Дата документу 10.12.2020 Справа № 310/2413/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/1446/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 310/2413/19Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.185 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 (дистанційно),

захисника адвоката ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» та за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку EASYCON, в апеляційному порядку, об`єднане кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000686, № 0000858, № 0002441, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 жовтня 2019 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Бердянськ Запорізької області, громадянки України, яка має повну загальну середню освіту, не заміжньої, має на утриманні малолітніх дітей 2014 та 2018 року народження, не працюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої:

- 08.04.2009 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки;

- 26.11.2009 року Жовтневим районним судом м. Маріуполь Донецької області за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнена по УДЗ 28.05.2012 року з Приазовської ВК Донецької області, невідбутий строк покарання 1 рік 2 місяці 31 день;

- 11.06.2018 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 жовтня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 71 КК України, до покарання за цим вироком, за сукупністю вироків, частково у виді 1 року 3 місяців позбавлення волі, приєднано невідбуте покарання за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11.06.2018 року, та остаточним покаранням визначено 3 роки 3 місяці позбавлення волі.

Строк покарання обвинуваченій ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з моменту її затримання з 04.09.2019 року.

Міру запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили ухвалено залишити без змін у виді тримання під вартою в ДУ «Вільнянська УВП (№11)».

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 , будучи раніше судимою за вчинення умисних корисливих злочинів, судимість за які не погашена та не знята, на шлях виправлення не стала, відповідних висновків для себе не зробила та знову вчинила умисні корисливі злочини за наступних обставин.

11.03.2019 року, приблизно о 23 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись біля території домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, скориставшись тим, що за її злочинними діями ніхто не спостерігає, через незачинену хвіртку, шляхом вільного доступу зайшла на вищевказану територію двору, звідки таємно викрала гірський велосипед «Азімут» вартістю 1500 гривень, що належить потерпілому ОСОБА_9 . Після цього, ОСОБА_7 з викраденим майном залишила місце скоєння злочину, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдала потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 1500 гривень.

21.03.2019 року приблизно в 01 годині, ОСОБА_7 , перебуваючи в гостях у ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, з корисливих, мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, скориставшись тим, що за її злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, повторно, таємно викрала майно, що належить потерпілій ОСОБА_10 , а саме: мобільний телефон «іРhоnе 6 Рlus» ІМЕІ: НОМЕР_1 , вартістю 6000 гривень, в гумовому чохлі вартістю 280 гривень, в якому знаходилась сім-карта мобільного оператору «МТС», яка для потерпілої матеріальної цінності не представляє, на рахунку якої грошові кошти були відсутні. Відразу після цього, ОСОБА_7 з викраденим майном залишила місце вчинення злочину та розпорядилася ним на свій власний розсуд, чим завдала потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 6280 гривень.

12.04.2019 року приблизно о 08 годині, ОСОБА_7 , перебуваючи на запрошення потерпілого ОСОБА_11 , в кімнаті готелю «Океан», розташованому за адресою: Запорізька область, місто Бердянськ, вулиця Горького, будинок № 45, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, скориставшись тим, що за її злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, таємно, повторно, викрала майно, що належить потерпілому ОСОБА_11 , а саме: мобільний телефон «Neffos ТР904А» ІМЕІ: НОМЕР_2 , вартістю 3001 гривень, у якому знаходилась сім-карта мобільного оператору «МТС», вартістю 25 гривень, на рахунку якої грошові кошти були відсутні, сім-карта мобільного оператору «Київстар», вартістю 25 гривень, на рахунку якої грошові кошти були відсутні, в силіконовому чохлі, який майнової шкоди для потерпілого не становить. Відразу після цього, ОСОБА_7 з викраденим майном залишила місце вчинення злочину та розпорядилась ним на свій власний розсуд, чим завдала потерпілому ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну суму 3051 гривень.

23.08.2019 року приблизно о 07 годині, знаходячись в кімнаті № 3 готелю «Океан», який розташований за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Горького, буд. 45, ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, скориставшись тим, що за її злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, таємно, повторно викрала мобільний телефон «Samsung А30» вартістю 6000 гривень, в якому знаходилась флеш карта «SP Місrо SD 32 GВ» вартістю 200 гривень, гаманець вартістю 250 гривень, грошові кошти в сумі 400 гривень, а всього на загальну суму 6850 гривень, які належать потерпілому ОСОБА_12 . Після чого, з викраденим майном ОСОБА_7 залишила місце скоєння злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдала ОСОБА_12 майнову шкоду на суму 6850 гривень.

Суд першої інстанції, оцінивши всі зібрані і досліджені в ході судового розгляду докази в їх сукупності, зважаючи, що виникнення умислу на вчинення крадіжки в час, коли особа вже перебуває в приміщенні або сховищі, не утворює складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, прийшов до висновку, що дії ОСОБА_7 за епізодом від 11.03.2019 року, за наявності незнятої та непогашеної судимості за корисливий злочин, слід перекваліфікувати з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

В апеляційній скарзі захисник не погоджується з вироком через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої. Зазначає, що, мотивуючи призначення покарання у вигляді реального позбавлення волі, суд першої інстанції не в повній мірі та невірно оцінив дані про особу обвинуваченої та її відношення до скоєного злочину, інші обставини. Так, ОСОБА_7 має постійне місце проживання та місце реєстрації, має на утриманні двох малолітніх дітей 2014 та 2018 року народження. При цьому, батько старшої доньки знаходиться в місцях попереднього ув`язнення, а відповідно до свідоцтва про народження молодшої доньки, дані про батька записані зі слів матері. Таким чином, внаслідок призначення ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі двоє дітей віком до 7 років залишаться без батьківського піклування.

На підставі викладеного, просить змінити вирок суду першої інстанції та призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків частково приєднати невідбуте покарання, призначивши остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць. На підставі ст. 79 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий термін 2 роки.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинувачену, зокрема і в останньому слові, та її захисника, які прохали задовольнити апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України, правильність кваліфікації її дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому колегією суддів, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, не переглядаються.

Порушень ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, зазначених у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Доводи захисника щодо призначення обвинуваченій ОСОБА_7 занадто суворого покарання та про необґрунтоване незастосування положень ст. 79 КК України при призначенні їй покарання не є слушними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України особі, що вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченій ОСОБА_7 суд, у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, призначив його, враховуючи тяжкість вчинених нею злочинів, дані про особу обвинуваченої, наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» звертає увагу на те, що призначаючи покарання, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При вивченні особи обвинуваченої судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_7 раніше судима, вчинила умисні корисливі злочини середньої тяжкості в період іспитового строку, офіційно не працевлаштована, за місцем мешкання характеризується задовільно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні двох малолітніх дітей, матеріальна шкода, завдана потерпілим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відшкодована повністю, а потерпілому ОСОБА_12 відшкодована частково під час досудового розслідування.

В якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , згідно ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та знаходження на утриманні двох малолітніх дітей.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , згідно ст. 67 КК України, суд не встановив.

Також судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання було враховано стан здоров`я її малолітньої дитини, а також досудову доповідь, надану органом пробації, згідно якої виправлення обвинуваченої без позбавлення або обмеження волі на певний строк неможливе та становить високу небезпеку для суспільства.

Зваживши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі у розмірі, близькому до мінімального, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, та призначив остаточне покарання за сукупністю вироків, мотивувавши, при цьому, неможливість застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 положень ст. 79 КК України.

З такими висновками міськрайонного суду погоджується й колегія суддів.

Посилання захисника на наявність у ОСОБА_7 постійного місця проживання та місця реєстрації, а також на те, що вона має на утриманні двох малолітніх дітей 2014 та 2018 року народження, які внаслідок призначення їй покарання у вигляді позбавлення волі залишаться без батьківського піклування, не можуть бути враховані, як підстави для зменшення розміру покарання та застосування до обвинуваченої положень ст. 79 КК України та звільнення її від відбування покарання з випробуванням, оскільки вказані обставини були прийняті до уваги судом першої інстанції при призначенні покарання, і вважати їх обставинами, що можуть бути повторно застосовані для пом`якшення покарання та звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів не вбачає.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що підстав для зменшення розміру покарання та застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 положень ст. 79 КК України, по доводах, зазначених в апеляційній скарзі її захисника, не вбачається.

Застосований судом розмір покарання призначений правильно, є відповідним до скоєного, справедливим та достатнім, і колегія суддів не вважає його надмірно суворим, тому підстав для зміни вироку колегія суддів не вбачає.

Призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої, випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути безумовною підставою для скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 23 жовтня 2019 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а особою, яка тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4