ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/241/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/344/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.125 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2020 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10

розглянула 28 жовтня 2020 року, у відкритому судовому засіданні в залі Тернопільського апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на вирок Зборівського районного суду Тернопільської області від 18 серпня 2020 р., яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Яснище Бродівського району Львівської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 .

засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі пятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., а також стягнуто з ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_9 5000 грн. моральної шкоди.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок місцевого суду скасувати, визнати ОСОБА_7 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК України та закрити провадження за відсутністю складу кримінального правопорушення, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, всупереч вимогам ст. 374 КПК України, суд першої інстанції не встановив та не зазначив у вироку фактичні обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні за ч.1 ст. 125 КК України, формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, містить суперечності щодо спрямованості умислу та наслідків дій обвинуваченого.

Зазначає, що судом не вказано ні місце вчинення умисних дій, спрямованих на спричинення шкоди здоров`ю ОСОБА_9 , не конкретизовано, які саме дії вчинені обвинуваченим, що утворюють суб`єктивну і об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

Також зазначає, що судом не конкретизовано чим та в якій спосіб наносились удари, як були розташовані потерпіла та обвинувачений по відношенню один до одного.

Вказує, що в суді першої інстанції обвинувачений заявляв свою версію подій, однак вона не була перевірена судом та залишається неспростованою висновком експерта. Зокрема, зазначає, що обвинувачений захищався, закривши голову руками, тобто умисних ударів тупим предметом не наносив. Припускає, що потерпіла могла сама спричинити собі тілесні ушкодження, вдарившись до ліктів обвинуваченого, намагаючись нанести йому удари в голову, яку він прикрив руками, щоб захиститись.

Наголошує на тому, що висновок експерта не містить даних щодо способу нанесення тілесних ушкоджень. Так, у висновку експерта не міститься відповіді на питання Який механізм та послідовність тілесних ушкоджень спричинення потерпілому?, тому не можна виключати можливість утворення тілесних ушкоджень за обставин, повідомлених обвинуваченим.

Стверджує, що місцевий суд належним чином не перевірив обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, необхідні для правової оцінки дій обвинуваченого та які відповідно до ст. 91 КК України входять до предмету доказування, а отже допущені порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними та такими, що перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Крім того, просить відмовити в задоволені цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди, оскільки судом не зазначено, якою дією чи бездіяльністю її заподіяно, та якими доказами підтверджується визначена у вироку сума.

Згідно вироку суду, 16 жовтня 2019 року близько 02:00 год. у обвинуваченого ОСОБА_7 , за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих неприязних відносин виник конфлікт з потерпілою ОСОБА_9 в ході якого ОСОБА_7 , спричинив їй тілесні ушкодження, а саме наніс ОСОБА_9 3 удари в область голови, зокрема, очі, ніс, ліву скроневу ділянку та праве вухо, а також 3 удари в праве плече. Внаслідок умисних дій, спрямованих на спричинення шкоди здоров`ю потерпілої, ОСОБА_7 умисно заподіяв ОСОБА_9 тілесні ушкодження у виді синців на повіках обох очей, садно правої вушної раковини, садно лівої скроневої ділянки, два садна носа та синці на правому плечі - два по зовнішній та один по попередньо-внутрішній поверхнях верхньої третини, один по задньо-зовнішній поверхні нижньої третини, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень.

Заслухавши доповідача, міркування прокурора про залишення вироку та цивільного позову без змін, пояснення захисника та обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу і просять вирок суду скасувати за відсутністю складу кримінального правопорушення в діях останнього, потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 , які заперечили проти апеляційної скарги і просили залишити вирок без змін, ознайомившись з матеріалами справи та доводами апеляційної скарги, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, який просив скасувати вирок суду та закрити щодо нього кримінальне провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника до задоволення не підлягає.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені дослідженими судом доказами, які правильно оцінені та обґрунтовано покладені судом в основу вироку.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про недоведеність його вини у вчиненні інкримінованого злочину спростовуються наступними доказами, які суд першої інстанції поклав в основу вироку.

Так, в суді першої інстанції ОСОБА_7 не визнав вини у вчиненні злочину. Пояснив, що конфлікти та скандали за місцем спільного проживання вчиняє його колишня дружина, ОСОБА_9 , з якою вони прожили у шлюбі близько 20-ти років, вели спільне господарство. В даний час між ними існують тривалі неприязні відносини. Вона спричиняє щодо нього психологічне та фізичне насильство, наносила йому тілесні ушкодження - забійні травми, синці, подряпини, вибиті передні зуби. Однак в медичні заклади та правоохоронні органи він не звертався з етичних міркувань. 16 жовтня 2019 року ОСОБА_9 в черговий раз вчинила в дома скандал, не контролюючи себе, нанесла йому близько 20-ти потужних ударів в область голови, від яких він прикривався обома руками. В пориві цього силового натиску потерпіла хаотично натикалася на виставлені ним лікті, здається, ділянками голови та плечей, внаслідок чого, мабуть, і отримала тілесні ушкодження. Вказані події відбувалися без жодних свідків.

Стверджує, що не мав жодного умислу нанести ОСОБА_9 будь - якіх тілесних ушкоджень. 21 березня та 30 травня 2020 р. він звернувся в органи поліції з приводу нанесення ОСОБА_9 йому легких тілесних ушкоджень і кримінальні провадження, де він є потерпілим, перебувають у стані досудового розслідування. Причиною таких взаємовідносин і поведінки ОСОБА_9 є її намагання виселити його з квартири, де він проживає і має законне право проживати.

Разом з тим, ці твердження обвинуваченого, як і його аналогічні твердження, наведені в апеляційній скарзі, спростовані, зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_9 , свідків неповнолітнього ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Так, в суді потерпіла ОСОБА_9 пояснила, що з обвинуваченим вони розлучені, але проживають в одній квартирі. В ніч з 15 на 16 жовтня 2019 року вона чула, як обвинувачений прийшов додому. Близько 2 год. ночі прокинулася, вийшла з кімнати, коли ОСОБА_11 безпричинно розпочав конфлікт, скандалив, почав її ображати, а потім ще й бити. Наносив численні удари по голові, в обличчя, останній удар спричинив в ніс, від чого пішла кров, після чого зупинився.

Ці показання потерпілої підтвердили в суді і свідки.

Так, з пояснень неповнолітнього ОСОБА_11 - сина потерпілої та обвинуваченого, в ніч з 15 на 16 жовтня 2019 року він прокинувся від шуму, зрозумів, що між батьками відбувається сварка. Він не бачив, як батько бив маму, так як не виходив з кімнати, але чув, що після скандалу мама плакала, а наступного дня у неї на обличчі були синці.

Згідно показань ОСОБА_12 - дочки потерпілої та обвинуваченого, під час конфлікту між батьками вона була відсутня, перебувала на навчанні, однак наступного дня спілкувалася з потерпілою по відеозв`язку за допомогою програми Viber, бачила у неї на обличчі синці, мати надіслала їй фотографії зі слідами побиття.

З пояснень свідка ОСОБА_13 вбачається, що вона є співробітницею потерпілої. Увечері 15 жовтня 2019 р. вони разом з ОСОБА_9 закінчили роботу, будь - яких тілесних ушкоджень у неї не було. Наступного дня вранці, 16 жовтня 2019 року потерпіла зателефонувала їй, попросивши принести додому робочий ноутбук. Сказала, що на роботу вийти не може. Вона виконала прохання та коли прийшла до ОСОБА_9 , побачила її зі слідами побиття. Потерпіла пояснила, що її побив чоловік.

Аналізуючи показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ОСОБА_13 , суд враховує, що їх показання узгоджуються між собою, а також з показаннями потерпілої ОСОБА_9 .

Підстави вважати показання зазначених свідків неправдивими відсутні, оскільки їх показання про спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, характер цих ушкоджень та механізм заподіяння об`єктивно підтверджені висновком судово-медичної експертизи № 1033 від 31 жовтня 2019 р., на яку суд першої інстанції послався в обгрунтування вироку, і з якої вбачається, що у потерпілої ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження у виді синців на повіках обох очей, садно правої вушної раковини, садно лівої скроневої ділянки, два садна носа та синці на правому плечі - два по зовнішній та один по попередньо-внутрішній поверхнях верхньої третини, один по задньо-зовнішній поверхні нижньої третини, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень. Утворення даних тілесних ушкоджень за обставин, повідомлених потерпілою при судово - медичній експертизі, не виключається.

Ці висновки повністю підтверджують показання потерпілої щодо механізму спричинення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_7 за обставин, про які повідомила потерпіла суд.

Зазначені тілесні ушкодження виникли від злочинних дій ОСОБА_7 , на що прямо вказують свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ОСОБА_13 , а також зазначає потерпіла ОСОБА_9 .

Судом першої інстанції також надана належна оцінка показанням цих свідків, що спростовує доводи апелянта в цій частині.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що дані свідки очевидцями події не були, не спростовують висновків місцевого суду про вчинення злочину саме ОСОБА_7 з наведених вище підстав.

Оцінивши показання свідків поряд з іншими доказами в їх сукупності, суд першої інстанції вірно прийняв їх до уваги, оскільки вони є обєктивними. Наявність тілесних ушкоджень у потерпілої, які заподіяні при обставинах, встановлених судом, підтверджується в тому числі висновком судово-медичної експертизи № 1033 від 31 жовтня 2019 р., під час якої потерпіла була оглянута судово-медичним експертом і у неї були встановлені тілесні ушкодження.

Доводи апелянта про те, що вказаний висновок судово-медичної експертизи не є доказом, не є слушними, з огляду на наступне.

Так, постановою т. в. о. слідчого від 17 жовтня 2019 р. призначено судово-медичну експертизу ОСОБА_9 , для проведення якої залучено експерта Тернопільського обласного бюро СМЕ ОСОБА_14 . При цьому, як слідує з висновку, експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за відмову або ухилення від дачі висновку експерта та за дачу свідомо неправдивого висновку.

В обгрунтування своїх висновків експерт послався як на пояснення потерпілого, так і на об`єктивні дані при судово-медичному огляді ОСОБА_9 щодо характеру тілесних ушкоджень, які були виявлені у потерпілої як на момент огляду, так і на момент її звернення 18 жовтня 2019 р. до лікарні, а також надані медичні документи, в яких зафіксовано характер та кількість тілесних ушкоджень у потерпілої.

За такого суд вважає, що зазначений висновок експерта № 1033 від 31 жовтня 2019 р. є належним та допустимим доказом, порядок отримання якого, як і його зміст, відповідають положенням статей 101, 102 КПК України.

Твердження обвинуваченого щодо невідповідності цього доказу вимогам КПК України не відповідають дійсності, оскільки висновок зроблено судово-медичним експертом на підставі медичних документів, а також з урахуванням медичного огляду потерпілої. За наведених підстав вважати ці висновки експерта недопустимим доказом у суду немає.

Таким чином, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про недоведеність його вини у вчинені злочину не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду, а його вина у вчиненні злочину доведена. Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції вірно кваліфікував за ч. 1 ст.1 25 КК України як умисне легке тілесне ушкодження.

Отже, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив докази, надав їм належну оцінку.

Суд вважає, що вирок є законним та обґрунтованим, та не вбачає підстав для його скасування, про що просить апелянт. Відповідно апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

На думку колегії суддів, необґрунтованим є і твердження в апеляційній скарзі обвинуваченого про те, що місцевим судом задоволено цивільний позов в розмірі, що не відповідає спричиненій моральній шкоді.

Статтею 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законодавством.

Згідно із ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пунктів 6, 7, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди " із змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема майнового стану відповідача.

Як вбачається з вироку, місцевий суд, частково задовольняючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 , врахував усі обставини, при яких було заподіяно моральну шкоду потерпілій, а тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду про задоволення цивільного позову ОСОБА_9 у визначеному розмірі відповідає вимогам ст. 1167 ЦК України. При цьому судом враховано перенесені потерпілою фізичні і моральні страждання, які вона зазнала у зв`язку з нанесенням їй тілесних ушкоджень, пережитий стрес та страх, приниження гідності та правильно задоволено заявлені нею вимоги щодо відшкодування спричиненої моральної шкоди.

Призначаючи ОСОБА_7 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65-67 КК України врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, те, що він за місцем проживання характеризується посередньо, однак за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, є особою з інвалідністю, має на утриманні неповнолітнього сина, вперше притягується до кримінальної відповідальності.

За таких обставин, враховуючи думку прокурора та потерпілої, суд прийшов до правильного висновку про можливість призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.

Враховуючи вищенаведене, вирок місцевого суду щодо ОСОБА_9 колегія суддів вважає законним і обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого з наведених у ній мотивів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Зборівського районного суду Тернопільської області від 18 серпня 2020 року щодо ОСОБА_7 , засудженого за ч.1 ст.125 КК України, без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

________________ _______________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_15 ОСОБА_16