Справа № 299/271/19
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и
25.06.2020 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі секретарки судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника адвоката ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №11кп/4806/280/20 за апеляційними скаргами обвинуваченого, захисника адвоката ОСОБА_7 та прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_5 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27.02.2019.
Цим вироком, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 20.03.19 (а.с. 56 т.2), ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , що має середню освіту, не працюючий, не одружений, не судимий, засуджений за ч.1 ст. 115 КК України на 7 років позбавлення волі.
Ухвалено: запобіжним заходом щодо ОСОБА_6 до набрання вироком законної силу залишити тримання під вартою, строк відбуття покарання обчислювати з 10.12.2018, речові докази знищити.
ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що 10.12.2018 приблизно о 12:30 у стані алкогольного сп`яніння, в будинку АДРЕСА_1 під час конфлікту на ґрунті тривалої неприязні з співмешканцем своєї сестри - ОСОБА_10 , який проживав у цьому ж будинку, умисно, з метою заподіяння смерті, наніс йому один удар ножем у ліву частину грудної клітки, яким спричинив йому тілесні ушкодження, що о 15:20 того ж дня потягли за собою смерть потерпілого.
ОСОБА_6 в апеляційній скарзі твердить, що засуджений незаконно. Вказує, що в той час, коли він готував собі обід, ОСОБА_10 у стані алкогольного сп`яніння увійшов до нього в кімнату, став на нього кричати, погрожувати йому і ображати його нецензурними словами. Після того, як він попросив дати йому спокій, ОСОБА_10 схопив його за одяг та потягнув на себе, а він, ножем, який весь цей час тримав у руці, «случайно» його вдарив. Після цього ОСОБА_10 пішов до сусіда ОСОБА_11 , там попросив викликати швидку допомогу, а потім, в лікарні, помер. Наполягає, що не мав умислу вбивати ОСОБА_10 , що удар стався випадково, просить перекваліфікувати його дії, вирок скасувати та ухвалити новий, менш суворий.
Захисник в апеляційній скарзі зазначає, що суд не дослідив фактичних обставин справи з достатньою повнотою, не надав належної оцінки доказам, відомостям про особи обвинуваченого та потерпілого, тому неправильно кваліфікував убивство з необережності, як умисне, вийшов за межі обвинувачення в частині, що стосується об`єктивної та суб`єктивної сторони кримінального правопорушення. Просить вирок скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.
Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок скасувати через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 вісім років позбавлення волі. Суд, на його думку, не врахував, що обвинувачений вчинив особливо тяжкий злочин, у стані алкогольного сп`яніння, вини не визнав, не розкаявся, шкоди потерпілій не відшкодував.
Апеляційний суд заслухав доповідь судді про зміст вироку, доводи і вимоги, викладені в апеляційних скаргах, пояснення обвинуваченого і захисника на підтримання своїх апеляційних вимог і їх заперечення проти апеляційної скарги прокурора, пояснення потерпілої, яка підтримала апеляційну скаргу обвинуваченого і, частково, апеляційну скаргу захисника, заперечила проти апеляційної скарги прокурора, промову прокурора на підтримання своїх апеляційних вимог і його заперечення проти апеляційних скарг обвинуваченого і захисника, провів судові дебати, заслухав останнє слово обвинуваченого, перевірив матеріали кримінального провадження, обговорив доводи сторін, потерпілої і знаходить, що апеляційна скарга захисника підлягає до задовільнення, апеляційні скарги обвинуваченого і прокурора - до часткового задовільнення з таких підстав.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких відноситься, згідно з п.10 ч.1 ст. 7 КПК України, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, окрім іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно з ч.2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, в кримінальному провадженні у формі публічного обвинувачення покладається на слідчого, прокурора.

Це означає, що метою доказування і обов`язком слідчого, прокурора, є встановлення всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, і не тільки тих, які зазначені в ч.1 ст. 91 КПК України.

Пунктом першим частини третьої статті 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують. Пунктами другим і десятим частини першої статті 56 цього Кодексу передбачено, що потерпілий має право знати сутність підозри та обвинувачення, право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.
Виклад усіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст. 91 КПК України, як їх уважають встановленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до ч. 4 ст. 110 і ч.2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.

Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь його тяжкості.

Правова кваліфікація дій особи повинна містити в собі не тільки посилання на окрему статтю (частину статті) кримінального закону, але і точне формулювання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, його кваліфікуючих ознак.

Правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), потерпілого (знати сутність обвинувачення) та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді.

Перевірка відповідності обвинувального акта вимогам КПК України і прийняття, в залежності від встановленого, відповідного рішення, згідно зі ст. 314 цього Кодексу, віднесено до компетенції суду першої інстанції на стадії підготовчого провадження. Після отримання обвинувального акта суд призначає і проводить підготовче судове засідання, в якому, в разі, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, має прийняти рішення про повернення його прокурору.
Згідно з ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а отже і в межах викладу фактичних обставин кримінального правопорушення.

У разі ухвалення вироку на суд, згідно зі ст. 374 КПК України, покладається формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, або пред`явленого особі і визнаного недоведеним, зазначення мотивів прийнятих рішень, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів тощо.

Без дослідження судом фактичних обставин кримінального правопорушення виконання цього припису є неможливим.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону слідчим, прокурором і судом першої інстанції не дотримані.

Приписам частини другої ст. 291 КПК України надісланий до суду обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 не відповідає: формулювання обвинувачення у ньому текстуально співпадає з викладом фактичних обставин кримінального правопорушення, що дає підстави стверджувати, що слідчий і прокурор не виклали або взагалі не встановили всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, доказування яких, відповідно до ст. 91, ч.1 ст. 92 КПК України, є їх обов`язком, не розрізняють цих термінів, їх значення, у такий спосіб дезорієнтують сторону захисту, потерпілу і суд щодо розуміння фактичних обставин кримінального правопорушення, суті і обсягу обвинувачення, істотно обмежують процесуальні права учасників судового розгляду, передбачені ст.ст. 42 і 56 цього Кодексу, процесуальні можливості прокурора при підтриманні державного обвинувачення, унеможливлюють правильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а в решті - виконання завдань кримінального провадження.

У цьому випадку для встановлення події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву, мети, правової кваліфікації, ступеня суспільної небезпечності кримінального правопорушення істотне значення мають відомості про особи потерпілого й обвинуваченого, їх взаємовідносини, причину і тривалість проживання потерпілого в будинку обвинуваченого, події, які передували їх конфлікту 10.12.2018, привід конфлікту, дії кожного з його учасників на місці події в їх послідовності і взаємозв`язку; момент, місце, мета і причина нанесення удару ножем, взаємне розташування при цьому потерпілого та обвинуваченого, їх антропометричні дані, сліди на одязі обвинуваченого, наявні у нього тілесні ушкодження, а також всі інші обставини, які можуть мати значення для кримінального провадження і до встановлення яких зобов`язує слідчого і прокурора не виконаний ними припис ч.2 ст. 91 КПК України.

З пояснень обвинуваченого і потерпілої в судовому засіданні і під час апеляційного розгляду кримінального провадження вбачається, що потерпілий ОСОБА_10 був фізично сильнішим за обвинуваченого, судимий, відбував покарання у виді позбавлення волі, не працював, тривалий час поводив себе з обвинуваченим зухвало, зловживав алкоголем, а 10.12.2018 вчергове, у нетверезому стані, чіплявся до обвинуваченого, погрожував йому та ображав його нецензурними словами, схопив за одяг і потягнув на себе. А обвинувачений в цей час ножем, яким «намазував хліб маслом», випадково, без наміру вбити, його вдарив.
З доказів, які представив суду прокурор, зокрема, показань потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , висновків експертів, відомостей з протоколів огляду місця події, слідчого експерименту, речових доказів, вбачається, що розслідуванням обставин, які передували удару ножем, слідчий і прокурор не займались, а тому не визначились, які з них є установленими і в обвинувальному акті, всупереч вимогам п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, не вказали, обмеживши у такий спосіб можливість визначитись у фактичних обставинах кримінального правопорушення і суду, який виходити за межі, вказані у ст. 337 КПК України, не вправі.

Відсутність в обвинувальному акті чіткого, підтвердженого доказами, викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, тобто всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, залишає відкритим питання про те, чи досліджені і відкинуті органом досудового розслідування (стороною обвинувачення) всі інші можливі версії вчинення кримінального правопорушення, у тому числі висунута обвинуваченим, тобто, чи відповідає зміст і форма кримінального провадження засаді презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Така невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України обмежила право сторони захисту обстоювати свої законні інтереси, стороні обвинувачення можливість доводити обвинувачення, сформульоване в обвинувальному акті і змусила суд давати оцінку обставинам, які можуть мати значення для кримінального провадження, однак органом досудового розслідування не з`ясовані, оскільки в обвинувальному акті не викладені, але і не спростовані.

Суд першої інстанції таким порушенням вимог кримінального процесуального закону своєчасно значення не надав, усупереч приписам ст. 314 КПК України відповідності обвинувального акту вимогам цього Кодексу не перевірив, не маючи повного, відповідного вимогам ст. 91 КПК України, викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, був позбавлений можливості правильно визначити і зіставити межі обвинувачення з межами судового розгляду, внаслідок цього дав невмотивовану оцінку обставинам, які в обвинувальному акті не вказані, але на існуванні яких наполягав обвинувачений, а тому ухвалив вирок, який не відповідає вимогам ст. ст. 370 і 374 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 409, ч.1 ст. 412 КПК України встановлення таких порушень кримінального процесуального закону при розгляді справи в апеляційній інстанції утворює підставу для скасування вироку.

Ухвалити новий вирок або закрити кримінальне провадження за таких обставин суд апеляційної інстанції не вправі, оскільки будь-яке з цих рішень суперечило б правилам, викладеним у ст.ст. 314, 417 і 420 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

З огляду на це правило вирішувати всі інші питання, зазначені в апеляційних скаргах, як такі, що стосуються оцінки доказів, переваги одних доказів над іншими, доведеності чи недоведеності обвинувачення, у цій ухвалі апеляційний суд не вправі.

Строк дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 у виді тримання під вартою був обмежений судом першої інстанції в часі до набрання вироком законної сили.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали суду у питанні про тримання особи під вартою або продовження строку тримання особи під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Апеляційний суд відзначає, що ОСОБА_6 обвинувачується в особливо тяжкому злочині проти життя особи покарання за який може сягати п`ятнадцяти років позбавлення волі, характеризується посередньо. Ці обставини переконують у тому, що, перебуваючи на волі, він може ухилитися від виконання процесуальних обов`язків, чинити тиск на потерпілу або вдатись до перешкоджання кримінальному провадженню в інший спосіб, вчинити новий злочин.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу захисника задовольнити, апеляційні скарги обвинуваченого і прокурора задовольнити частково.

Вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27.02.2019 щодо ОСОБА_6 скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження в Виноградівському районному суді зі стадії підготовчого провадження.

Запобіжним заходом щодо ОСОБА_6 залишити тримання під вартою на строк до 21.08.2020.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: