Ухвала

іменем України
26 січня 2021 року
м. Київ
справа № 296/7/12-к
провадження № 51-1480ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 21 вересня 2020 року та Житомирського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року,
встановив:
Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 21 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд вироку Корольовського районного суду м. Житомира від 18 лютого 2014 року по справі № 296/7/12-к за нововиявленими обставинами.
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 26 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишив без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 21 вересня 2020 року без змін.
Не погодившись із зазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою, в якій посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами, якими є: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
У пункті 4 частини 2 статті 462 КПКвизначено, що в заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначаються обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду.
Таким чином, системне тлумачення положень кримінального процесуального законодавства вказує на те, що перегляд судових рішень, які набрали законної сили, за нововиявленими обставинами є екстраординарною процедурою перегляду судових рішень у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінального провадження в звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій) виявлено обставини, які мають такі ознаки: вони існували на момент ухвалення відповідних судових рішень, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами, під час судового розгляду; вони мають істотне значення, оскільки самі собою або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Необхідним при цьому є дотримання принципу юридичної визначеності, про що неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, зокрема у справі «Желтяков проти України», який вимагає щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їх рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.
Процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами за своєю правовою природою не є повторним розглядом справи по суті, повторною апеляцією чи касацією, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей у доказах. У цьому випадку суд лише перевіряє наявність передбачених у ч. 2 ст. 459 КПКобставин, на які учасники судового провадження посилаються як на нововиявлені, та надає оцінку тому, чи могли вказані обставини, що не були відомі суду на час розгляду справи, вплинути на правильність рішення суду, яке належить переглянути.
Як слідує із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, заяву ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Корольовського районного суду м. Житомира від 18 лютого 2014 року залишено без задоволення, оскільки доводи ОСОБА_4 про існування наведених ним нововиявлених обставин про які він дізнався лише 28 травня 2020 року є неспроможними, так як були йому відомі з 2013 року.
Суд першої інстанції, перевіряючи доводи, які заявник вважав нововиявленими, встановив, що постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2013 року кримінальна справа в частині обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України закрита зв`язку зі смертю підсудного. При цьому, як вбачалося із заяви адвоката ОСОБА_6 , останній не заперечував щодо закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_5 у зв`язку із його смертю. Крім того, факт смерті підтверджено повним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть. Судом зазначено, що на даний час постанова суду від 15 січня 2013 року не скасована, набрала законної сили та є чинною.
Крім цього, судом першої інстанції встановлено й те, що доводи ОСОБА_4 , викладені ним в заяві від 30 червня 2020 року, є аналогічними доводам апеляційної скарг останнього на постанову Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2013 року та його ж апеляційній скарзі на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 18 лютого 2014 року. Водночас згідно ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 03 липня 2014 року, судом апеляційної інстанції було зазначене, що - «в ході судового розгляду постановою суду від 15 січня 2013 року було закрито справу щодо ОСОБА_5 на підставі п. 8 ст. 6 КПК 1960 року у зв`язку зі смертю підсудного. При цьому, ні захисником підсудного ОСОБА_5 , ні його родичами не ставилося питання про реабілітацію підсудного ОСОБА_5 , який не визнавав себе винуватим у вчиненні злочинів. Дана постанова набула законної сили після спливу терміну на її оскарження. Судом першої інстанції було відмовлено у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_4 на цю постанову, оскільки він не є особою, яка вправі подати апеляцію на постанову про закриття справи відповідно до положень ст. 348 КПК».
При цьому, суд першої інстанції з урахуванням вище зазначеного, обґрунтовано прийшов до висновку, що ОСОБА_4 був обізнаний про вказані обставини, як і використав своє право на відповідне апеляційне оскарження постанови Корольовського районного суду м. Житомира від 15 січня 2013 року та вказане спростовує доводи ОСОБА_4 про те, що він дізнався про існування нововиявленої обставини лише 28 травня 2020 року, під час ознайомлення з матеріалами справи.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_4 про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, з чим погоджується і колегія суддів.
Апеляційний суд під час перегляду справи належним чином перевірив доводи, зазначені в апеляційній скарзі ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам в касаційній скарзі, обґрунтовано вказав, що за нормами ст. 459 КПК обов`язковою умовою розгляду справи за нововиявленими обставинами, мають бути абсолютно нові, раніше не відомі суду обставини, що у матеріалах справи не висвітлені і потребують окремого розслідування.
Проте обставини, на які посилався в своїй заяві ОСОБА_4 , як на підстави скасування вироку суду (вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 18.02.2014) за нововиявленими обставинами, були відомі суду на час судового розгляду і при постановленні вироку, а тому відповідно до ст. 459 КПК не є нововиявленими обставинами. Ці ж обставини були відомі також і ОСОБА_4 .
Водночас, апеляційним судом зважено і на висновок Європейського суду з прав людини викладений в рішенні у справі «Брумареску проти Румунії», що юридична визначеність вимагає поваги до принципу «res judicata», тобто остаточності судового рішення. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі (пункти 61. 62). Як акцентує увагу ЄСПЛ у рішенні у справі «Рябих проти Росії», відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають вагомі й непереборні обставини (пункт 52). Перегляд не повинен розглядатись як прихований спосіб оскарження.
Суд погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки обставини, наведені ОСОБА_4 , не є нововиявленими в розумінні частини 2 статті 459КПК.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у касаційній скарзі не наведено доводів, які би свідчили, що в цьому провадженні були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані рішення.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
З урахуванням наведеного, Суд вважає, що з касаційної скарги ОСОБА_4 та доданих до неї документів не вбачається підстав для її задоволення, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 21 вересня 2020 року та Житомирського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3