ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/7340/20
Номер провадження 11-кп/819/933/20 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 306, ч. 3 ст. 307,
ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 321 КК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

При секретарі ОСОБА_5

За участю прокурора ОСОБА_6

Обвинуваченого ОСОБА_7

Захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні Херсонського апеляційного суду матеріали кримінального провадження №0000380 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 25 червня 2020 року, якою відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Берислав Херсонської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 306, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 321 КК України, продовжено строк тримання під вартою до 21 серпня 2020 року, включно,

В С Т А Н О В И Л А:
В провадженні Херсонського міського суду Херсонської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307, ч.2 ст. 311, ч. 3 ст. 311, ч. 3 ст. 321, ч. 4 ст. 321 КК України, ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст.306, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 321 КК України, ОСОБА_10 за ч.2 ст.306, ч.3 ст.307, ч.3 ст.311, ч. 4 ст. 321 КК України, ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 311, ч. 3 ст.321 КК України.

Ухвалою вищевказаного суду від 25 червня 2020 року продовжено строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою до 21 серпня 2020 року, включно.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 25 червня 2020 року скасувати, обрати відносно ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою реєстрації та проживання, а саме АДРЕСА_1 . В решті ухвалу залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що відносно обвинуваченого цілком можливим було б застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту або особистого зобов`язання, не порушуючи норми кримінального процесуального закону. Обрання відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є занадто суворим, а визначення майже максимального розміру застави являється непомірною сумою для обвинуваченого.

Поза увагою суду залився той факт, що злочини вчинені ОСОБА_7 не пов`язані зі злочинами проти життя та здоров`я. ОСОБА_7 проживав однією сім`єю з обвинуваченою ОСОБА_10 , відносно якої застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту, строк якого на теперішній час сплив, має постійне місце проживання та реєстрації.

Жодний ризик, передбачений ст.177 КПК України, стороною обвинувачення не доведений.

Обвинувачений не має жодного наміру переховуватися від суду.

Ризик впливу обвинуваченого на інших обвинувачених та свідків у кримінальному провадженні також відсутній, оскільки свідки вже допитані. Інші обвинувачені знаходяться під заставою, сумлінно виконують обов`язки, передбачені ухвалою про застосування запобіжного заходу.

Вважає жодним чином необґрунтованим та недоведеним, що застосування більш м`яких запобіжних заходів буде недостатнім для запобігання ризикам, а в клопотанні прокурора дані про такі обставини відсутні.

В судовому засіданні стороною захисту було заявлено клопотання про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 на більш м`який у виді домашнього арешту за місцем проживання, проте суд не розглянув таку можливість, а в оскаржуваній ухвалі жодна вказівка про дане клопотання відсутня.

Заслухавши суддю - доповідача, захисника, обвинуваченого, прокурора, в судових дебатах сторони залишилися на своїх позиціях, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 306, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 321 КК України, постановлено ухвалу про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого.

Відповідно до частини 3 статті 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки судовий розгляд кримінального провадження продовжується, є необхідність в дослідженні обставин по справі, а тому неможливо завершити судовий розгляд з ухваленням судового рішення по суті до закінчення строку дії обраного відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, визначені при застосуванні даного запобіжного заходу, не зменшились.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні ряду тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 321 КК України, та особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.306, ч. 3 ст.307 КК України, за більш тяжке з яких законом передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років.

Колегія суддів звертає увагу на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання винуватим в інкримінованих злочинах, а також на дані про особу обвинуваченого, який офіційно непрацевлаштований, законного джерела доходу не має, раніше судимий за вчинення аналогічних злочинів, за що реально відбував покарання у виді позбавлення волі, проте на шлях виправлення не став та знову вчинив нові тяжкі та особливо тяжкі злочини у сфері незаконного обігу наркотичних речовин, маючи незняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість.

Враховуючи, що ОСОБА_7 не має будь-яких соціальних зв`язків, які стримували б його від ухилення від органів досудового розслідування та суду, обвинувачується у вчиненні ряду тяжких та особливо тяжких злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних речовин, вчинених організованою групою, раніше судимий за вчинення аналогічних злочинів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про продовження існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

На думку колегії суддів, вищезазначені обставини дають достатні підстави вважати, що у разі не продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, перебуваючи на свободі, він може вчинити активні дії щодо переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що виправдовує необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому доводи захисника, які це заперечують, являються необґрунтованими.

Саме продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і свідків, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження право особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

З огляду на вищевикладене, доводи захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є непереконливими.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства ( «Летельє проти Франції»).

Колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано дійшов висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, і ці ризики на момент розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, не зменшилися, а доводи апелянта, які це заперечують, являються немотивованими.

Твердження апеляційної скарги захисника про те, що злочини вчинені ОСОБА_7 не пов`язані зі злочинами проти життя та здоров`я, ОСОБА_7 проживав однією сім`єю з обвинуваченою ОСОБА_10 , відносно якої застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту, строк якого на теперішній час сплив, обвинувачений має постійне місце проживання та реєстрації, - позбавлені правових підстав, оскільки з огляду на виключну підвищену суспільну небезпечність інкримінованих тяжких та особливо тяжких злочинів, вказані факти не зменшують встановлені ризики та не є визначальними аргументами для обрання обвинуваченому більш м`якого виду запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, як на тому наполягає захисник.

Доводи апелянта про те, що в судовому засіданні стороною захисту було заявлено клопотання про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 на більш м`який у виді домашнього арешту за місцем проживання, проте суд не розглянув таку можливість, а в оскаржуваній ухвалі жодна вказівка про дане клопотання відсутня суперечать дійсності. Так, згідно технічного запису судового засідання від 25 червня 2020 року після заявлення прокурором клопотання про продовження строків дії обраних відносно обвинувачених запобіжних заходів, захисник ОСОБА_8 заперечила проти задоволення клопотання прокурора, просила змінити обраний відносно ОСОБА_7 запобіжний захід на більш м`який - домашній арешт, тобто фактично самостійного клопотання про зміну обраного запобіжного заходу захисник не заявляла. Крім того, в оскаржуваній ухвалі суд зазначив про відсутність підстав для зміни щодо обвинувачених запобіжних заходів на більш м`які.

Твердження захисника про необґрунтованість клопотання прокурора являються голослівними та спростовуються матеріалами провадження.

Посилання апеляційної скарги захисника про те, що визначений майже максимальний розмір застави являється непомірною сумою для обвинуваченого є безґрунтовними.

Так, ухвалою слідчого судді Херсонського міського суду Херсонської області від 14 лютого 2020 року відносно ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою та визначено заставу у виді 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 168 160 грн (а.п.119-125).

Вказівка захисника про визначення відносно обвинуваченого максимального розміру застави являється помилковою, оскільки ч.5 ст. 182 КПК України закріплені межі розміру застави залежно від ступеня тяжкості вчиненого особою злочину, зокрема розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, слідчий суддя з огляду на обставини кримінальних правопорушень, інкримінованих ОСОБА_7 , дані про його особу, майновий та сімейний стан, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України визначив відносно обвинуваченого мінімальний розмір застави.

Підстав вважати вказаний розмір застави непомірно великим для підозрюваного, як про це зазначає захисник в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, розмір застави повинен визначатися тим степенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , під час апеляційного розгляду не встановлено.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги захисника, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст.404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 25 червня 2020 року відносно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційній інстанції не підлягає.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4