Дата документу 20.08.2020 Справа№ 317/1619/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/1619/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/318/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст.249 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, за апеляційною скаргою заступника прокурора області ОСОБА_9 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 24 вересня 2019 року,

встановила:

цим вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

раніше судимого: 01.02.2018 Вільнянським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.185 КК України до 2 років позбавлення волі з випробуванням строком 1 рік,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.249 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 гривень.
Цивільний позов Управління державного агентства рибного господарства у Запорізькій області до ОСОБА_7 про відшкодування збитків, заподіяних рибному господарству залишено без розгляду.
Згідно ст.72 КК України вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 01.02.2018 стосовно ОСОБА_7 ухвалено виконувати самостійно.
Запобіжний захід стосовно обвинуваченого до набрання вироком законної сили не обирався.
Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 08 травня 2018 року приблизно о 06 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 маючи намір на незаконне зайняття рибним добувним промислом, діючи умисно, знаходячись на березі Балабинської затоки Каховського водосховища р. Дніпро, поблизу смт. Балабине, Запорізького району, Запорізької області, в порушення ст. 63 Закону України «Про тваринний світ» та п. 3.15 «Правил любительського та спортивного рибальства», яке затверджене наказом Державного комітету рибного господарства України від 15.02.1999, за допомогою забороненого знаряддя лову ліскової сітки, займався незаконним рибним добувним промислом, під час якого виловив:
-236 особини карася, вартістю згідно розрахунку до Додатку 1 до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.11.2011 за № 1209 «Про затвердження такс для обчислення розміру відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного добування (збирання) або знищення цінних видів водних біоресурсів», 17 гривень за одну особину, на загальну суму 4012 гривень;
-9 особин товстолоба, вартістю згідно розрахунку до Додатку 1 до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.11.2011 за № 1209 «Про затвердження такс для обчислення розміру відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного добування (збирання) або знищення цінних видів водних біоресурсів», 255 гривень за одну особину, на загальну суму 2295 гривень;
-2 особини сазана, вартістю згідно розрахунку до Додатку 1 до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.11.2011 за № 1209 «Про затвердження такс для обчислення розміру відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного добування (збирання) або знищення цінних видів водних біоресурсів», 306 гривень за одну особину, на загальну суму 612 гривень.
Всього ОСОБА_7 виловив риби на загальну суму 6919 гривень, чим згідно висновку Інституту рибного господарства НААН України, завдав істотну шкоду рибному господарству України.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи вирок суду в частині встановлених фактичних обставин справи та визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.249 КК України вважає, що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Прокурор вважає, що судом не в повній мірі враховані дані щодо особи обвинуваченого, який не працює, вчинив злочин перебуваючи на іспитовому терміні. На переконання апелянта суд при таких обставинах мав застосувати положення ст..71 КК України і призначити покарання обвинуваченому за сукупністю вироків.

На підставі викладеного прокурор просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.249 КК України у виді одного року обмеження волі. На підставі ст.71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 01.02.2018і відповідно до вимог ст.72 КК України остаточно призначити покарання у виді двох років трьох місяців позбавлення волі.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора; обвинуваченого і його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги заступника прокурора області; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора області підлягає частковому задоволенню, а вирок суду скасуванню з постановленням нового вироку.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання колегії суддів вирок суду не в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції не досліджує і не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.249 КК України, при обставинах, які викладені в формулюванні обвинувачення, а також щодо кваліфікації її дій, оскільки питання про це в апеляційній скарзі не порушується.

Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно положення ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є зокрема неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Положенням ст.413 КПК України передбачено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є в тому числі і незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням доводів поданої апеляційної скарги, конкретних обставин справи, а також фактичного змісту вироку, не в повній мірі виконав вимоги матеріального закону.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст.65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.249 КК України у виді штрафу, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, характеризується позитивно, є безпосереднім учасником АТО.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином врахував вказані обставини, а тому призначене покарання у виді штрафу є таким, що відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

Крім того, колегія суддів вважає слушними доводи прокурора стосовно не застосування положень ст.71 КК України.

Так, призначаючи покарання суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не виконав вимоги ст.71 КК України та не вирішив питання про призначення покарання за сукупністю вироків.

Згідно п.26 Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 при визначенні покарання за правилами ст.71 КК до покарання за новим вироком повністю або частково приєднується невідбута частина покарання за попереднім вироком. Невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба вважати, зокрема, частину покарання, від відбування якого особу звільнено умовно-достроково. При вчиненні нового злочину особою, яка відбувала покарання у виді позбавлення волі, його невідбутою частиною треба вважати строк, який залишився на момент обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою за новий злочин, а якщо такий захід не обирався, - то строк, який залишився після постановлення останнього за часом вироку. У разі, коли особа була засуджена до арешту або позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням або була звільнена від відбування покарання умовно-достроково і в період іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м`які види покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 засуджений вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 01.02.2018 за ч.2 ст.185 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на 2 роки з випробуванням строком 1 рік.

Відповідно до положень ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції не врахував вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 01.02.2018.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, яке вчинено 08.05.2018, тобто після постановлення попереднього вироку. Таким чином, суд першої інстанції призначаючи покарання не застосував положення ст.71 КК України, яке підлягало застосуванню та не призначив покарання за сукупністю вироків.

З огляду на вказані обставини, вирок суду стосовно ОСОБА_7 в частині призначення покарання підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового вироку. Колегія суддів вважає необхідним, на підставі ст.71 КК України, до покарання призначеного за вказаним вироком приєднати невідбуте покарання за вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 01.02.2018 та остаточно призначити покарання за сукупністю вироків та із застосуванням положення ст.72 КК України, у виді позбавлення волі строком на 2 роки та штрафу в розмірі 1700 грн. В решті вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу засутпника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 24 вересня 2019 року, стосовно ОСОБА_7 , скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.249 КК України покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 1700 грн., який виконувати самостійно

На підставі ст.71, ч.1 ст.72 КК України ОСОБА_7 , до покарання призначеного за вказаним вироком приєднати невідбуте покарання за вироком Вільнянського районного суду Запорізької області від 01.02.2018та остаточно призначити покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі строком на 2 роки та штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 1700 грн.

В решті вирок суду залишити без змін.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирок Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржений учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії вироку.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4