справа № 396/1301/20
провадження № 11-кп/4809/849/20
08 грудня 2020 року м. Кропивницький
Вироком Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2020 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначено йому покарання, у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

Вироком Кропивницького апеляційного суду від 08 грудня 2020 року, більшістю, було прийнято рішення про скасування оскаржуваного вироку в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку, яким ОСОБА_2 призначено покарання у виді 80 годин громадських робіт.

Не погодившись із таким рішенням, вважаю за необхідне викласти свою думку, оскільки вважаю, що апеляційна скарга прокурора не підлягала задоволенню, а вирок суду першої інстанції необхідно залишити без зміни.

Згідно вимог ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Місцевий суд провівши судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_2 та визнавши його винним у межах висунутого прокурором обвинувачення, призначив покарання за відповідною статтею Кримінального кодексу та мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.185 КК України, а саме у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

При цьому, з такими висновками не погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи доводи апеляційної скарги прокурора в частині скасування вироку суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Однак, вважаю, що призначаючи апеляційним судом ОСОБА_2 за вчинення висунутого та доведеного прокурором обвинувачення більш суворіше покарання, ніж призначив суд першої інстанції, колегія суддів не дотрималася вимог ч.5 ст. 22 КПК України щодо принципу об`єктивності та неупередженості суду при розгляді кримінального провадження, так як прокурор в своїй апеляційній скарзі зазначав, що призначене обвинуваченому покарання за свої розміром є явно несправедливим через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Тобто, зі змісту апеляційної скарги убачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Водночас, згідно ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування вироку суду є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Більш того, ні в апеляційній скарзі прокурора, ні під час розгляду в апеляційній інстанції прокурором не заявлено клопотання з приводу дослідження колегією суддів будь-яких характеризуючих даних на особу обвинуваченого ОСОБА_2 та не доведено прокурором яке неправильне застосування закону Укариїни про кримінальну відповідальність на підставі ст.413 КПК України було порушено судом першої інстанції.

Тому, вирішуючи питання про правильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, за доводами апеляційної скарги прокурора, зазначаю наступне.

Санкція ч. 1 ст. 185 КК України в редакції від 27 червня 2020 року, з урахуванням востаннє внесених Законом № 1449-VIвід 04.06.2009 змін, передбачала покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або позбавлення волі на строк до трьох років.

Законом України № 2617-VIIІ від 22.11.2018 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», який набрав чинності 01 липня 2020 року, до вказаної норми закону внесено зміни та визначено, що таємне викрадення чужого майна (крадіжка) карається штрафом від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до п`яти років.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, зазначених змін місцевим судом було враховано в повному обсязі та призначено ОСОБА_2 мінімальне покарання за санкцією ч.1 ст.185 КК України за злочин скоєний 16.07.2020, а тому вважаю, що апеляційна скарга прокурора в цій частині є необґрунтованою та суперечливою.

При цьому, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Як видно із змісту оскаржуваного вироку, вирішуючи питання про вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_2 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який є кримінальним проступком, майновий стан обвинуваченого, що останній не працює, утриманців немає, за місцем проживання характеризується посередньо, відсутність судимості, відсутність до нього претензій майнового та морального характеру з боку потерпілого, не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога. Обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Обставини, які обтяжують покарання - вчинення кримінального проступку в стані алкогольного сп`яніння.
Отже, твердження прокурора щодо не врахуванням судом матеріального стану обвинуваченого є не обґрунтованими, оскільки ці обставини існували на час вчинення обвинуваченим умисного корисливого проступку, але він не став стримуючим фактором від його вчинення та настання для нього негативних наслідків.

Більш того, не досліджуючи будь-яких нових характеризуючих даних апеляційним судом, та, не досліджуючи і ті, які є в матеріалах кримінального провадження щодо особи ОСОБА_2 , бо клопотань не заявлялось сторонами, суд прийшов до висновку про скрутне матеріальне становище обвинуваченого та його хворобу. Хоча в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази, як про матеріальне становище ОСОБА_2 , так і про хворобу. Жодної довідки з лікарні не має.

Також зауважую, що ОСОБА_2 не є інвалідом та не є пенсіонером за віком, а є працездатною особою, яка працює по найму, ніяких довідок про хвороби апеляційному суду захисник, обвинувачений та прокурор не надавали додатково, тому при вирішенні питання про справедливість призначеного покарання необхідно враховувати, що обвинувачений ОСОБА_2 є працездатною особою, захисником не надано апеляційному суду жодних доказів, які б доводили про наявність у ОСОБА_2 перешкод для працевлаштування та сплачування за вироком суду штрафу, вважаю, що вирок місцевого суду є законним та обґрунтованим, ухвалений з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, не підлягає скасуванню в частині призначення покарання з постановленням нового вироку в цій частині як пропонує прокурор в апеляційній скарзі, оскільки призначене ОСОБА_2 покарання не можна визнати явно несправедливим та таким, що призначене через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З урахуванням наведеного та практики Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, вважаю, що саме таке покарання, яке визначено обвинуваченому ОСОБА_2 вироком суду у виді штрафу, та яке не є максимальним за санкцією ч.1 ст.185 КК України, а отже підстав для посилення покарання винному, у тому числі призначення покарання у виді громадських робіт, на чому наполягає у своїй апеляційній скарзі прокурор у зв`язку з відсутністю працевлаштування обвинуваченого, та на підставі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, не вбачаю.

Таким чином, вважаю, що колегія суддів за наслідками розгляду апеляційної скарги прокурора мала залишити вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 08 вересня 2020 року щодо ОСОБА_2 без зміни, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Суддя Кропивницького
апеляційного суду ОСОБА_1