ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
іменем України
Справа № 210/1853/20
Провадження № 1-кп/210/603/20

"30" червня 2020 р. м. Кривий Ріг

Колегія суддів Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

Суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинувачених: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду м. Кривого Рогу матеріали обвинувального акту відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, 3 ст. 185, ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 361, ч. 3 ст. 28 - ч. 2 ст. 361 КК України, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 361, ч. 3 ст. 28 - ч. 2 ст. 361, КК України та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 361, ч. 3 ст. 28 - ч. 2 ст. 361 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
У провадженні Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває вказаний обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

25 червня 2020 року прокурор ОСОБА_10 , поза межами судового засідання подав до суду клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки, ризики, які враховувались під час обрання та продовження даного запобіжного заходу відносно обвинувачених не змінились

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 просив суд задовольнити клопотання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (кожен окремо) заперечували щодо продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою та просили суд зміни запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

Захисник обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 також заперечувала щодо продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, просила замінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт, так як прокурором нічим не обґрунтовано ризики, на які він посилається. Навіть якщо суд прийде до висновку про наявність ризиків, на які посилається прокурор, враховуючи характеризуючі матеріали відносно обвинувачених, такий запобіжний захід, як домашній арешт, зможе запобігти ризикам.

Обвинувачена ОСОБА_8 також заперечувала проти продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та просила суд змінити їм запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

Заслухавши доводи учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, колегія суддів, приходить до наступних висновків.

Вимогами п.2 ч.3 ст.331 КПК України передбачено, що до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства чи суду.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Відповідно до ст.17 Закону України №3477-IV від 23.02.2006 року «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини, а також українські суди мають застосовувати при розгляді справ практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Окрім цього, відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів враховує положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доцільність залишення під вартою осіб, які обвинувачуються в скоєнні особливо тяжкого злочину, має оцінюватись в кожному випадку окремо у відповідності з їх особливими характеристиками.

Крім того, колегія суддів враховує, що сама лише тяжкість вчиненого злочину, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від суду, однак не може бути достатньою підставою для законності продовження тримання останніх під вартою, при цьому враховуються інші обставини, що встановлені судом при вирішенні попередніх питань доцільності продовження строку тримання їх під вартою, які на теперішній час зменшилися.

Вказаний висновок суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу (рішення «Єлоєв проти України», «Фельдман проти України»).

Відповідно до ст.183 ч.1 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Ухвалою суду від 04 травня 2020 року продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно обвинувачених ОСОБА_6 , яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.15, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.5 ст.185, ч.2 ст.209, ч.3 ст.28 - ч.1 ст.361, ч.3 ст.28 - ч.2 ст.361 КК України та ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.15 - ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.5 ст.185, ч.2 ст.209, ч.3 ст.28 - ч.1 ст.361, ч.3 ст.28 - ч.2 ст.361, КК України, строком на два місяці до 02 липня 2020 року.

Встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.15, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.5 ст.185, ч.2 ст.209, ч.3 ст.28 - ч.1 ст.361, ч.3 ст.28 - ч.2 ст.361 КК України, за вчинення одного з них, а саме ч.2 ст.209 КК України Законом України про кримінальну відповідальність передбачене покарання у виді позбавленням волі на строк від 7 до 12 років.

Вивченням даних про особу обвинуваченої ОСОБА_6 встановлено, що остання раніше не судима, має міцні соціальні зв`язки, а саме: цивільного чоловіка ОСОБА_7 , з яким до арешту постійно мешкала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2016 року та постійно проживала з останнім до обрання запобіжного заходу, має повнолітню доньку ОСОБА_11 , яка на даний час відповідно до договору оренди від 15.05.2020 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, в судовому засіданні захисник обвинуваченої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_9 надала суду виписку з медичної картки КЗ «Криворізька міська лікарня №1» стаціонарного хворого №1559 від 01.04.2019 року, відповідно до якої ОСОБА_6 має хронічне захворювання нирок, що потребує постійного лікування. Крім того, ОСОБА_6 має захворювання серця, яке є розширеним, страждає на гіпертонічну хворобу (гіпертонія).

В своєму рішенні від 24.03.2016 року у справі «Корнейкова та Корнейков проти України» (Заява №56660/12), яке набрало силу остаточного 24.06.2016 року, у пункті 128 Європейський Суд з прав людини нагадує, що згідно зі статтею 3 Конвенції держава повинна забезпечити тримання особи під вартою в умовах, які відповідають принципу поваги до її людської гідності, а спосіб і метод виконання заходу не повинні завдавати їй душевного страждання чи труднощів, які б перевищували невідворотний рівень страждання, притаманний триманню під вартою, і щоб з урахуванням практичних вимог ув`язнення охорона здоров`я такої особи та її благополуччя забезпечувалися належним чином (див. рішення у справі «Калашніков проти Росії» (Kalashnikov v. Russia), заява № 47095/99, п. 95, ECHR 2002-VI).

В пункті 149 цього рішення зазначено, що суд вважає, що «належність» медичної допомоги під час тримання під вартою залишається найбільш важким елементом для визначення. Лише той факт, що ув`язненого оглянув лікар та призначив певний вид лікування, автоматично не може привести до висновку, що медична допомога була належною (див. рішення у справі «Гумматов проти Азербайджану» (Hummatov v. Azerbaijan), заяви № 9852/03 та № 13413/04, п. 116, від 29 листопада 2007 року). Органи влади мають забезпечити повну фіксацію стану здоров`я особи, яка тримається під вартою, та лікування, яке ця особа отримувала під час перебування під вартою (див., наприклад, рішення у справі «Худобін проти Росії» (Khudobin v. Russia), заява № 59696/00, п. 83, ECHR 2006-ХІІ), оперативність і точність постановки діагнозу і надання допомоги (див. згадане рішення у справі «Гумматов проти Азербайджану» (Hummatov v. Azerbaijan), п. 115, та рішення у справі «Мельник проти України» (Melnik v. Ukraine), заява № 72286/01, пп. 104-106, від 28 березня 2006 року), а за умови, коли це викликано медичним станом, - регулярність та систематичність нагляду та наявність плану терапевтичних заходів з метою лікування хвороб ув`язненої особи або запобігання їхньому ускладненню, а не усунення симптомів (див. там само, пп. 109 та 114; а також рішення у справах «Сарбан проти Молдови» (Sarban v. Moldova), заява № 3456/05, п. 79, від 4 жовтня 2005 року; та «Попов проти Росії» (Popov v. Russia), заява № 26853/04, п. 211, від 13 липня 2006 року). Державні органи влади також повинні довести, що були створені умови, необхідні для фактичної реалізації призначеного лікування (див. згадане рішення у справі «Гумматов проти Азербайджану» (Hummatov v. Azerbaijan, п. 116, та рішення у справі «Голомийов проти Молдови» (Holomiov v. Moldova), заява № 30649/05, п. 117, від 7 листопада 2006 року).

Отже, стала практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що особі, яка тримається під вартою повинна надаватися своєчасна та належна медична допомога. Інакше це призводить до порушення положень статті 3 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 встановлено, що останній раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, а саме: цивільного дружину ОСОБА_6 , з якою до арешту постійно мешкав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2016 року та постійно проживав з останньою до обрання запобіжного заходу, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 , яке видане Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 08.07.2011 року. Крім того, має батьків похилого віку, мати ОСОБА_7 є інвалідом, має третю групу інвалідності з 2014 року, а також наразі є онкохворою, що підтверджується випискою КЗ «Криворізький онкологічний диспансер» із медичної картки стаціонарного хворого на злоякісне новоутворення від 27.08.2013 року та Пенсійним посвідченням № виданим на ім`я ОСОБА_13 .

Під час розгляду питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , судом вивчається можливість застосування відносно обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризиків, передбачених ст.177 КПК України, обставини, які виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання обвинувачених під вартою, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного питання.

Також, колегія суддів враховує положення ч.ч.1, 4 ст.194 КПК України та вважає, що прокурором не доведено обставин вважати, що застосування більш м`яких запобіжних заходів, крім тримання під вартою, до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 для запобігання ризикам, зазначеним в його клопотанні, буде недостатнім.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що захисником ОСОБА_6 та ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_9 наведено достатньо підстав для зміни запобіжного заходу її підзахисним на домашній арешт, а отже в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 слід відмовити, оскільки прокурором чітко не зазначено та не доведено існування обставин, які виправдовують подальше тримання останніх під вартою.

Колегія суддів, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, розуміє, що тримання під вартою може бути виправданим лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагають істинні потреби публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції не винуватості, переважують вимогу поваги до особистої свободи (рішення в справі «Лабіта проти Італії» (Labita v. Italy)[ВП], заява №26772/95, п.153, ECHR 2000-IV).

Згідно п.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на доступ до правосуддя та на справедливий і відкритий розгляд його справи впродовж розумного строку. При розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів («Невмержицький проти України»).

Згідно з п.3 ст.5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою.

Колегія суддів вважає, що подальше перебування обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під вартою буде суперечити п.1 ст.5 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини та принципу правової держави.

У відповідності до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на домашній арешт, колегія суддів, окрім обставин, зазначених захисником, враховує позицію сторони обвинувачення щодо наявності ризиків передбачених ст.177 КК України, а саме, запобігання спробам переховуватись від суду, можливість впливу на потерпілих та свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення, а також час перебування обвинувачених під вартою, без прийняття судом рішення по суті висунутого обвинувачення, та вважає необхідним покласти на останніх обов`язки визначені ст.194 КПК України, оскільки такий запобіжний захід достатньо забезпечить виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків.

Колегія суддів враховує вимоги ст.29 Конституції України, ст.9 Загальної Декларації прав людини, ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і ст.12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом. При цьому, ризик переховування обвинувачених від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування (рішення ЄСПЛ «Смірнови проти Росії» (п. 60).

У справі «Сергій Волосюк проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зі спливом певного часу тяжкість злочину, в якому особа підозрюється чи обвинувачується, як єдина підстава тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може бути достатньою.

На час розгляду клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ризики можливості незаконного впливу на потерпілих, свідків у обвинувачених відсутні, також обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мають міцні соціальні зв`язки, мають постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, обвинувачені раніше не судимі, вперше притягуються до кримінальної відповідальності, існування обґрунтованого обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, з урахуванням практики ЄСПЛ, перестає бути підставою для позбавлення свободи, а ризики, передбачені ст.177 КПК України значно зменшились, тому колегія суддів, приходить до висновку щодо зміни обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 197, 331, 369-372, ч. 2 ст. 376 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:
Клопотання прокурора Криворізької місцевої прокуратури №1 ОСОБА_10 про продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою залишити без задоволення.

Клопотання адвоката ОСОБА_9 задовольнити.

Змінити обвинуваченій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Зеленодольська Дніпропетровської області, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , запобіжний захід з тримання під вартою, на домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю, заборонивши їй цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на ОСОБА_6 обов`язки передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме: прибувати за кожною вимогою до суду; не відлучатися з населеного пункту, в якому вона проживає без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування з іншими обвинуваченими; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) та інші документи, що дають право на виїзд за кордон; носити електронний засіб контролю.

Встановити строк домашнього арешту ОСОБА_6 - з 30 червня 2020 року до 28 серпня 2020 року включно.
Звільнити обвинувачену ОСОБА_6 - під варти в залі суду негайно.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , запобіжний захід з тримання під вартою, на домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю, заборонивши йому цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на ОСОБА_7 обов`язки передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме: прибувати за кожною вимогою до суду; не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування з іншими обвинуваченими; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) та інші документи, що дають право на виїзд за кордон; носити електронний засіб контролю.

Встановити строк домашнього арешту ОСОБА_7 - з 30 червня 2020 року до 28 серпня 2020 року включно.
Звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 - під варти в залі суду негайно.

Роз`яснити обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за їх поведінкою мають право з`являтися в житло, під арештом в якому вони перебувають, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на них зобов`язань.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту передати для виконання відповідному підрозділу органу Національної поліції за місцем проживання обвинувачених.

Органом національної поліції негайно поставити на облік осіб, щодо яких застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту і повідомити про це суд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 01 липня 2020 року.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_2

Суддя: ОСОБА_3