ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/390/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - запобіжний захід
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження № 11-кп/817/390/20 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29.09.2020 року,-

в с т а н о в и л а :

Цією ухвалою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави щодо обвинуваченого ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту з покладенням обовязків визначених ст.194 КПК України.

Вказані вимоги мотивує тим, що суд у рішенні не навів та не обгрунтував з посиланням на конкретні докази продовження існування ризиків та можливість застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу, а навів ті самі мотиви, які мали місце під час усього періоду тримання під вартою ОСОБА_7 , що суперечить практиці ЄСПЛ та свідчить про недотримання судом вимог ч.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Посилається на рішення ЄСПЛ у справі Клішин проти України від 23.02.2012 року, згідно з яким підстави тримання під вартою мають бути підтверджені фактами.

Відсутність мотивації наявності будь-якого ризику, на думку апелянта, вказує на ознаки автоматичного продовження строку тирмання під вартою та суперечить вимогам ст.ст.198,370 КПК України, практиці ЄСПЛ та приписам ч.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Вказує на те, що визначений судом розмір застави є завідомом непомірним для обвинуваченого.

Посилається на неврахування даних про стан обвинуваченого, який має ряд тяжких інфекційних захворювань(СНІД та гепатит), відсуність медичного забезпечення та неналежні умови перебування його в УВП.

Обвинувачений в апеляції просить ухвалу суду скасувати, обрати йому запобіжний захід у виді домашнього арешту з покладенням обовязків, передбачених ч.5 ст.194 КК України.

Мотивує скаргу тим, що судом не розглягнуто можливості визначення альтернативного запобіжного заходу, при цьому посилається на практику ЄСПЛ викладену у рішеннях Летельє проти Франції, Мамедова проти Росії, Тодоров проти України, згідно з якою для тримання особи під вартою повинні бути вагомі причини, при цьому тільки тяжкості злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатись достатніми причинами для тримання особи під вартою.

Вважає що судом не встановлено та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш мяких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти настанню вказаних ризиків.

Вказує що виключних обставин для тримання його під вартою немає оскільки даних які б свідчили про недостаність застосування більш мяких запобіжних заходів у клопотанні прокурора не наведено та у судовму засіданні не встановлено.

Вбачає порушення п.3 ст.5 Конвенції у тому що зі спливом певного часу саме тільки існування обгрунтованої підозри перестало бути підставою для позбавлення її підзахисного свободи, а інших підстав для продовження тримання його під вартою немає, наводячи практику ЄСПЛ сформовану у рішеннях: Яблонський проти Польщі, І.А. проти Франції, Іловецький проти Польщі,Єлов проти України.

Також наводить практику ЄСПЛ викладену у рішенні Клішин проти України у якому йдеться про те що підстави для тримання особи під вартою повинні бути підтвержені фактами, небажання особи зізнатись або дати потрібні показання не можуть бути підставами для взяття під варту.

Крім того, звертає увагу колегії суддів на існування презумції на користь звільнення з-під варти, викладену у рішенні ЄСПЛ Смиронова проти Росії, у відповідності до якого доводи за і проти такого звільнення не повинні бути загальними та абстрактними.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу та просять ухвалу суду скасувати, прокурора, який проти задоволення скарг заперечив, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Так, на розгляді у Івано-Франківському міському суді Івано-Франківської області перебуває кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні злочинів передбачених ст.305 ч.3, ст.307 ч.3, ст.311 ч.3, ст.313 ч.3, ст.317 ч.2 КК України.

Прокурор подав клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 60 днів з визначенням розміру застави мотивуючи існуванням ризиків, передбачених ст.177 КПК України - можливістю обвинуваченого переховуватися від суду, вчиняти інше кримінальне правопорушення, незаконно впливати на свідків, експертів та інших обвинувачених в цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та неможливістю запобігання настанню вказаних ризиків застосуванням до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

Задовольняючи клопотання прокурора, місцевий суд мотивував прийняте рішення обгрунтованістю підозри ОСОБА_7 у вчиненні умисних тяжких та особливо тяжких злочинів, продовження існування ризиків переховування обвинуваченого від суду, можливістю вчинення іншого кримінального правопорушення, впливу на свідків, експертів, інших обвинувачених, перешкоджанню кримінальному провадженню іншим чином, також неможливістю завершення судового розгляду провадження до закінчення дії попередньої ухвали суду про продовження запобіжного заходу, визначивши при цьому альтернативну у виді застави вказаному запобіжному заходу.

За наслідками перевірки рішення слідчого судді колегія суддів вважає, що він вірно, з урахуванням мети та підстав застосування запобіжного заходу, у відповідності до вимог ст. 177 КПК України, обставин, передбачених ст. 178 КПК України, а також з дотриманням вимог ст. 196 КПК України ухвалив законне та обґрунтоване рішення про продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти настанню існуючих ризиків.

При цьому суд врахував практику ЄСПЛ відповідно до якої: особлива тяжкість деяких злочинів, яка викликає негативну реакцію суспільства і соціальні наслідки, виправдовує попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу (рішення у справі Летельє проти Франції); розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно, вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року).

Суд визначив ОСОБА_7 в якості альтернативи тримання під вартою розмір застави в межах визначених ст.183 КПК України, у випадку сплати якої він зможе перебувати на свободі та виконувати покладені на нього судом обовязки, а тому доводи апелянтів щодо не розгляду судом можливості застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу не заслуговують на увагу.

Перевіряючи твердження апелянтів щодо посилання суду на одні й ті ж обставини, які стали підставою для обгрунтування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, колегія суддів не може погодитись з ними з огляду на те, що триває судовий розгляд кримінального провадження, зокрема, стадія дослідження доказів, а тому зменшуються ризики впливу обвинуваченим судом на свідків у звязку з їх безпосереднім допитом у судовому засіданні, на що вказав також прокурор у судовому засіданні. Проте, продовження існування навіть одного ризику, визначеного ст.177 КПК України, згідно з вимогами ст.193 КПК України не виключає продовження особі строку запобіжного заходу

Доводи ОСОБА_7 щодо неврахування судом його незадовільного стану здоров`я, колегія суддів вважає необгрунтованими оскільки чинним законодавством гарантована та передбачена можливість надання особам, що перебувають під вартою, належної медичної допомоги та стаціонарного лікування в спеціалізованих закладах МОЗ з орієнтовного переліку, де керівництвом установи попереднього увязнення забезпечується цілодобова охорона особи, узятої під варту.

Отже, в задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника слід відмовити, залишивши без змін ухвалу місцевого суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 181,183,191,419,422 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисинка відхилити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29.09.2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді