Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

15 жовтня 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
захисників-адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
прокурора ОСОБА_8 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000177 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 12 грудня 2018 року стосовно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Берестівка Володимирецького району Рівненської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 29 січня 2007 року Чорноморським районним судом АР Крим за ч.3 ст.289 на сім років позбавлення волі, 28 січня 2013 року звільнений умовно-достроково з місць позбавлення волі; 29 вересня 2015 року Володимирецьким районним судом Рівненської області за ч.2 ст.185 КК України на три роки позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч..4 ст.187 КК України,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Рівне, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого 24 червня 2008 року Костопільським районним судом Рівненської області за ч.3 ст.187, ст..71 КК України на вісім років позбавлення волі з конфіскацією майна, 03 грудня 2015 року по відбуттю строку покарання,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч..4 ст.187 КК України,

в с т а н о в и л а :
Вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 12 грудня 2018 року ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за ч.4 ст.187 КК України на дев`ять років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Строк покарання ОСОБА_5 ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Судом зараховано ОСОБА_5 у строк відбуття покарання період його тримання під вартою з 16 червня 2017 року по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Цим же вироком ОСОБА_4 визнано винним та засуджено за ч.4 ст.187 КК України на одинадцять років позбавлення волі із конфіскацією майна.
Строк покарання ОСОБА_4 ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Судом зараховано ОСОБА_4 у строк відбуття покарання період його тримання під вартою з 22 січня 2017 року по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Також цим вироком частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 та стягнуто з ОСОБА_5 на його користь 2805 грн. матеріальних збитків, 30 000 грн. моральної шкоди, з ОСОБА_4 - 2805 грн. матеріальної шкоди, 50 000 грн. моральної шкоди.
Разом з цим судом постановлено стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь держави по 660 грн. 43 коп. витрат на залучення експерта та по 704 грн. 80 коп. судового збору з кожного.
Вироком вирішено питання стосовно речових доказів по справі.

Цим вироком ОСОБА_5 та ОСОБА_4 визнані винними в тім, що попередньою змовою групою осіб, з метою заволодіння чужим майном здійснили напад на ОСОБА_12 , поєднаний із проникненням у житло та заподіянням тяжких тілесних ушкоджень розбій, за таких обставин.

16 січня 2017 року, близько 23 год., ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, за попередньою змовою, перебуваючи на подвір`ї господарства АДРЕСА_3 , попередньо замаскувавши свою зовнішність, через вхідні двері проникли в будинок ОСОБА_11 . Там, з метою заволодіння майном потерпілого напали на нього, застосувавши фізичне насильства, яке є небезпечним для здоров`я, що виразилось у нанесенні множинних ударів ножем, дерев`яним бруском, руками та ногами у різні частини тіла, чим спричинили йому тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечі для життя в момент їх заподіяння, і заволоділи коштами в сумі 700 гривень, 17 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.01.2017 року становить 470 гривень 37 копійок, та ящиком пива «Свіжий розлив» (20 пляшок), вартістю 240 гривень, спричинивши потерпілому майнової шкоди на загальну суму 1410 грн. 37 коп.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_4 просить апеляційний суд вказаний вирок скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.
При цьому, обвинувачений заявив клопотання про повторне дослідження протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками ОСОБА_4 від 22.01.2017 р. та повторно допитати свідка ОСОБА_13 .
На обґрунтування цих вимог зазначив, що судом не здобуто достатньо доказів для обвинувачення його у цьому злочині. Так, на його переконання, вирок суду ґрунтується на суперечливих показаннях потерпілого, який вказував, що до нього на веранду зайшло двоє чоловіків з замаскованими обличчями, про те у судовому засіданні потерпілий вказав на нього.
Під час судового розгляду його захисником заявлялось клопотання про визнання недопустимим доказом протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 22.01.2017 р., однак це клопотання залишено судом поза увагою. Зокрема, на фотознімку до вказаного протоколу обвинувачений зображений у капюшоні, натомість інші особи зображені без будь-яких головних уборів. Окрім того, зображена на фотознімку №3 особа візуально відрізняється від інших осіб за віком.
На переконання апелянта, ухвала від 06 грудня 2018 року про виділення в окреме провадження матеріалів стосовно третьої особи є незаконною, оскільки ця особа неодноразово повідомляла суд про знаходження на стаціонарному лікуванні, що унеможливлювало явку в суд. Таке виділення призвело до неповноти судового розгляду та перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Також зазначив, що місцевим судом не з`ясовано долю викрадених у потерпілого речей та проігноровано показання свідка ОСОБА_13 про перебування ОСОБА_5 16 січня 2017 року після 21.00 години в с.Берестівка Володимирецького району Рівненської області у своїх батьків.

Адвокат ОСОБА_10 в апеляційній скарзі, з підстав, аналогічних викладеним в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_4 , просить скасувати даний вирок в частині визнання ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, та закрити кримінальне провадження по справі. При цьому апелянтом заявлено клопотання про повторне дослідження протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками ОСОБА_4 від 22.01.2017 р., та повторно допитати свідка ОСОБА_13 .

Обвинувачений ОСОБА_5 в апеляційній скарзі також просить скасувати цей вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування цих вимог зазначив, що обвинувальний акт стосовно нього не відповідає обставинам кримінального провадження, а досудове розслідування проводилось з грубим порушенням прав та свобод людини. Зокрема обвинувачений зазначив, що 17 січня 2017 року його було доставлено до відділу поліції, де під фізичних та моральним тиском з боку працівників поліції, його змусили підписати документи, з якими не дали ознайомитись. При цьому вказав, що під час допиту йому було завдано значних тілесних ушкоджень. Також ОСОБА_5 зазначив, що як встановлено Сарненською місцевою прокуратурою, 22 січня 2017 року працівником поліції йому було нанесено тілесні ушкодження та за даним фактом внесено відомості до ЄРДР за №0000179 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України. З огляду на вказане, отримані під час досудового розслідування працівниками поліції під впливом морального та фізичного тиску, відповідно до ст.87 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), докази слід визнати недопустимими. ОСОБА_5 вказав на те, що після отримання цих показань, потерпілого повідомили про затримання злочинців та показали фото обвинувачених, в яких той впізнав ОСОБА_4 та особу, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження.
Зібрані матеріали кримінального провадження, зокрема протоколи слідчих дій, підтверджують факт нападу та завдання тілесних ушкоджень потерпілому, однак не є доказом його присутності.
Також апелянт вказав на те, що свідок ОСОБА_14 показав суду, що 16 січня 2017 року ОСОБА_4 , особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, та ще одна особа, яку він не пам`ятає, попросили підвезти їх в село до товариша. Однак у вироку зазначено, що третьою особою був ОСОБА_5 , а це на думку апелянта свідчить про обвинувальний ухил суду. При цьому, на переконання ОСОБА_5 , показання свідка отримані під тиском працівників поліції, оскільки у нього було арештовано автомобіль і його могли притягнути до відповідальності як співучасника. Також свідок зазначив, що коли обвинувачені повернулись через 20 хв., у них з собою нічого не було. Окрім того, слідчим не було перевірено телефонні розмови між ним та ОСОБА_4 .

Потерпілий ОСОБА_11 та його представник-адвокат ОСОБА_15 надіслали на адресу суду заяви про здійснення апеляційного розгляду без їх участі, при цьому зазначивши, що апеляційні скарги сторони захисту не підтримують та просять залишити даний вирок без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, міркування обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 , які підтримали апеляційній скарги сторони захисту, обвинуваченого ОСОБА_5 і його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які підтримали свою апеляційну скаргу та апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_4 та адвоката ОСОБА_10 , прокурора ОСОБА_8 про безпідставність апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно вимог ч.1 ст.404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частиною 3 ст.404 КПК передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Так, ставлячи вимоги про скасування даного вироку, обвинувачений ОСОБА_4 та адвокат ОСОБА_10 заявляли клопотання про повторне дослідження протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками ОСОБА_4 від 22.01.2017 р. та повторно допитати свідка ОСОБА_13 . Також під час апеляційного розгляду адвокати ОСОБА_10 , ОСОБА_16 заявляли клопотання про повторний допит потерпілого ОСОБА_11 .
Однак, заявляючи дані клопотання про повторне дослідження доказів, встановлених під час судового розгляду, апелянтами не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч.3 ст.404 КПК не зазначено, які саме порушення були допущені судом першої інстанції при дослідженні доказів або які докази не були ним досліджені. Незгода сторони захисту із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є підставою для повторного дослідження тих самих доказів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хайров проти України» (Khayrov v. Ukraine no. 19157/06, § 89, 15 November 2012) суд зауважив, що право обвинуваченого допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення, яке гарантоване пунктом (d) параграфу 3 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може бути обмеженим в інтересах належного відправлення правосуддя.

Хоча це положення втілює принцип, що перед тим, як обвинувачений буде визнаний винним, всі докази проти нього мають зазвичай бути представлені в його присутності на публічному слуханні для надання можливості їх спростувати «Буткевич проти Росії» (Butkevich v. Russia, no. 5865/07, § 90, 13 February 2018), однак воно не вимагає повторного дослідження доказів і фактичних обставин, що були досліджені в змагальному процесі в суді першої інстанції.

Питання про повторне дослідження доказів і фактичних обставин апеляційним судом може постати, лише якщо суд першої інстанції не забезпечив можливість обвинуваченого дослідити докази під час змагальної процедури в суді першої інстанції. Частина третя статті 404 КПК, власне, і забезпечує таку можливість, зобов`язуючи суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження фактичних обставин справи, якщо суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, враховуючи положення ч.3 ст.404 КПК, приймає до уваги докази, безпосередньо досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду.

Колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у нападі з метою заволодіння чужим майном, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 та кваліфікації їх дій за ч.4 ст.187 КК України, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується дослідженими під час судового розгляду доказами.

Зокрема, згідно показань потерпілого ОСОБА_11 , наданих ним під час допиту у суді першої інстанції, 16 січня 2017 року після 21 год. він почув стукіт у двері у своєму будинку АДРЕСА_3 . Відчинивши двері, до нього на веранду зайшло двоє осіб із замаскованими обличчями, однак в одного з них впала маска це був обвинувачений ОСОБА_4 . Інша особа, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, почав вимагати у нього гроші, погрожуючи гострим предметом, схожим на ніж. Потім цим предметом наносив потерпілому удари в область тулуба, грудної клітки. Потерпілий вказав, що він зірвав маску з особи, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, та побачив його обличчя. Зазначив, що обвинувачений ОСОБА_4 також наносив йому удари ножем у руку та тулуб, вимагаючи при цьому гроші. ОСОБА_11 зазначив, що від болю він впав на підлогу і втратив свідомість, а коли отямився ОСОБА_4 бив його кулаками по голові, грудній клітині, животу. Потерпілий зазначив, що хотів втекти на вулицю, однак ОСОБА_5 тримав вхідні двері знадвору і заштовхнув його назад у будинок. У прихожій ОСОБА_4 схопив потерпілого за куртку і притиснув до стіни, нанісши декілька ударів ножем у стінку біля його голови, погрожував і вимагав гроші. Потерпілий вказав, що знову втратив свідомість, а коли отямився у будинку все було перевернуте, було викрадено 700 гривень, 17 доларів США, документи на машину.

Отже потерпілий беззаперечно вказав на ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як на осіб, які вчинили на нього розбійний напад, спричинивши йому тілесні ушкодження. Водночас ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом не було встановлено особистого інтересу чи інших підстав обмовля?ти потерпілим обвинувачених.

При цьому, колегія суддів зауважує, що перед допитом у суді першої інстанції головуючим суддею було попереджено потерпілого ОСОБА_11 про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.

Крім того, показання потерпілого щодо кількості, локалізації та механізму нанесених йому тілесних ушкоджень об`єктивно узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні, зокрема з висновком експерта №63 від 15.03.2017 р. щодо виявлених у ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, а також висновком судово-медичної експертизи речових доказів №42-мк від 07.03.2017 р. стосовно виявлених колотих-різаних пошкоджень тканини на вилученій куртці ОСОБА_11 .

Під час слідчого експерименту, поведеного 10.04.2017 р., потерпілий чітко описав та показав обставини події 16.01.2017 р., під час яких ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, здійснили на нього розбійний напад.

Окрім того, прокурором було долучено постанову старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Рівненської області ОСОБА_17 від 28 лютого 2018 року, якою кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.09.2017 р. за №0000179 за фактом перевищення службових повноважень службовими особами Володимирецького відділення поліції Варашського відділу поліції ГУ НП в Рівненській області, що виразилось у застосуванні насильства відносно ОСОБА_5 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК у зв`язку відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України.

Обвинуваченим ОСОБА_5 вказана постанова не оскаржувалась у встановленому законом порядку та на даний час набрала законної сили та є чинною. Також колегія суддів зауважує, що вказане рішення постановлено органом, який був наділений відповідними провноваженнями щодо розслідування кримінальних проваджень стосовно працівників правоохоронних органів.

При цьому, у відповіді на запит апеляційного суду, в.о. начальника державної установи «Рівненський слідчий ізолятор» зазначив, що з матеріалів особової справи ОСОБА_5 та іншої наявної інформації вставлено, що під час приймання даного ув`язнення до установи, будь-яких тілесних ушкоджень у нього виявлено не було, звернень до керівництва установи з приводу застосування працівниками правоохоронних органів незаконних методів слідства не надходило.

З огляду на встановлені обставини, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 щодо нанесення йому під час досудового розслідування працівниками правоохоронних органів тілесних ушкоджень та визнання здобутих доказів недопустимими, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та не підтверджені жодними доказами.

Також колегія суддів вважає належним та допустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту від 22.01.2017 р., проведеного з участю ОСОБА_5 , у присутності його захисника-адвоката ОСОБА_18 та двох понятих.

Так, під час відтворення дій та обставин події 16.01.2017 р. ОСОБА_5 розповів усі деталі здійсненого розбійного нападу на ОСОБА_11 , які узгоджуються з іншими доказами у провадженні показаннями потерпілого, протоколом огляду місця події від 17.01.2017 р., протоколами проведення слідчих експериментів від 20.01.2017 р. з участю свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_19 . Колегія суддів контстатує, що як убачається з вказаного протоколу, від учасників слідчого експерименту а також від понятих зауважень щодо його проведення та доповнень не надходило.

При цьому, під час апеляційного розгляду адвокат ОСОБА_16 , який здійснював захист обвинуваченого ОСОБА_5 , також заявляв клопотання про визнання зазначеного доказу недопустимим. Однак, оглянувши даний доказ у судовому засіданні, захисник не зміг пояснити, які процесуальні порушення були допущені при його проведенні та складенні. Не було виявлено таких і колегією суддів.

Таким чином, у колегії суддів відсутні підстави стверджувати, що пояснення, надані ОСОБА_5 під час вказаної слідчої дії, були отримані від ньго під фізичним чи психологічним тиском, а тому погоджується з висновком місцевого суду, що такі твердження обвинуваченого є лише його намаганням уникнути кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Щодо доводів про незаконність виділення в окреме провадження матеріалів відносно третьої особи та оголошення його в розшук, колегія суддів зауважує, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що у зв`язку з систематичною неявкою у судові засідання даного обвинуваченого, місцевим судом було надано дозвіл на його затримання з метою приводу, який не був виконаний через неможливість встановлення його місця перебування. З огляду на ці обставини, колегія суддів вважає, що ухвала місцевого суду від 06 грудня 2018 року про виділення в окреме провадження матеріалів кримінального провадження стосовно третьої особи відповідає вимогам кримінального процесуального закону, а тому є законною.

При цьому, статтею 228 КПК визначено порядок проведення такої слідчої дії як пред`явлення особи для впізнання. Зокрема, ч.1 цієї статті встановлює, що перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.

Як вбачається з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22 січня 2017 року, який був безпосередньо досліджений місцевим судом, слідчим було попередньо з`ясовано у потерпілого ОСОБА_11 чи зможе він впізнати особу, опитано про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких він бачив цю особу. При цьому, зазначено, що потерпілий впізнав особу на фотознімку під №2 за рисами обличчя як особу, яку бачив у своєму житловому будинку 16.01.2017 р.

Дана слідча дія проводилась у присутності двох понятих.

Водночас, колегія суддів зауважує, що хоча й особи, які пред`являлись потерпілому для впізнання, мали відмінності в одязі, однак у них не було різких відмінностей у віці та зовнішності.

Тому, колегія суддів приходить до переконання, що дане процесуальне порушення, на яке вказувала сторона захисту, не може розцінюватись як істотне, та в силу вимог ст.87 КПК, не є підставою для визнання цього доказу недопустимим.

Також з показань свідка ОСОБА_14 , вбачається, що він знав ОСОБА_4 і 16.01.2017 р. обвинувачений попросив відвести його в село до товариша. В машину також сіли ОСОБА_5 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, це було близько 22 год. Привіз він їх в с.Довговоля Володимирецького району, де всі троє вийшли, а через 20 хвилин повернулись до машини.

Показання вказаного свідка, які викладені у вироку, відповідають його показанням, наданим при допиті у суді першої інстанції, що стверджується відповідним звукозаписом судового засідання. При цьому, на запитання прокурора, свідок ОСОБА_14 однозначно зазначав, що до нього в машину сідали ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та третя особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження. Покликання обвинуваченого ОСОБА_5 стосовно надання вказаним свідком показань під тиском, не знайшли свого об`єктивного підтвердження.

Крім того, колегія суддів зауважує, що місцевим судом було надано належну оцінку показанням свідка ОСОБА_13 . Зокрема показання цього свідка щодо перебування ОСОБА_5 16.01.2017 р. після 21 год. в с.Берестівка у його батьків, не узгоджується з іншими матеріалами кримінального провадження та не підтверджується жодними доказами. При цьому, судом було враховано, що ОСОБА_13 перебуває у дружніх стосунках з батьком ОСОБА_5 , а тому є усі підстави стверджувати, що надані ним показання спрямовані на уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

З огляду на вказане, колегія суддів приходить до переконання, що вирок місцевого суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, ухваленим з дотриманням вимог як кримінального процесуального закону, так і закону про кримінальну відповідальність, а тому підстав для його скасування та задоволення апеляційних вимог не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
у х в а л и л а :

Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 12 грудня 2018 року стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_4 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника-адвоката ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_5 - без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня її проголошення до Касаційного кримінального суду Верховного Суду, а засудженими ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3