Ухвала
іменем України
3 листопада 2020 року

м. Київ
справа №138/886/20
провадження №51-4947ск20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13 травня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 8 липня 2020 року,
встановив:
Вироком Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13 травня 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_5 21 460 грн матеріальної шкоди та 200 000 грн моральної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів.

За встановлених судом першої інстанції обставин, зміст яких детально викладено у вироку, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 3 січня 2020 року близько 21:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, завдав потерпілому ОСОБА_6 близько десяти ударів по голові, тулубу та кінцівках, чим заподіяв останньому тілесних ушкоджень різного ступеню тяжкості, у тому числі тяжких, від яких він помер.

При перегляді вироку Вінницький апеляційний суд ухвалою від 8 липня 2020 року залишив це рішення без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить змінити вказані вирок та ухвалу через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про його особу унаслідок суворості, на підставі ст. 69 КК пом`якшити йому покарання до 5 років позбавлення волі і відповідно до ст. 75 КК звільнити його від відбування цього покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки. Обґрунтовуючи свої вимоги засуджений зазначає, що при вирішенні питання про призначення покарання міськрайонний суд не повною мірою з`ясував дані про його особу, а саме те, що він вчинив злочин уперше, у вчиненому визнав свою вину, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, також повністю визнав цивільний позов і має намір відшкодувати завдані злочином збитки.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до них копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Згідно зі ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі.
За змістом ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил є допустимим лише за наявності в суду обґрунтованих підстав вважати, що виходячи з тяжкості злочину, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого можливе без його ізоляції від суспільства.
Як убачається з наданої до касаційної скарги копії вироку, міськрайонний суд при вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_4 згідно з вимогами ст. 65 КК разом із ступенем тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких, також урахував дані про особу засудженого, зокрема те, що останній раніше несудимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується посередньо, не одружений, офіційно не працює, проживає самотньо та утриманців не має, практично здоровий і на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.
Вчинення ОСОБА_4 злочину в стані алкогольного сп`яніння суд врахував як обставину, що обтяжує покарання. Обставин, що пом`якшують покарання, судом встановлено не було.
Зваживши на всі ці обставини міськрайонний суд дійшов умотивованого висновку про призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, тобто у розмірі наближеному до мінімальної межі санкції кримінального закону за винений ним злочин. Підстав для застосування ст. 69 КК у справі судом встановлено не було, а тому, з огляду на те, що ст. 75 КК передбачає звільнення від відбування покарання з випробуванням при призначені покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, питання про застосування цієї норми до засудженого судом не вивчалось.
При призначенні покарання засудженому суд першої інстанції повністю дотримався приписів статей 50 та 65 КК і таке покарання є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Підстав вважати це покарання явно несправедливим унаслідок суворості колегія суддів не вбачає.
Наведені в касаційній скарзі засудженого доводи про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу через суворість є аналогічними тим, що були викладені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 та ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який надав на ці доводи умотивовані відповіді та зазначив конкретні підстави з яких цю скаргу захисника було залишено без задоволення, а вирок - без змін.
При цьому в своєму рішенні апеляційний суд вказав обґрунтовані мотиви чому він не взяв до уваги заяви засудженого про його щире каяття у вчиненому та визнання своєї вини.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими і за своїм змістом відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

Наведені в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 доводи не містять обгрунтувань, які би вказували про явну невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, з огляду на положення ст. 414 КПК, та які можуть бути підставами для зміни оскаржуваних рішень відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу.
Отже, зміст касаційної скарги засудженого та наведені у ній доводи не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13 травня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 8 липня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3