Справа № 723/3021/16-к
Провадження № 11-кп/4808/8/20
Категорія ч. 2 ст. 115 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу
з участю: прокурора ОСОБА_7

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_6

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11

перекладача ОСОБА_12

ВСТАНОВИЛА:

В клопотанні обвинувачений ОСОБА_6 просить звільнити його з-під варти, та у разі якщо це необхідно, обрати йому іншу міру запобіжного заходу у вигляді обмеження волі. В обґрунтування своїх доводі посилається на те, що станом на сьогодні, починаючи з липня 2019 року прокурором не подано жодного клопотання про продовження йому міри запобіжного заходу, що, на його думку, свідчить лише про один факт, що прокурор не вбачає жодних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Апелянт ґрунтує свої вимоги нормами Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Загальної декларації прав людини, Кримінального процесуального кодексу, практикою Конституційного суду України та Європейського суду з прав людини. Звертає увагу на те, що строк дії ухвали про тримання під вартою не може перевищувати 60 днів, а починаючи з серпня 2019 року жодних ухвал про його тримання під вартою не приймалось, що, на думку апелянта, свідчить про його незаконне тримання. Апелянт стверджує, що жодних ризиків на даний час немає, у зв`язку із тим, що вони втратили свою актуальність. Водночас звертає увагу на те, що вирок суду першої інстанції не набув чинність, а тому й жодна з його частин не має законної сили, що свідчить про те, що вказівка в резолютивній частині вироку про необхідність його тримання під вартою до вступу вироку в закону силу, немає жодної юридичної сили. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що відповідно до приписів ст. 374 КПК України, у вироку належить зазначати конкретний, обумовлений часовими рамками строк тримання засудженого під вартою.

Вироком Садгірського районного суду м. Чернівців від 23.07.2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 257 КК України та призначено покарання: за ч. 4 ст. 187 КК України у виді 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ст. 257 КК України у виді 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворих покарань більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу залишено тримання під вартою. Строк відбування покарання ОСОБА_6 визначено рахувати з дня його фактичного затримання, тобто з 04.08.2016 року, та зараховано строк попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дві позбавлення волі починаючи з 04.08.2016 року по день набрання цим вироком законної сили, відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України.

Перевіривши вказане клопотання засудженого ОСОБА_6 , заслухавши думку прокурора, який заперечував проти його задоволення, думку інших учасників сторін, які вважали, що вказане клопотання належить задовольнити, дослідивши матеріали провадження в межах поданого клопотання, колегія суддів доходить висновку, що правові підстави для зміни запобіжного заходу засудженому ОСОБА_6 , з мотивів наведених у ньому, відсутні.

Згідно із ст. 29 Конституції України та ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обмеження права людини на свободу й особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам, до яких, зокрема, належить і принцип законності.

Однією з умов прийняття законного та обґрунтованого рішення є неухильне дотримання визначених законом вимог до його форми й змісту.

Положеннями ст. 374 КПК чітко регламентовано зміст вироку., зокрема, як убачається з приписів абз. 10 п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винною, у резолютивній частині також зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі рішення й про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Вказаною нормою закону прямо не передбачено обов`язок суду на вказівку строку дії тримання під вартою.

В обвинувальному вироку суду першої інстанції від 23.07.2019 року зазначено про необхідність тримання засудженого ОСОБА_6 під вартою до набрання рішенням законної сили.

Кодекс не містить норм, якими прямо регулюється порядок вирішення питання про застосування запобіжного заходу в судовому провадженні, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

В той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що процедура вирішення питання про застосування запобіжного заходу має певну специфіку в залежності від стадії кримінального провадження.

З клопотання засудженого ОСОБА_6 вбачається, що він наголошує на тому, що вже після спливу обраного (подовженого) попередньою ухвалою строку запобіжного заходу його продовжують тримати під вартою, в той час як фактично відсутнє рішення, яке набрало б законної сили та визначало правомірність його перебування під вартою. Вказує, що жодна норма чинного кодексу не містить посилань на те, що вирок (або його частина) суду першої інстанції може вступати в силу не за правилами, визначеними у ст. 532 КПК України, а будь-яким іншим чином. Відповідно, посилання в резолютивній частині обвинувального вироку щодо тримання його під вартою до набрання рішенням законної сили, не є законною підставою для тримання його під вартою, оскільки вирок не набув чинності.

Між тим, колегія суддів не може погодитись з такими доводами засудженого ОСОБА_6 , виходячи з наступного.

Діючим законодавством, передбачено можливість вирішення питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою як на стадії досудового розслідування так й на етапі судового розгляду, які містять певні відмінності.

Право на свободу та особисту недоторканність, як і будь-яке інше право, потребує захисту від свавільного обмеження, для чого вимагається періодичний судовий контроль за обмеженням чи позбавленням свободи та особистої недоторканності, що має здійснюватися у визначені законом часові інтервали.

Так, питання про застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються, у тому числі при закінченні досудового розслідування, коли деякі ризики вже можуть зникнути.

В той же час, кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 перебуває в суді, та саме колегія суддів, в провадження яких знаходиться справа, постійно здійснює контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, та у разі наявності обставин, суд може змінити міру запобіжного заходу за наявності клопотання сторін або з власної ініціативи.

Згідно з конституційними принципами рівності та змагальності інші учасники кримінального провадження, разом із прокурором, наділені повноваженням заявляти клопотання, зокрема, щодо застосування інших, у тому числі і більш м`яких, запобіжних заходів, їх зміни чи скасування.

Діючим законодавством надано суду право вирішувати питання про продовження запобіжного заходу за власною ініціативою на стадії судового розгляду з метою усунення перешкод для здійснення правосуддя, забезпечення умов для вирішення кримінального провадження по суті.

В той же час, здійснюючи обов`язки по захисту прав людини, суд захищає права та свободи не тільки обвинуваченого, а й інших учасників кримінального провадження, в тому числі й потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КПК України, строки, встановлені цим Кодексом, обчислюються годинами, днями і місяцями. Строки можуть визначатися вказівкою на подію.

Зазначення у вироку про необхідність тримання засудженого ОСОБА_6 під вартою до набрання рішенням законної сили, з огляду на ч. 1 ст. 115 КПК України, не суперечить принципу законності, що узгоджується й з принципом правової визначеності, який визначений у конвенції, та принципом щодо верховенства права.

Таким формулюванням визначено строк шляхом настання певної події, а саме, - набрання цим вироком законної сили, що не суперечить правовій позиції Європейський суд з прав людини, висловленої, зокрема, в рішення по справі «Харченко проти України».

Фактично правова позиція ЄСПЛ, як і низка інших національних нормативно-правових актів, зводиться до безумовної необхідності дотримання процесуальних норм та узгодженості їх між собою.

Так, з системного аналізу положень закону «Про попереднє ув`язнення» встановлено, що попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо засудженого, вирок щодо якого не набув законної сили.

Таким чином, за умови наявності вироку, що не набув чинності, засуджений ОСОБА_6 фактично лише продовжує триматися під вартою в межах встановленого законом та рішенням суду строку, тобто навіть факт відбуття особою призначеного судом покарання за вироком, що не набрав законної сили, не є підставою для її звільнення з-під варти, оскільки за таких обставин засуджений перебуває під дією саме запобіжного заходу, який попередньо обрано.

Враховуючи наведене вище, вироком Садгірського районного суду м. Чернівців від 23.07.2019 року визначено строк застосування ОСОБА_6 запобіжного заходу, - до набрання вироком законної сили.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_6 про звільнення його з-під варти, або у разі необхідності, обрати йому іншу міру запобіжного заходу у вигляді обмеження волі, колегія суддів доходить наступного висновку.

Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ, якщо питання про доцільність та обґрунтованість тримання засудженого під вартою виникає на стадії апеляційного оскарження і апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції може переглянути доцільність подальшого застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (стаття 2 Кодексу).

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення Кодексом передбачено види заходів забезпечення кримінального провадження, до яких належать запобіжні заходи, включаючи й тримання під вартою.

З урахуванням правової позиції Конституційного Суду України, обмеження прав та свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що воно є домірним (пропорційним) і суспільно необхідним.

Вирішуючи питання про обрання, продовження, зміну або скасування запобіжного заходу суд повинен враховувати співрозмірність (відповідність) обмежень, пов`язаних із застосуванням відповідного запобіжного заходу, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, його поведінки на досудовому провадженні, а також покарання, яке у випадку визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення може бути призначено і може підлягати реального відбування з урахуванням кримінально-правових інститутів звільнення від покарання і пом`якшення покарання.

Розглядаючи питання про зміну запобіжного заходу ОСОБА_6 на більш м`який ніж тримання під вартою, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 331 КПК України, колегія суддів враховує наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу згідно з вимогами ст. 178 КПК України.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів, які мають значний ступінь суспільної небезпеки, та згідно ст. 12 КК України відносяться до особливо тяжких, з визначенням вироком суду першої інстанції остаточного покарання у виді 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

В своєму рішенні у справі «Москаленко проти України» від 20.05.2010 року, Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Оскільки на цей час ухвалений відносно ОСОБА_6 вирок не набув законної сили і має бути переглянутий у апеляційному порядку, враховуючи те, що останньому за вироком суду першої інстанції призначено покарання у виді позбавлення волі у виді 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна, тобто до відбуття реально, то у колегії суддів наявні підстави для висновку, що ОСОБА_6 може вжити заходів для перешкоджання здійснення апеляційного розгляду та вжити заходів уникнення ним відбування призначеного покарання, що також може вплинути на своєчасність виконання процесуальних рішень суду дотримання розумних строків судового розгляду.

З п. 81 рішення ЄСПЛ у справі від 26.07.2001 року «Ілійков проти Болгарії», вбачається, що серйозність пред`явленого обвинувачення є тим фактором, який надає можливість продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки це є один із аспектів при оцінюванні загрози ухилення від слідства/суду чи продовження заняття злочинною діяльністю.

На думку колегії суддів, ОСОБА_6 під острахом призначеного судом першої інстанції покарання та усвідомлення неминучості відбуття покарання, може ухилятися від суду апеляційної інстанції.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи аніж тримання під вартою, передбачені ст. 176 КПК України, не можуть забезпечити виконання ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду апеляційної інстанції.

Кримінальні правопорушення, у вчиненні яких доведено винуватість ОСОБА_6 судом першої інстанції, мають підвищений ступінь суспільної небезпеки, наявність якої потребує забезпечення не лише прав ОСОБА_6 , але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів.

Відмовляючи у клопотанні ОСОБА_6 у зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів враховує вимоги п.п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою та з урахуванням конкретних обставин справи.

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11.10.2011 року №10-рп/2011). Обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина.

Даних про те, що обвинувачений не може утримуватись в умовах слідчого ізолятора, матеріали кримінального провадження не містять.

Засудженим ОСОБА_6 в клопотанні не наведено, які нові обставини виникли після прийняття рішень про застосування запобіжного заходу, що дають підстави для зміни запобіжного заходу.

На переконання колегії суддів, на даній стадії судового розгляду, існує значна ймовірність того, що обвинувачений ОСОБА_6 , у разі зміни йому запобіжного заходу, може перешкоджати встановленню істини по справі.

Стороною захисту не надано переконливих доказів щодо забезпечення належної поведінки засудженого ОСОБА_6 та виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків, у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Сам по собі факт постановлення остаточного рішення по справі, не є безумовним доказом належної поведінки ОСОБА_6 у майбутньому, оскільки проголошення вироку не забезпечує належної процесуальної поведінки останнього під час судового розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене вище, на думку колегії суддів, будь-який більш м`який запобіжний захід, поза розумним сумнівом не зможе забезпечити виконання ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, зокрема й щодо явки в судове засідання.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в клопотанні обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу.

Однією із загальних засад кримінального провадження є розумність строків (п. 21 ч. 1 ст. 7, ст. 28 КПК України). Судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку (ч. 1 ст. 318 КПК України).

Суд апеляційної інстанції приймає всі можливі заходи для розгляду справи в розумні строки для прийняття законного та обґрунтованого рішення, між тим, виходячи з поведінки учасників кримінального провадження, їх місця знаходження як в м. Чернівці, так й в м. Київ, кількості осіб, явка яких є обв`язкою в судові засідання суду апеляційної інстанції, судові засідання переносяться за заявами учасників судового провадження.

Так, кримінальне провадження №0007159 за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_6 надійшло в провадження апеляційного суду 13.09.2019 року, та неодноразово призначалось до судового розгляду (08.10.2019, 23.10.2019, 06.11.2019, 13.11.2019, 22.11.2019, 16.12.2019, 22.01.2020, 03.02.2020, 20.02.2020, 10.03.2020, 19.03.2020, 13.04.2020, 29.04.2020, 29.04.2020, 20.05.2020, 11.06.2020, 30.06.2020, 10.07.2020, 11.08.2020), з яких лише у трьох випадках відбулись судові засідання, в той час як інші судові засіданні були перенесені у зв`язку із неявкою осіб, за клопотанням захисників, а також в наслідок неможливості прибуття учасників судового процесу до суду апеляційної інстанції в м. Івано-Франківськ у зв`язку із веденням карантинних заходів.

В той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що сама по собі тривалість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без наявності будь-яких інших підстав для зміни запобіжного заходу, не може стати підставою для задоволення клопотання ОСОБА_6 ..

Відмовляючи в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу, колегія суддів враховує, наявність конкретного суспільного інтересу, який превалює над принципом поваги до свободи особистості з метою забезпечення конституційних засад спрямованих на захист найвищих соціальних цінностей в Україні, а саме прав людини та основоположних свобод та здоров`я людини, яка визнається в Україні найвищою соціальною цінністю згідно до ст. 3 Конституції України.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 376, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу, залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_4

ОСОБА_3