У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2020 року
м. Київ

Справа №711/2630/17
Провадження №51-5894ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі- Суд ):

головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у судовому провадженні, на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 листопада 2017 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,

встановив:

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 листопада 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано невинуватими у пред`явленому їм обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 Кримінального кодексу України (далі-КК України), та виправдано їх за недоведеністю вчинення ними злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України .
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 листопада 2017 року стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Як установлено судами, органом досудового розслідування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обвинувачувалися в тому, що 09 лютого 2017 року приблизно о 21:30, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в приміщенні кафе-магазину «Алмакс», розташованого в м. Черкаси на вул. Симиренківська, 19, за попередньою змовою між собою з корисливих мотивів здійснили напад на потерпілого ОСОБА_6 , поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя, демонструючи предмети, схожі на кинджал та ніж. Вказану погрозу ОСОБА_6 сприйняв як таку, що може бути реалізована, тому не чинив опору, після чого ОСОБА_5 заволодів ноутбуком «НР», який знаходився в приміщенні закладу та належить потерпілому ОСОБА_7 , завдавши шкоди, що становить 3999 грн.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурором викладено вимогу скасування вказаних судових рішень через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначення нового розгляду у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону прокурор посилається на те, що:
суди не надали оцінки зібраним доказам окремо та в їх сукупності;
суд апеляційної інстанції повторно не допитав потерпілого, свідків сторони обвинувачення та не обґрунтував своє рішення;
суд залишив поза увагою послідовні показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 про обставини вчиненого злочину;
не надано оцінки даним протоколів прийняття заяв про вчинення злочину, протоколів впізнання осіб по фотокартках, протоколів впізнання предметів, під час яких потерпілий впізнав ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як осіб, які під загрозою застосування ножа заволоділи ноутбуком;
судом першої інстанції не залучався перекладач при допиті потерпілого, а в апеляційному суді потерпілого взагалі не допитували.
показання потерпілого неправильно викладені у вироку суду;

На обґрунтування своїх доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність прокурор зазначає, що судом не застосовано закон, який підлягає застосуванню, а саме ч.2 ст.187 КК України;

Мотиви Суду

Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У поданій касаційній скарзі прокурор, серед іншого, по суті не погоджується з установленими фактичними обставинами кримінального провадження, заперечує повноту судового розгляду, достовірність показань потерпілого, свідків, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Як убачається зі змісту вироку суду першої інстанції висновок суду про невинуватість ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з додержанням вимог ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які свою вину у вчиненні інкримінованого їм злочину не визнали, показань потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_12 , ОСОБА_20 , а також досліджених письмових доказів у справі, яким надана належна та об`єктивна оцінка і які узгоджуються між собою та зміст яких детально відображено у вироку.
При цьому, суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, проаналізувавши показання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , потерпілих, свідків і врахувавши інші досліджені в суді першої інстанції та перевірені в апеляційній інстанції докази, дійшов висновку про те, що органами досудового розслідування не надано безспірних доказів, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинили злочин, передбачений ч.2 ст. 187 КК України, тому їх винуватість у вчиненні вказаного злочину не доведена.
Що стосується доводів прокурора про те, що суд апеляційної інстанції повторно не допитав свідків сторони обвинувачення, потерпілого та не обґрунтував своє рішення, то вони є неспроможними.
Так, відповідно до вимог ч.3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції за клопотанням учасників судового провадження зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Прокурор у апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду просив повторно дослідити всі докази у кримінальному провадженні та допитати свідків, обвинувачених і потерпілих по справі, при цьому мотивував необхідність такого повторного дослідження саме незгодою з їх оцінкою судом першої інстанції.
Однак як правильно зазначив апеляційний суд з посиланням на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року № 572/843/17, згідно з якою сам по собі факт непогодження з висновками суду першої інстанції не є підставою для повторного дослідження доказів, тому передбачених законом підстав для задоволення клопотання прокурора про повторне дослідження доказів у даній справі судом апеляційної інстанції не встановлено та обґрунтовано відмовлено в його задоволенні.

Показанням свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_19 , ОСОБА_12 , ОСОБА_20 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 про обставини вчиненого кримінального злочину надано апеляційним судом належну та об`єктивну оцінку, тому доводи прокурора є неспроможними.
Крім того, посилання прокурора про те, що суд залишив поза увагою послідовні показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_19 , ОСОБА_12 , ОСОБА_20 щодо обставин вчиненого злочину є безпідставними, оскільки показання цих свідків є показаннями з чужих слів, тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав їх недопустимими доказами. Також ці показання спростовуються показаннями осіб, у яких немає підстав вигороджувати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Щодо доводів прокурора про неправильне викладення показань потерпілого у вироку суду, то вони є необґрунтованими, оскільки як зазначив суд апеляційної інстанції ці доводи були предметом перевірки суду першоїї інстанції, який встановив їх безпідставність.
Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, перевірив усі доводи апеляційної скарги прокурора, які аналогічні доводам його касаційної скарги та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
Таким чином, доводи касаційної скарги про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними.
Інших доводів, які б свідчили про істотне порушення норм матеріального чи процесуального права, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне чи обґрунтоване судове рішення, прокурором у касаційній скарзі не наведено.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам п.2.ч.1 ст.373 КПК України, а ухвала апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України.
Ураховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у судовому провадженні, на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 листопада 2017 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3