Житомирський апеляційний суд
Справа №287/1793/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2020 року м. Житомир
Житомирський апеляційний суд
в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 , суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі кримінальне провадження №0000280 за апеляційними скаргами прокурора Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 на вирок Ємільчинського районного суду Житомирської області від 17 січня 2020 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Остки, Рокитнянського району Рівненської області, гр. України, українця, з середньою освітою, одруженого, не працюючого, інваліда 3 групи загального захворювання, проживаючого АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,
за участю:

прокурора ОСОБА_12 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_13 ,
потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_9 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_14

В С Т А Н О В И В:
в апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_7 просить вирок Ємільчинського районного суду Житомирської області від 17.01.2020 в частині призначеного покарання та вирішення долі речових доказів щодо автомобіля марки «Фольксваген Кадді», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 (один) рік. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням із встановленням йому 1 (одного) року іспитового терміну, поклавши обов`язки, передбачені ст.76 КК України: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання. Автомобіль марки «Фольксваген Кадді», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 і визнаний речовим доказом по кримінальному провадженню, конфіскувати в дохід держави. В решті вирок Ємільчинського районного суду Житомирської області від 17.01.2020 залишити без змін.

Не оскаржуючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що суд безпідставно призначив ОСОБА_8 покарання, яке не відповідає тяжкості злочину і за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості. Зазначає, що призначене судом покарання не буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів. Суд безпідставно не призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а в мотивувальній частині вироку не навів мотивів, якими керувався, не призначаючи обвинуваченому додаткове покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.286 КК України.

Вказує, що при винесенні вироку судом недостатньо враховано обставини вчинення злочину та його наслідки, а саме те, що обвинувачений, керуючи автомобілем, порушив вимоги ПДР України, які він зобов`язаний знати та безумовно дотримуватися. Наслідки, які виразились в отриманні потерпілим середньої тяжкості тілесних ушкоджень настали в результаті грубого порушення ним ПДР України.

Звертає увагу, що суд у вироку не врахував вимоги ч.9 ст.100 КПК України, якою передбачено, що питання про долю речових доказів вирішуються судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. При вирішенні питання щодо речових доказів у резолютивній частині вироку суд зазначив, що арешт, накладений на автомобіль марки «Фольксваген Кадді», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , слід залишити без змін, однак не врахував, що відповідно до вимог п.5ч.9 ст.100 КПК України, майно, яке було предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння конфіскується, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю).

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок Ємільчинського районного суду Житомирської області від 17.01.2020 в частині призначення покарання змінити та обрати більш м`яке покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн. У задоволенні цивільних позовів потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди просить відмовити у зв`язку з тим, що позивачі не звертались до страховика відповідача та не отримали його відмову у виплаті страхового відшкодування, а також відмовити у задоволенні стягнення витрат на правову допомогу адвокатів через їх необґрунтованість. Скасувати арешт, накладений слідчим суддею в частині заборони користуватися та розпоряджатися речовим доказом- автомобілем «Фольксваген Кадді», д.н.з. НОМЕР_1 , та повернути його власнику.

Вказаний вирок вважає незаконним та необґрунтованим у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке є несправедливим через його суворість.

Вважає, що при призначенні покарання, суд першої інстанції формально врахував, що він характеризується по місцю проживання позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вчинив злочин невеликої тяжкості з необережності, щиро розкаявся у вчиненому, є інвалідом 3 групи загального захворювання.

Зазначає, що повністю визнав свою вину та критично оцінив і засудив свою поведінку під час ДТП, бажав виправити ситуацію, яка склалась, вибачився перед потерпілими та добровільно відшкодував заподіяну матеріальну шкоду в повному обсязі, що підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Стверджує, що судом не враховано поведінку потерпілих під час ДТП, які рухались без мотошоломів.

Вважає, що суд першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь потерпілих, не навів підстав, передбачених законом, обмежившись лише загальними фразами щодо характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань.

Згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на автомобіль «Volkswagen Caddy» д.н.з НОМЕР_1 , який був було надано ним для долучення до матеріалів кримінального провадження, страхова сума на одного потерпілого при заподіяні шкоди життю або здоров`ю складає 200000 (двісті тисяч) гривень.

При цьому на даний час до страхової компанії, в якій застраховано його цивільно-правову відповідальність, з вимогою чи позовом потерпілі не звертались, їм не було відмовлено у виплаті страхового відшкодування.

Зазначає, що посилання суду першої інстанції на підтвердження понесення позивачами процесуальних витрат не ґрунтується на матеріалах провадження. Потерпілими долучено копію акту приймання-передачі наданих юридичних послуг між адвокатом ОСОБА_11 та ОСОБА_10 та акт приймання-передачі наданих юридичних послуг між адвокатом ОСОБА_11 та ОСОБА_15 , яка не є цивільним позивачем. В даних актах містяться лише перелік наданих послуг та приблизна кількість затрачених годин, а на підтвердження понесення таких витрат надано дві виписки по рахункам виконавця про наявність кредиту на рахунку в сумі 60000 грн., які не є платіжними документами.

Вважає, що суд першої інстанції неправомірно ототожнив підставу накладення арешту на майно обвинуваченого з метою забезпечення цивільного позову та при цьому не вирішив питання про долю даного речового доказу, який після вирішення справи підлягав поверненню власнику, оскільки автомобіль не підлягає конфіскації.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_11 , діючий в інтересах потерпілої ОСОБА_9 , просить частково скасувати вирок Ємільчинського районного суду Житомирської області від 17.01.2020 та ухвалити новий вирок, яким стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 300000 (триста тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди.

Зазначає, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, ОСОБА_9 піддавалась постійним нервовим навантаженням, стресам, постійно відчувала біль, запаморочення, нервові переживання, стривоженість та дискомфорт у післяопераційний період та період реабілітації після проведених операцій.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_11 , діючий в інтересах потерпілого ОСОБА_10 , просить скасувати вирок Ємільчинського районного суду Житомирської області від 17.01.2020 в частині стягнення моральної шкоди. Ухвалити новий вирок, яким задовольнити моральну шкоду та стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 100000 (сто тисяч) гривень.

Посилається на те, що ОСОБА_10 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, за власний рахунок купував лікарські засоби та матеріали медичного призначення, що були використані під час операції та післяопераційний період під час перебування на стаціонарному лікуванні в Олевській районній лікарні, на загальну суму 3615 грн., що підтверджується фіскальними чеками.

Зазначає, що в результаті вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, ОСОБА_10 була завдана моральна шкода, яка полягала у фізичному болі та душевних стражданнях, моральних переживаннях, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість їх повноцінного продовження.

Від представника потерпілих адвоката ОСОБА_11 надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого, яких він просить залишити її без задоволення, оскільки вважає необґрунтованою.

Від обвинуваченого ОСОБА_8 надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких він просить залишити її без задоволення.

Згідно вироку Ємільчинського районного суду Житомирської області від 17.01.2020 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.
Відповідно до ст.75 КК України обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.
У відповідності до ст.76 КК України на обвинуваченого ОСОБА_8 покладено такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Запобіжний захід обвинуваченому до вступу вироку в закону силу не обирався.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 30000 (тридцять тисяч) грн. моральної шкоди, 34800 (тридцять чотири тисячі вісімсот) грн. здійснених ним процесуальних витрат, а всього кошти в сумі 64800 (шістдесят чотири тисячі вісімсот) грн.; на користь ОСОБА_9 1225 (одна тисяча двісті двадцять п`ять) грн. матеріальної шкоди, 120000 (сто двадцять тисяч) грн. моральної шкоди, 30000 (тридцять) грн. здійснених нею процесуальних витрат, а всього кошти в сумі 151225 (сто п`ятдесят одна тисяча двісті двадцять п`ять) грн., відмовивши в стягненні на користь ОСОБА_10 коштів у сумі 3615 грн. матеріальної шкоди за безпідставністю.
Процесуальні витрати в сумі 5024 (п`ять тисяч двадцять чотири) грн. 32 коп. пов`язані з проведенням судової експертизи технічного стану транспортного засобу, інженерно-транспортних експертиз, комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави.
Скасовано арешт на мотоцикл марки «YAMAHA VBR-125» д. н. з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_10 та повернуто власнику.
Арешт, накладений на автомобіль марки «Volkswagen Caddy» д. н. з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , залишено без змін.

За обставин, встановлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, 20 липня 2019 року близько 23 год. 45 хв. ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Фольксваген Кадді» державний номерний знак НОМЕР_1 , перевозячи в якості пасажира ОСОБА_16 , рухався по вул. Промисловій, м. Олевськ, Житомирської області в напрямку вул. Свято-Миколаївська.
Наблизившись до перехрестя нерівнозначних доріг з вул. Свято-Миколаївською, яка є головною дорогою, ОСОБА_8 , в порушення п. 10.1 ПДР України про те, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або безпеки іншим учасникам руху; п. 16.3 ПДР України про те, що у разі необхідності надання переваги в русі транспортним засобам, які рухаються по перехрещуваній дорозі, водій повинен зупинити транспортний засіб перед стоп-лінією, а якщо вони відсутні перед краєм перехрещуваної проїзної частини; п. 16.11 ПДР України про те, що на перехресті нерівнозначних доріг, водій, що рухається по другорядній дорозі повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху, при виїзді на вищевказане перехрещення доріг з подальшим поворотом ліворуч, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам руху, не зупинив свій автомобіль перед дорожньою розміткою 1.13 ПДР України, не надав переваги в русі транспортним засобам, що рухалися по головній перехрещувальній дорозі, виїхав на перехрещення, де вчинив зіткнення з мотоциклом марки Ямаха державний номерний знак НОМЕР_2 , що знаходився, відповідно до висновку експерта №3/823 від 18.09.2019 року в технічно справному стані, під керуванням ОСОБА_10 , який перевозив в якості пасажира ОСОБА_9 та рухався по головній дорозі, по вулиці Свято-Миколаївській в напрямку виїзду з м. Олевськ.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася мотоцикліст ОСОБА_10 отримав, відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 27.09.2019 №224, тілесні ушкодження, у вигляді закритого перелому четвертої плюсневої кістки правої стопи, які за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я, а пасажир ОСОБА_9 отримала, відповідно висновку судово-медичної експертизи від 27.09.2019 №225, тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового перелому правої стегнової кістки в нижній третині зі зміщенням, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я, у вигляді травматичної адентії чотирьох зубів верхньої щелепи, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як таких, що викликали стійку втрату працездатності, менше як на одну третину.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_13 , які підтримали свою апеляційну скаргу та заперечили щодо апеляційних скарг прокурора та представника потерпілих; прокурора, яка частково підтримала свою апеляційну скаргу , а саме в частині призначення покарання, підтримала апеляційну скаргу представника потерпілих, заперечила щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та їх представника адвоката ОСОБА_14 , які підтримали свої та прокурора апеляційні скарги, заперечили щодо апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст.370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України вирок суду першої інстанції переглядається апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правова кваліфікація його дій за ч.1 ст.286 КК України за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оспорюється, у зв`язку з чим в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно до ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного не застосування судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Відповідно до статей 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Як вбачається з матеріалів провадження, цих приписів закону суд першої інстанції не дотримався.

Санкція ч.1 ст.286 КК України передбачає поряд з основним покаранням застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Ухвалюючи вирок, судом безпідставно не було розглянуто питання доцільності призначення додаткового покарання, яке передбачено санкцією ч.1 ст.286 КК України, а саме позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Як встановлено судом, дії ОСОБА_8 , який порушив п. 10.1, 16.3,16.11 Правил дорожнього руху України, перебувають у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у вигляді спричинення потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Скоєне обвинуваченим кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України відноситься до суспільно небезпечних злочинів і посягає на інтереси держави у сфері гарантованих нею безпеки дорожнього руху.

Призначаючи покарання, судом першої інстанції залишено поза увагою, що ОСОБА_8 усвідомлював, що керує транспортним засобом, який є джерелом підвищеної небезпеки і це покладає на нього особливо відповідальне ставлення до своїх водійських обов`язків. Нехтування ним Правилами дорожнього руху призвело до непередбачуваних негативних наслідків, що на думку колегії суддів, істотно підвищує ступінь суспільної небезпеки злочину.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом, не відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України, тобто судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора та вважає, що вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання з наведених мотивів підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку в цій частині.

Ухвалюючи новий вирок, колегія суддів враховує дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, одружений, пенсіонер, інвалід 3 групи загального захворювання, не працює, за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, пом`якшуючі покарання обставини, а саме: щире каяття та часткове відшкодування матеріальної шкоди, відсутність обставин, що обтяжують покарання, думку потерпілих, які підтримали доводи прокурора щодо призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а тому призначає йому покарання передбачене санкцією ч.1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_8 в частині зміни призначеного основного порання на більш м`яке у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Апеляційний суд визнає неспроможними апеляційні вимоги прокурора в частині конфіскації автомобіля марки «Volkswagen Caddy» д. н. з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 і визнаний речовим доказом, оскільки у вказаному кримінальному провадженні автомобіль не є тим речовим доказом, який в розумінні ст.100 КПК України підлягає конфіскації в дохід держави.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, є злочином, вчиненим з необережності. Згідно матеріалів кримінального провадження, арешт на автомобіль марки «Volkswagen Caddy» д. н. з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , було накладено з метою збереження речових доказів (т.1 а.п.17-19).
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, відповідно до змісту цивільних позовів та заяв про збільшення розміру позовних вимог, ні потерпілими, ні їх представниками, не ставилось питання про забезпечення цивільних позовів шляхом накладення арешту на автомобіль марки «Volkswagen Caddy» д. н. з. НОМЕР_1 . Не надходило таких клопотань ні в підготовчому судовому засіданні, ні під час судового розгляду кримінального провадження по суті. А тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги обвинуваченого в тій частині, що суд першої інстанції неправомірно ототожнив підставу накладення арешту на майно обвинуваченого з метою забезпечення цивільного позову, не вирішивши відповідно до вимог ст.100 КПК України питання про долю даного речового доказу та арешту, який накладався для його збереження лише на час здійснення кримінального провадження, а тому вказаний автомобіль підлягає поверненню власнику.
Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 в частині неправомірного вирішення судом першої інстанції цивільних позовів потерпілих про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного , обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Як встановлено судом, внаслідок вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 заподіяно матеріальну та моральну шкоду. З метою відшкодування цієї шкоди, представник потерпілих адвокат ОСОБА_11 звернувся до обвинуваченого ОСОБА_8 з цивільними позовами в межах кримінального провадження (т.1 а.п. 73-78, 87-92).
З матеріалів кримінального провадження вбачається, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_8 застрахована відповідно до полісу №АМ/8277586 від 07.12.2018 (т.2 а.п.46). Страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю, становить 200000 (двісті) тисяч, за шкоду, заподіяну майну 100000 (сто) тисяч.
Відповідно до ст.22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Згідно вимог статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Таким чином, вирішуючи цивільний позов та стягуючи з ОСОБА_8 матеріальну та моральну шкоду, суд першої інстанції не врахував вимоги Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не звернув увагу, що розмір стягнутої завданої шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика.

Всупереч викладеному, незважаючи на наявність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між ОСОБА_8 та «Українською Акціонерною Страховою Компанією АСКА», суд дійшов передчасного висновку про стягнення усього розміру заподіяної потерпілим шкоди виключно з обвинуваченого ОСОБА_8 .

З урахуванням наведеного, вирок суду в частині задоволення цивільного позову потерпілих підлягає скасуванню з призначенням в цій частині нового розгляду у суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів визнає неспроможними доводи апеляційної скарги обвинуваченого стосовно необґрунтованого стягнення судом понесених потерпілими процесуальних витрат на правову допомогу.

Статтею 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються, зокрема, з витрат на правову допомогу (п.1); витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження (п.2).

Відповідно до ч.1ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтвердженні процесуальні витрати.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, на підтвердження процесуальних витрат на правову допомогу потерпілими ОСОБА_10 та ОСОБА_9 надано договори про надання правової допомоги у вказаному кримінальному провадженні, укладені між Адвокатським бюро «Василя Берези» в особі керуючого ОСОБА_11 з однієї сторони та ОСОБА_10 і ОСОБА_15 ( матір`ю ОСОБА_9 ) з другої сторони та Адвокатським об`єднанням «Мельниченко, Чайка та партнери» в особі керуючого (партнера) ОСОБА_14 з однієї сторони та ОСОБА_15 в інтересах ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з другої сторони; дві виписки по рахункам про переказ згідно умов вказаних договорів грошових коштів у сумі 60000 грн. на рахунок Адвокатського бюро «Василя Берези» (т.1. а.п.99-101, 103-105, 106-108, 110-112,157,166). Крім того, витрати потерпілих на правову допомогу підтверджується матеріалами кримінального провадження, зокрема: копіями фіскальних чеків про переказ грошових коштів на транспортні витрати (т.1 а.п.153-154); актами приймання-передачі наданих юридичних послуг (т.1 а.п.155-156, 164-165); копіями банківських виписок про оплату за надання правової допомоги (т.1 а.п.157, 166).

Ухвалюючи вирок, суд, безпосередньо дослідивши вказані докази та надавши їм належну правову оцінку, дійшов до обґрунтованого висновку, що зазначені документально підтверджені процесуальні витрати, підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , з чим погоджується і колегія суддів.

Не підставі викладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги прокурора Коростенської місцевої прокуратури ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Ємільчинського районного суду Житомирської області від 17 січня 2020 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок в цій частині.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст. 286 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням із встановленням йому 1 (одного) року іспитового терміну, поклавши передбачені ст.76 КК України наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_8 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Арешт, накладений слідчим суддею в частині заборони користуватися та розпоряджатися речовим доказом - автомобілем марки «Volkswagen Caddy» д. н. з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , скасувати та повернути власнику.

Вирок Ємільчинського районного суду Житомирської області від 17 січня 2020 року щодо ОСОБА_8 в частині вирішення цивільних позовів щодо відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 скасувати, та призначити в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишити без зміни.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили негайно після його проголошення та може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Вирок, в частині призначення нового розгляду у суді першої інстанції, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: