Справа № 345/3828/19
Провадження № 11-кп/4808/320/20
Категорія ст. 125 ч.1 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

представника потерпілої ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000765 за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_13 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2020 року, відносно ОСОБА_8 , за ст. 125 ч.1 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого,-

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , вважає вирок незаконним та необґрунтованим, прийнятим із порушенням вимог процесуального та матеріального права. Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а саме за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для справи. Крім цього, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Також зазначає, що висновок експерта №180 від 12.07.2019 року є неналежним та недопустимим доказом, оскільки медична картка амбулаторного хворого ( на підставі якої проводилась судово медична експертиза) не містить номеру, назви медичної установи, не містить жодних первинних записів, необхідних для огляду лікаря вузької спеціалізації.

Просить вирок Калуського міськрайонного суду від 25.05.2020 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Прокурор в апеляційній скарзі не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого, вважає вирок Калуського міськрайонного суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що суд першої інстанції при призначені обвинуваченому покарання, належним чином не врахував те, що ОСОБА_8 вину у скоєному не визнав, щиро не покаявся, а також думку потерпілої з приводу призначення обвинуваченому суворого покарання.

Просить вирок Калуського міськрайонного суду від 25.05.2020 року стосовно ОСОБА_8 за ст. 125 ч.1 КК України скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч.1 КК України та призначити покарання 200 годин громадських робіт.

В поданій апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_13 вважає, що вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_8 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому підлягає до зміни в цій частині. Зазначає, що суд першої інстанції при призначені обвинуваченому покарання не врахував те, що він своєї вини у вчиненому не визнав, намагався перекрутити дійсні обставини справи, з метою уникнення відповідальності. Вказує, що ОСОБА_8 переслідував її до вчинення даного злочину так і на даний час.

Також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив в повному обсязі заявлений нею цивільний позов про стягнення з ОСОБА_8 моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.

Просить вирок Калуського міськрайонного суду від 25.05.2020 року в частині призначеного ОСОБА_8 покарання скасувати ухвалити новий вирок, яким застосувати до обвинуваченого більш суворе покарання. Стягнути з ОСОБА_8 на її користь моральну шкоду 20 000 гривень.

Вироком Калуського міськрайонного суду Івано Франківської області від 25 травня 2020 року, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 125 ч.1 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Цивільний позов ОСОБА_13 до ОСОБА_8 про відшкодування шкоди, завданої злочином задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_13 5000 грн. моральної шкоди та 400 грн витрат на правову допомогу. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження, за наступних обставин.

ОСОБА_8 , 19.06.2019 близько 13.00 год., перебував у дворі будинку, що у АДРЕСА_2 , де вступив у словесний конфлікт з ОСОБА_13 , який виник з приводу зауважень в його сторону.

В ході даного конфлікту ОСОБА_8 , на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, з метою спричинення тілесних ушкоджень, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки і свідомо бажаючи їх настання, застосовуючи грубу фізичну силу, наніс ОСОБА_13 один удар кулаком руки в ділянку грудної клітки та декілька ударів в ділянку правого передпліччя, чим спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді синців в ділянці грудної клітки та правого передпліччя, які, згідно висновку експерта №180 від 12.07.2019 відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий судовий розгляд. З приводу поданих апеляційних скарг прокурора та потерпілої ОСОБА_13 заперечили, вважають їх безпідставними та необґрунтованими;

- прокурор підтримав подану апеляційну скаргу та апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_13 , просив їх задовольнити, вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому більш суворий вид покарання. Щодо апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 заперечив;

- потерпіла ОСОБА_13 підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити, а вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому більш суворий вид покарання та задовольнити заявлений нею цивільний позов в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вирок суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Ухвалений вирок судом першої інстанції в силу ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим і вмотивованим, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 404 ч.1КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку, висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч.1 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав всебічну, повну й об`єктивну оцінку.

Доводи наведенні в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_8 з приводу того, що вирок суду першої інстанції базується на неналежних та недопустимих доказах, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні докази, які прямо вказують на причетність ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 ч.1 КК України, на думку колегії суддів є безпідставними.

У відповідності до положень ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно вимог ст.84 ч.1 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Зокрема, на підтвердження встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч.1КК України, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , судово медичного експерта ОСОБА_17 , заяву потерпілої ОСОБА_13 подану до Калуського ВП ГУНП в Івано Франківській області про притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності (а.п. 78), медичну картку амбулаторного хворого ОСОБА_13 (а.п. 95), висновок експерта № 180 від 12.07.2019 року (а.п. 70).

Обвинувачений ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі зазначає, що у зв`язку з тим, що висновок судово медичної експертизи №180 від 12.07.2019 року містить суперечності, ним під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції заявлялося клопотання про визнання даного доказу недопустимим, оскільки в кримінальному провадженні відсутня ухвала про надання тимчасового доступу до документів чи інших процесуальних документів, який би підтверджував що дана медична картка амбулаторного хворого здобута слідчим в законний процесуальний спосіб.

Колегія суддів проаналізувавши та перевіривши матеріали кримінального провадження, вважає дані твердження обвинуваченого безпідставними, оскільки відповідно до ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих (розшукових) дій, шляхом витребування та одержання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 56 КПК потерпілий наділений правом під час досудового розслідування подавати докази на підтвердження своєї заяви.

Тобто, потерпілий наділений правом безпосередньо надавати слідчому докази без спеціального судового дозволу, оскільки є стороною кримінального провадження. Зокрема, потерпілий може надавати медичні документи на підтвердження фактів завданої злочином шкоди його здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи. У тому числі, судово-медична експертиза може бути призначена за медичною карткою, отриманою від потерпілої сторони.

Колегія суддів вважає, дані доводи обвинуваченого необґрунтованими та безпідставними, а висновок експерта №180 від 12.07.2019 року належним та допустимим доказом, так як він ґрунтується на медичній документації, яка отримана у належний процесуальний спосіб.

У відповідності до вимог ст.8 ч.2 та ст.9 ч.5 КПК України, принцип Верховенства права у кримінальному провадженні, застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Смирнов проти України» від 15 липня 2010 року та у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року, суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності „поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.

Також, колегія суддів переглянувши відеозапис долучений захисником ОСОБА_18 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , який міститься в матеріалах кримінального провадження приходить до висновку, що саме обвинувачений спровокував даний конфлікт, який виник між ним та потерпілою. Крім цього, на даному диску (а.п.113) зафіксовано тільки конфлікт, який виник між потерпілою та обвинуваченим 19 червня 2019 року, однак самого моменту заподіяння ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень потерпілій не міститься.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що досліджені, судом першої інстанції докази, з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, свідчать про те, що стороною обвинувачення доведено, як подію кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , так і те, що зазначений злочин вчинено саме обвинуваченим.

Прокурор та потерпіла ОСОБА_13 в поданих апеляційних скаргах посилаються на те, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 надто м`яке покарання, яке суперечить тяжкості скоєного кримінального правопорушення, передбаченого ст. 12 КК України.

На думку колегії суддів призначаючи покарання обвинуваченому суд першої інстанції, дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання в силу ст. 66, 67 КК України.

При цьому, як вбачається з вироку, судом враховано характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, має постійне місце проживання, не працює, раніше не судимий, розлучений, має на утриманні неповнолітніх дітей, думку потерпілої ОСОБА_13 з приводу призначення обвинуваченому суворого покарання.

Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання в силу ст. 66, 67 КК України, судом не встановлено.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_8 є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а також справедливим щодо досягнення мети покарання виходячи з вимог ст. 50 КК України, тому доцільності в призначенні більш суворого покарання колегія не вбачає.

Отже, доводи апеляційної скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_13 з приводу невідповідності призначеного судом покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого в наслідок м`якості спростовуються висновками наведеними у вироку суду першої інстанції.

Крім цього, колегія суддів вважає, що посилання потерпілої ОСОБА_13 на те, що суд першої інстанції задовольняючи частково цивільний позов належним чином не врахував те, що на момент розгляду справи обвинувачений ОСОБА_8 не відшкодовано жодної гривні, та не враховано докази долучені до матеріалів кримінального провадження.

Судом вирішено цивільний позов виходячи з вимог ст.127 п.2 КПК України згідно якого шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Також, визначаючи розмір відшкодування моральної та матеріальної шкоди потерпілій та її законному представнику, суд першої інстанції в повній мірі врахував вимоги ст.ст. 23,1167 ЦК України.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вбачається з вироку (а.с. 182-191), задовольняючи частково цивільний позов ОСОБА_13 , суд першої інстанції керувався засадами розумності, виваженості та справедливості, врахувавши майновий стан обвинуваченого ОСОБА_8 .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції підставно задовольнив частково цивільний позов потерпілої на суму 5000 гривень моральної шкоди,.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , прокурора та потерпілої ОСОБА_13 слід залишити без задоволення, як необґрунтовану, оскільки доводи даних апеляційних скарг повністю спростовуються висновками суду першої інстанції, які є обґрунтованими та яким дана вичерпна правова оцінка.

Керуючись ст.ст.376,403,404,405,407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_13 залишити без задоволення.

Вирок Калуського міськрайонного суду Івано Франківської області від 25 травня 2020 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 ч.1 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5