Провадження № 1-кс/344/5139/20
У Х В А Л А
23 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_4 про зобов`язання органу досудового розслідування вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

в скарзі вказано, що до обласної прокуратури скаржником було направлено повідомлення про злочин від 25.09.2020 року, щодо вчинення суддею Косівського районного суду ОСОБА_5 кримінальних правопорушень. Обласною прокуратурою надано відповідь №31-2272-15 дата написання даної відповіді відсутня. 07.10.2020 р. скаржник подав звернення в якому просив надати відповідь відповідно до ст.214 КПК України. Вказав, що прокуратурою приховуються неправомірні дії, щодо розгляду його повідомлення. Відповідь №31-2272-15 вважає неправдивою з наступних підстав: твердження прокуратури стосовно того, що незаконні дії суддів мають розглядати виключно суди. Скаржник зазначив, що 03.08.2020 року в апеляційному суді розглядалася скарга ОСОБА_4 на ухвалу слідчої судді ОСОБА_5 Косівського районного суду від 20.07.2020 року. При розгляді апеляційної скарги був присутній прокурор з прокуратури області ОСОБА_6 , який просив відмовити у задоволені апеляційної скарги та ухвалу слідчої судді без змін. В апеляційному порядку скасовано ухвалу та справу повернено на новий судовий розгляд. Слідчим суддею не повідомлено скаржника про розгляд його скарги умисно, оскільки слідчому судді було відомо, що скаржником в судовому засіданні буде заявлено відвід судді, вказав, що суддею вчинено кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст. 364 КК України, та винесено завідомо не правдиву ухвалу суду.

Скаржник в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений в встановлений процесуальним законом спосіб. Клопотань щодо реалізації прав, зокрема щодо відкладення судового розгляду суду не направлено.

Згідно ч.1 ст. 135 КПК України особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

Згідно ч.8 ст. 135 КПК України особа має отримати повістку про виклик або бути повідомленою про нього іншим шляхом не пізніше ніж за три дні до дня, коли вона зобов`язана прибути за викликом. У випадку встановлення цим Кодексом строків здійснення процесуальних дій, які не дозволяють здійснити виклик у зазначений строк, особа має отримати повістку про виклик або бути повідомленою про нього іншим шляхом якнайшвидше, але в будь-якому разі з наданням їй необхідного часу для підготовки та прибуття за викликом.

Процесуальним законом встановлено стислі строки розгляду скарги, так скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування розглядаються не пізніше сімдесяти двох годин з моменту надходження відповідної скарги.

Скаржником подано суду скаргу 21/10/2020 року о 17:05 годині, вказано контактний номер телефону, згідно матеріалів справи скаржник не відповідав на телефонні дзвінки здійснені секретарем судового засідання 22/10/2020 о 14 год. 36 хв., 17 год. 08 хв. та 17. год. 09 хв. Скаржником отримано телефонограму суду 23/10/2020 о 07:50 годині, розгляд скарги призначено на 10:00 годину.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

Оскільки скаржника повідомлено про судовий розгляд у спосіб, що визначений законом, тому правові наслідки за його відсутність в судовому засіданні та не подання клопотань для реалізації прав процесуальним законом повністю покладено на скаржника.

Відповідно до п. 10 ст. 290 КПК України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час проведення судового засідання, не перешкоджає розгляду клопотання.

Учасники спору, які не прибули в судове засідання не надали суду доказу наявності поважних причин для оголошення в судовому засіданні перерви.

Прокурор в судовому засіданні заперечив скаргу, надав пояснення про те, що скаргу не обґрунтовано належними правовими підставами, вказав, що підстави для реєстрації кримінального провадження відсутні, обставини викладені в заяві поданій прокуратурі зводяться до факту не згоди скаржника з ухваленим судовим рішенням, що в свою чергу не є підставою для реєстрації кримінального провадження, законом встановлено порядок оскарження судових рішень, з заяви вбачається, що відсутня об`єктивна сторона складу злочину, скаржником отримано відповідь.

Судом встановлено наступні обставини.

25/09/2020 скаржником подано в Прокуратуру Івано-Франківської області повідомлення про злочин, за ст. 364 КК України щодо судді Косівського районного суду Івано-Франківської області, за змістом якого повідомлено, що в 2009 році було розглянуто скаргу про скасування постанови про закриття кримінального провадження в якому скаржник є потерпілим, вказано на обставини порушення норм процесуального права щодо повідомлення скаржника про апеляційний розгляд, повідомлено про розгляд в Косівському районному суді Івано-Франківської області 26/06/2017 скарги на невнесення відомостей стосовно експертів НДЕКЦ, в задоволенні скарги відмолено. Вказано на обставини ухвалення судового рішення про задоволення скарги іншим складом цього ж суду, вказано на інші судові провадження в цьому ж суді та в Снятинському районному суді Івано-Франківської області та результати розгляду скарг скаржника в періоди з 2017 до 2019 роки, вказано що 17/07/2020 скаржником подано скаргу на бездіяльність Косівського ВП ГУНП, в свою чергу відмолено в задоволенні скарги щодо бездіяльності ТУ ДБР м. Львів, 20/07/2020 ухвалено судове рішення, зазначено, що рішення ухвалено незаконним складом суду, переглянуто в апеляційному порядку та скасовано.

Івано-Франківською обласною прокуратурою надано відповідь на заяву №31-2272-15 за змістом якого повідомлено, що у зверненні не наведено обставин, які свідчать про вчинення кримінального правопорушення суддею Косівського районного суду ОСОБА_5 . Відомості до ЄРДР не вносились, досудове розслідування не розпочато.

Відповідно до п. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 36 КПК України прокурор уповноважений починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом.

При цьому в п. 1 ст. 36 КПК України вказано, що прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Отже внесення відомостей в ЄРДР належить до компетенції прокурора, яка реалізується ним дискреційно з правових підстав та у порядку, що визначені процесуальним законом.

Так само в п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Павлюлінець проти України» (Заява N 70767/01) від 6 вересня 2005 року вказано, що Суд повторює, що право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява N 37437/97).

Відповідно до ст. 214 КПК України відомості про особу та попередню кваліфікацію її дій вносяться до ЄРДР слідчим або прокурором. Отже скаржнику не належить право на порушення кримінальної справи проти певної особи, в тому числі і внесення відомостей до ЄРДР щодо вчинення злочину певною особою, а також у нього відсутнє право на реєстрацію повідомлення про злочин за бажаною ним кваліфікацією дій особи за диспозицією КК України. Отже право на кримінально-правове переслідування конкретної третьої особи із обраною самостійно кваліфікацією скаржнику не гарантується положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини. У свою чергу кримінально-правова кваліфікація обставин вчинення злочину особою є підставою для оголошення про підозру і здійснюється виключно відповідним компетентним державним органом.

Крім цього відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Баглай проти України» (Baglay v. Ukraine), № 22431/02, п. 31, рішення від 8 листопада 2005 року, та «Стоянова та Недельку проти Румунії» (Stoianova and Nedelcu v. Romania), № 77517/01 та № 77722/01, п. 20) право на кримінально-правове переслідування належить саме органу державної влади, який наділений компетенцією щодо проведення кримінально переслідування чи його припинення.

Отже зазначене право належить органу досудового розслідування безпосередньо та реалізується ним самостійно, дискреційно.

У свою чергу особа, яка звернулась зі скаргою має право надати суду докази неправомірності дій, рішень та бездіяльності органу досудового розслідування. Само по собі непогодження і не визнання рішень, дій чи бездіяльності органу досудового розслідування не вказує на їх неправомірність.

Так в судовому засіданні прокурор надав перед судом пояснення про те, що обставини викладені в заяві про злочин є формою впливу на незалежність суду і порушення відповідної гарантії, що встановлена законом, вони не містять інформацію про складу злочину.

В свою чергу відповідно до п. 52 рішення від 26/07/2011 р. Європейського суду з прав людини в справі «Georgel and Georgeta Stoicescu проти Румунії» (скарга № 9718/03), якщо не встановлено безпосереднього заподіяння тілесного ушкодження то позитивне зобов`язання держави щодо «ефективності судової системи» не вимагає порушення кримінальної справи, достатнім є дисциплінарний, цивільний чи адміністративний спосіб правового захисту потерпілому (наприклад, постанова Європейського суду з прав людини в справі «Во проти Франції» (Vo v. France), скарга № 53924/00, § 90, ECHR 2004-VIII, і постанова в справі «Мастроматтео проти Італії" (Mastromatteo v. Italy), скарга № 37703/97, §§ 90 и 94-95, ECHR 2002-VIII).

Таким чином у органу досудового розслідування є правові підстави для самостійного прийняття рішення щодо внесення повідомлення в ЄРДР чи відмову в цьому, контроль за якими здійснюється на основі правових підстав таких дій та порядку їх здійснення.

В п. 3 ст. 26 КПК України вказано, що слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом. До компетенції слідчого судді належить виключно встановлення обставин неправомірності бездіяльності прокурора.

Також відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I Суд повторює, що саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам.

Однак перед судом не доведено порушення прав скаржника, оскільки доводи викладені в скарзі зводяться до обставин непогодження з судовим рішенням. При цьому до компетенції слідчого судді не належить надання оцінки правосудності рішення винесеного іншим суддею, оскільки встановлення обґрунтованості та законності рішення суду першої інстанції є компетенцією суду апеляційної інстанції та касаційної інстанції.

Відповідно до ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

При цьому відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. Одним із таких обмежень є переслідування особи в кримінально-правовому порядку шляхом внесення повідомлення до ЄРДР щодо конкретної особи за бажаною кримінально-правовою кваліфікацією.

Отже відмова органу досудового розслідування від внесення в ЄРДР відомостей, які за змістом не складають повідомлення про злочин, оскільки не містять ознак складу злочину за визначеною в заяві кваліфікацією за нормою особливої частини КК України, не спростована скаржником. Кримінально-правове переслідування особи задля забезпечення реалізації принципу невідворотності покарання за вчинення злочину не забезпечується за бажанням будь-яких осіб, а здійснюється з правових підстав та у порядку, що визначений кримінальним процесуальним законом.

Гарантії незалежності прокурора, що вказані в ст. 36 КПК України в тому числі забезпечуються і диспозицією ст. 343 КК України, в якій передбачено неправомірність впливу у будь-якій формі на працівника правоохоронного органу, з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків, добитися прийняття незаконного рішення.

Згідно ст. 126 Конституції України встановлені гарантії незалежність і недоторканість суддів. Вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється. Гарантії незалежності суддів закріплені також в статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 1 грудня 2004р. № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 18 червня 2007р. № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950р., ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: "Основні принципи незалежності судових органів", ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 р. та 40/146 від 13 грудня 1985р. Генеральної Асамблеї ООН, "Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів", затверджені 24 травня 1989 р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія "Про статус суддів" від 10 липня 1998р., Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994р.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч.1, 2 ст.126 Конституції України та ч.2 ст.13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 р. № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом".

Відповідно до положення ч.1 ст.126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч.3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади», де в преамбулі визначені гарантії незалежності і недоторканості суддів як носіїв судової влади, такими гарантіями, зокрема є й недопустимість втручання у здійснення правосуддя, впливу на суд або суддів у будь-який спосіб.

Згідно з п.10 даної Постанови судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом.

Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

В ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено заборону зловживати правами, що гарантовані положеннями Конвенції.

Тому і суд не є засобом для будь-яких учасників кримінальних процесуальних відносин у зловживанні правами, не толерує таких дій та не сприяє цьому.

В заяві про вчинення злочину повинно бути однозначно вказано на фактичні обставини, які відповідають будь-якій із диспозицій особливої частини КК України, а не про припущення таких дій, сумніви у їх здійсненні.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

П О С Т А Н О В И В :
в задоволенні скарги відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 5 днів.

Слідчий суддя ОСОБА_1