ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/3623/19 Номер провадження 11-кп/814/624/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.115 КК - О.Т.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000814 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Полтава від 03 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Лубни Полтавської області, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, на підставі ст.89 КК України такий, що не має судимості,

визнаний винуватим та засуджений за ч.1 ст.115 КК України на 10 років позбавлення волі.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він 22 червня 2019 року близько 09 год. 30 хв., перебуваючи за місцем проживання із своєю матір`ю ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння після спільного вживання алкогольних напоїв, під час сварки на ґрунті неприязних відносин, умисно убив свою матір, завдавши чисельні удари кулаками рук та ногами в голову, по тулубу, а також та кінцівках. Причиною смерті ОСОБА_10 стала закрита черепно-мозкова травма, що супроводжувалася крововиливами під оболонки та в речовину головного мозку.

В апеляційній скарзі з внесеними змінами обвинувачений просить пом`якшити призначене йому покарання, врахувавши молодий вік, незадовільний стан здоров`я, наявність інвалідності 3-ї групи, а також думку потерпілої, яка не наполягала на призначенні суворого покарання.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок місцевого суду у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 засудити за ч.1 ст.115 КК України на 13 років позбавлення волі.
При цьому зазначає, що ОСОБА_8 вчинив особливо тяжкий злочин в стані алкогольного сп`яніння, стосовно своєї матері, шляхом нанесення чисельних ударів у життєво важливі органи.
Звертає увагу на особу обвинуваченого, який вину визнав не повністю, не розкаявся, характеризується негативно.
Вказує, що місцевим судом, всупереч приписам п.2 ч.4 ст.374 КПК України, не вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Інші учасники провадження вирок не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які просили пом`якшити призначене покарання, думку прокурора, який не підтримав подану апеляційну скаргу та вважав вирок суду законним і обґрунтованим, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин і кваліфікація його дій за ч.1 ст.115 КК України в апеляційних скаргах не оспорюються.
Доводи обвинуваченого про можливість пом`якшення призначеного покарання є слушними.
Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст.50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Як видно із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
При цьому, суд зобов`язаний враховувати як ступінь тяжкості вчиненого злочину, так і дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу, суд повинен з`ясувати вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину, склад сім`ї, матеріальний стан тощо.
Суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізується принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Таких вимог при призначенні покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції повною мірою не дотримався.
Згідно з роз`ясненнями в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, висновки суду з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Як вбачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення ОСОБА_8 можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства.
Проте, при призначенні міри покарання, місцевий суд врахував лише обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, всупереч положенням ст.66 КК України, безпідставно не врахував обставини, які пом`якшують покарання.
Так, в засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений розкаявся у вчиненому, визнав свою провину, висловлював жаль та просив вибачення за свою протиправну поведінку. Часткове визнання вини в суді першої інстанції пояснив незгодою з окремими деталями інкримінованих йому дій.

При цьому колегія суддів також враховує, що ОСОБА_8 встановлена група інвалідності внаслідок тяжкого захворювання, термін дії якої постійно продовжувався і лише під час перебування під вартою обвинуваченого не вирішувалося це питання черговий раз.
Оцінюючи, як тяжкість вчиненого злочину, так і конкретні обставини провадження; особу обвинуваченого, який є молодою людиною, має незадовільний стан здоров`я, хворіє на тяжку невиліковну хворобу, на підставі ст.89 КК України є таким, що не має судимості; враховуючи його ставлення до вчиненого, а саме щире каяття та розуміння наслідків; з огляду на думку потерпілої ОСОБА_11 , яка просила не призначати обвинуваченому суворе покарання; виходячи з принципу співмірності та індивідуалізації покарання, колегія суддів вважає за можливе пом`якшити ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч.1 ст.115 КК України.
Таке покарання, на думку колегії суддів, відповідатиме вимогам закону, буде справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів.
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для посилення покарання, про що просив прокурор в апеляційній скарзі.
Доводи прокурора щодо речових доказів є непереконливими.
З мотивувальної частини вироку вбачається, що суд долю речових доказів (часток одягу та інших речей з плямами речовини бурого кольору) вирішив на підставі ст.100 КПК України, про що заначив в резолютивній частині вироку, як того вимагають приписи п.2 ч.4 ст.374 КПК України.
Отже, апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу обвинуваченого з внесеними змінами необхідно задовольнити.

Керуючись ст.404, ст.405, ст.407 та ст.418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 з внесеними змінами задовольнити.

Вирок Київського районного суду м. Полтава від 03 лютого 2020 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Пом`якшити призначене ОСОБА_8 покарання, вважати його засудженим за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, на 8 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4