просив суд не призначати покарання у виді позбавлення волі.
Потерпілий ОСОБА_6 надав до суду заяву, у якій просив суд суворо не карати обвинуваченого ОСОБА_3 , цивільний позов залишити без розгляду, оскільки матеріальну шкоду він відшкодував.
Під час судового засідання встановлено, що обвинувачений та інші учасники кримінального провадження правильно розуміють зміст фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. Судом встановлено, що відсутні сумніви у добровільності позицій обвинуваченого та інших учасників судового розгляду.
З урахуванням заяви потерпілого про розгляд провадження за його відсутності, думки прокурора, обвинуваченого, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Беручи до уваги вище вказане, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, повністю доведена та його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого згідно з ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого згідно з ст. 67 КК України, судом не встановлено.
При визначенні мотивів призначення покарання суд керується наступним.
Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора»: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».
Вимога додержуватись справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.
Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення засудженого. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.
Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Питання звільнення від відбування покарання з випробуванням врегульоване статтею 75 КК України, відповідно до якої, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд, при визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_13 , у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого, особу обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
У відповідності до вимог Закону України про кримінальну відповідальність, покарання має на меті не тільки кару, а повинне забезпечити перевиховання обвинуваченого, задля недопущення повторення протиправної поведінки з його сторони. Покарання повинно бути справедливим.
Судом встановлено, що ОСОБА_12 щиро розкаявся у вчиненому, обтяжуючих обставин не встановлено. На наркологічному чи психіатричному обліках обвинувачений не знаходиться. З урахуванням вище наведеного, особи обвинуваченого, суд приходить до висновку, що необхіднім і достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого буде призначення покарання у виді позбавлення волі, із звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням.
На підставі заяви потерпілого позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, залишити без розгляду.
Рішення щодо речових доказів прийняти на підставі ст. 100 КПК України.
На підставі ст.ст. 75-76 КК України, керуючись ст.ст. 100, 349, 367-368, 370-371, 373-376, 395, 532 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання, з випробуванням строком на 3 (три) роки.
На підставі ч. 1 ст. 76 КК України строком на 3 (три) роки покласти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Строк відбування покарання ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме строк випробування, рахувати з моменту ухвалення вироку, тобто з 02 жовтня 2020 року.
Зарахувати ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в строк відбування покарання термін його перебування під вартою з 29.02.2020 року по 02.10.2020 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі (ч. 5 ст. 72 КК України).
Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінити з тримання під вартою на особисте зобов`язання, а після набрання вироком законної сили - скасувати.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з під-варти в залі суду.
Контроль за виконанням запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді особистого зобов`язання у кримінальному провадженні, яке перебуває у суді, до набрання вироком законної сили, здійснює прокурор, відповідно до ч.3 ст. 179 КПК України.
Позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, залишити без розгляду.
Речові докази: DVD диск Alerus DVD-R 7.4 GB, на якому наявний відеозапис з камер спостереження магазину «Два Шага», розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 19; DVD диск Alerus DVD-R 7.4 GB, на якому наявний відеозапис з камер спостереження системи «Безпечне Місто», розташованого на перехресті вулиць Рішельєвська на Грецька, - зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1