Справа № 344/3252/20
Провадження № 1-кс/344/1374/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2020 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань,

В С Т А Н О В И В:

Скаржник звернувся в суд із зазначеною скаргою, в якій просить зобов`язати заступника прокурора Івано-Франківської області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості по його заяві від 21.03.2019р. про вчинене кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 375, ч.2 ст. 397 КК України.

Скаржник в судовому засідання вимоги скарги підтримав та просив її задовольнити.

Прокурор вимоги скарги заперечив та просив у її задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали скарги слідчим суддею встановлено наступне.

Заявник ОСОБА_3 звернувся 19.02.2020 року до прокурора Івано-Франківської області з заявою про скоєння кримінального правопорушення суддею Івано-Франківського окружного адміністративного суду ОСОБА_5 при постановлені ухвали про повернене позовної заяви від 03.02.2020 року

Так, як вбачається із матеріалів скарги, на розгляді в Івано-Франківському окружному адміністративному суді перебував адміністративний позов ОСОБА_3 до Міністра оборони України, заступника начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду (суддя ОСОБА_6 ) від 06.01.2020 року вказаний позов залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме подання оригіналу документу про сплату судового збору в сумі 1 536,8 грн та зазначення в позовній заяві реєстраційного номеру облікової картки платника податків позивача, офіційної електронної адреси або адреси електронної пошти відповідача, відомостей щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових доказів, копії яких додано до заяви.

27.01.2020 року позивачем подано уточнену позовну заяву із зазначенням того що позивач звільнений від сплати судового збору.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду (суддя ОСОБА_6 ) від 03.02.2020 року позовну заяву повернуто позивачу з усіма доданими до неї документами.

19.02.2020 року ОСОБА_3 звернувся до прокурора Івано-Франківської області із заявою про скоєння кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.375 КК України суддею Івано-Франківського окружного адміністративного суду ОСОБА_6 .

Листом від 21.02.2020 року за № 15-1940-18 ОСОБА_3 повідомлено що звернення від 19.02.2019 року з приводу ухвалення суддею Івано-Франківського окружного адміністративного суду ОСОБА_6 завідомо неправосудного рішення від 03.02.2020 та з інших питань, розглянуто. Вказано, що у зверненні не наведено обставин, які б свідчили про вчинення суддею Івано-Франківського окружного адміністративного суду ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого с. 375 КК України, а викладені доводи зводяться по суті до незгоди із прийнятим судовим рішенням.

Вказану відповідь скаржник вважає бездіяльністю та просить слідчого суддю визнати протиправною бездіяльність заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_7 щодо невнесення відомостей в ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення суддею Івано-Франківського окружного адміністративного суду ОСОБА_8 за ч.1 ст. 375 КК України за його заявою від 19.02.2020 року та зобов`язати заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_7 внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості по його заяві від 19.02.2020 року про вчинене кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 375 КК України.

З даного приводу слідчий суддя вказує таке.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч.1 ст.303 КПК України. Зокрема, у відповідності до п.1 ч.1 ст.303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.214 КПК України бездіяльність слідчого, прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР і є предметом оскарження в порядку ст.303 КПК України, полягає у невнесенні вказаними особами відповідних відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР впродовж 24 години після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відомості, які підлягають внесенню до ЄРДР та їх перелік визначені ч.5 ст.214 КПК України, відповідно до положень якої до ЄРДР підлягають внесенню, серед інших відомостей, короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлені з іншого джерела.

Таким чином, виходячи зі змісту ст.214 КПК України заява про кримінальне правопорушення повинна містити зазначені відомості.

При цьому, виходячи зі змісту ст.214 КПК України повноваженням щодо оцінки відомостей, наведених у заяві чи повідомлених потерпілим, чи виявлених з іншого джерела, як таких, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення наділені слідчий, прокурор.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

За змістом положень ч. 1 ст. 214 КПК України та ст. 2 КК України, реєстрації в ЄРДР підлягають не будь які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення.

Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до ЄРДР.

З матеріалів скарги фактично вбачається незгода скаржника із судовим рішенням.

Виходячи з наведеного слідчий суддя вважає за доцільне вказати на наступне.

Відповідно до ст.1291 Конституції України Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Норма ст. 129 Основного Закону передбачає, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

VII Конгрес ООН по запобіганню злочинності і поводженню з правопорушниками 1985 р. схвалив Основні принципи незалежності судових органів, де проголошується, що незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в Конституції або законах країни; судові органи вирішують передані їм справи неупереджено, на підставі фактів і відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукання, тиску, погроз або втручання прямого чи непрямого з будь-якого боку і з будь-яких причин; незалежність судових органів дає їм право і вимагає від них забезпечення справедливого ведення судового розгляду і додержання прав сторін. Незалежність судів та підкоріння їх лише закону забезпечується організаційними та процесуальними гарантіями. Організаційні гарантії незалежності передбачаються ст. 126 Конституції, а однією з гарантій незалежності суддів є також право судді, який незгодний з рішенням більшості, на письмове викладення своєї окремої думки. Крім того проявом принципу незалежності суддів є їх незалежність від вищестоящих судів. При здійсненні вищестоящими судами функцій судового нагляду вони не вправі втручатися у розгляд конкретних справ.

Відтак, поки рішення суду зберігає законну силу, не можна ставити під сумнів його правосудність. Не може бути підставою для притягнення судді до відповідальності і скасування в установленому порядку судових рішень, оскільки суддя діяв добросовісно за своїм внутрішнім переконанням.

Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд (ст. 6 КЗПЛ). У ч.1 ст.6 Конвенції прямо зазначено, що кожен має право на розгляд справи судом, встановленим законом.

ЄСПЛ стосовно мотивованості судового рішення виробив наступну позицію. Згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст 6 КЗПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення ЄСПЛ у справах "Ван де Хурк проти Нідерландів", "Гарсія Руїс проти Іспанії", "Іро Баланіт проти Іспанії", "Кузнєцов та інші проти Росії", "Руїс Торіха проти Іспанії", "Серявін та інші проти України", "Суомінен проти Фінляндії", "Татішвілі проти Росії", "Хаджіанастасіу проти Греції", "Хіггінс та інші проти Франції", "Гірвісаарі проти Фінляндії").

У рішенні ЄСПЛ по справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом. Формула «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Європейський суд з прав людини вимогливо підходить до встановлення того, чи був суд, який розглядав справу, незалежним та чи забезпечена його безсторонність. Практика Європейського суду з прав людини в першу чергу виходить з презумпції незалежності судів. Незалежність розуміється як здатність суду розглядати справу та ухвалювати рішення, не перебуваючи при цьому у будь-якій залежності від волі сторін чи органів державної влади. (Для прикладу рішення по справі «Васілеску проти Румунії», в якій орган, уповноважений ухвалювати остаточне рішення по справі, був підпорядкований Генеральному прокурору.)

Також вимога до суду наводити мотиви власних рішень має враховувати і будь-які незвичні риси процесу, зокрема в судах присяжних, у яких присяжні засідателі не зобов`язані наводити мотивів свого внутрішнього переконання (див. рішення ЄСПЛ у справі "Папон проти Франції").

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом.

Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.

Незгода з рішеннями суду сама по собі не може вказувати на наявність в діях судді ознак злочинів.

В даному випадку скаржник вважає, що в діях судді наявні ознаки злочину, передбаченого ст. 375 КК України які, полягають в постановленні суддею завідомо неправосудного вироку, рішення ухвали або постанови.

При цьому в чинному законодавстві немає визначення поняття «неправосудність судового рішення», яке по своїй суті є категорією суто оціночною.

Слід відмежовувати незалежність суддів, яка передбачає свободу розсуду суддів при оцінці норм закону, що має бути застосований у справі, та правом особи на оскарження рішення суду, яке може бути засобом виправлення судових помилок і безпосередньо кримінально-правову оцінку неправосудності рішення суду.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 р. «Про незалежність судової влади» зазначено, що : «Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Органи, які вирішують питання про дисциплінарну відповідальність та відповідальність за порушення присяги судді, не наділені законом повноваженнями оцінювати законність судового рішення. Голови судів та інші судді, які обіймають адміністративні посади в судах, органи суддівського самоврядування, кваліфікаційні комісії, Вища рада юстиції, органи та посадові особи законодавчої та виконавчої влади не мають повноважень перевіряти правовий зміст судових рішень» (п. 10 постанови).

А у п. 2 вказаної постанови зазначається, що «суддям забезпечуються свобода неупередженого вирішення судових справ відповідно до їх внутрішнього переконання, що ґрунтується на вимогах закону. Рішення в судовій справі має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи, під час якого не може надаватися перевага правовій позиції будь-якого учасника судового процесу, в тому числу прокурорів, захисників, представників юридичних чи фізичних осіб». У п. 3 постанови № 8 від 13 червня 2007 р. «Про незалежність судової влади» ПВСУ також роз`яснює, що «положення частини другої статті 126 Конституції України про те, що вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення».

При оцінці рішень судді як незаконних, в тому числі і як неправосудних, слід керуватись правовими позиціями Конституційного Суду України, викладених у Рішенні у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 11 березня 2011р. № 2-рп/2011, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини третьої статті 25 Закону України «Про Вищу раду юстиції» від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР зі змінами права Вищої ради юстиції витребувати від судів копії судових справ, розгляд яких не закінчено.

Важливим у наведеній правовій позиції КС України є те, що оцінка процесуальним діям судді може даватись тільки судами апеляційної чи касаційної інстанції, і не може даватись будь-якими органами, в тому числі і органами прокуратури.

Додатком до Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленої Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 р. на 1098му засіданні заступників міністрів, зазначено (встановлено), що судові рішення мають бути обґрунтовані та оголошені публічно, однак судді не зобов`язані роз`яснювати, якими переконаннями вони керувалися при прийнятті таких рішень (§15); рішення судів не можуть підлягати будь-якому перегляду поза межами апеляційних процедур, закладених в законодавстві (§16); коментуючи рішення суддів, виконавча та законодавча влада мають уникати критики, яка може підірвати незалежність судової влади або довіру до неї (§18); під час розгляду всіх справ судді повинні діяти незалежно та неупереджено, забезпечувати сторонам можливість бути об`єктивно вислуханими, пояснювати за потреби процедурні питання (§60); тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (§66); тлумачення закону, оцінювання фактів або доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для кримінальної відповідальності, крім випадків злочинного наміру (§68); дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав свої обов`язки ефективно та належним чином (§69); судді не повинні нести особисту відповідальність за випадки, коли їхні рішення були скасовані або змінені в процесі апеляційного розгляду (§70).

Необхідно також враховувати, що Конституцією України (ст. 126) задекларовано, що суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

При цьому висновок про законність чи незаконність (в тому числі і неправосудність) прийнятого суддею рішення може даватись лише вищим судом тієї ж юрисдикції апеляційним судом, Верховним Судом.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Преюдиційність судового рішення це обов`язковість його врахування як іншим судом тієї ж юрисдикції, так і судами іншої юрисдикції.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені (див.: п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 р. «Про незалежність судової влади»).

Одночасно слід зауважити, що Рада суддів України на позачерговому засіданні 13 серпня 2018 року ухвалила рішення, в якому наголошується на неприпустимості дій, що містять ознаки втручання в діяльність судових органів та публічних висловлювань посадових осіб органів державної влади, управління та правоохоронних органів щодо необхідності притягнення суддів до кримінальної відповідальності за ухвалення рішення до надання правової оцінки судовому рішенню апеляційною (касаційною) інстанціями, а діям судді - Вищою радою правосуддя. Незгода з судовим рішенням є підставою для оскарження такого рішення в процесуальному порядку до апеляційної або касаційної інстанції.

При цьому, ухвала від 03.02.2020 року з якою не згідний скаржник оскаржується в апеляційному порядку, і скаржник не позбавлений такого права.

Оскільки всі викладені заявником обставини у своїй сукупності стосуються ухвали судді від 03.02.2020 року, то слідчий суддя вважає, що заява ОСОБА_3 зводиться до незгоди з постановленим судовим рішенням, а викладені в заяві відомості є суб`єктивним сприйняттям та оцінкою обставин заявником, а тому відсутні підстави для задоволення скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 306-307, 309, 372, ст.376, ст.392, 532 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня її оголошення (згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р(II)/2020 від 17.06.2020)

Слідчий суддя ОСОБА_1