Справа №585/3154/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/309/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 грудня 2019 року, якою йому відмовлено у задоволенні клопотання про пом`якшення вироку та звільнення від покарання, -

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся ОСОБА_8 , засуджений 09.04.2004 року вироком Кіровоградського апеляційного суду за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 115, ч.3 ст. 185, ч.ч. 2, 3 ст. 187, ч.1 ст. 263 КК України до довічного позбавлення волі, з клопотанням про пом`якшення вказаного вироку та звільнення від покарання. Підстава незадовільний стан здоров`я, покарання у виді довічного позбавлення волі позбавляє його перспективи на звільнення незважаючи на його досягнення в живописі, літературі та сумлінну поведінку, що суперечити ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

05.12.2019 року ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області у задоволенні вказаного клопотання засудженого ОСОБА_8 відмовлено, оскільки положення ч.1 ст. 82 КК України (заміна не відбутої частини покарання більш м`яким) до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не застосовується, повне звільнення від вказаного покарання застосовується в порядку помилування, а наявність в засудженого подяк, освіти, творчості, не можуть бути підставою для задоволення вимог його клопотання, а свідчить лише про реалізацію засудженим свого права на освіту та вільний час, що гарантований йому ст.ст. 151, 107, 125, 126 та 129 КВК України. Щодо звільнення засудженого на підставі хвороби, згідно ст. 84 КК України, то матеріали справи доказів на підтвердження наявності в засудженого хвороби, яка перешкоджає відбувати йому покарання не містять.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції засуджений ОСОБА_8 звернувся до апеляційного суду зі скаргою в якій просив ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05.12.2019 року, скасувати та повернути справу до суду першої інстанції для розгляду його клопотання в іншому складі суду.

Засуджений ОСОБА_8 стверджував, що в ході розгляду його клопотання суд допустив відносно нього дискримінацію, порушив принцип верховенства права, допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту та однобічність і не правильно застосував закон та практику ЄСПЛ чим порушив його право на захист.

Так, перед початком судового розгляду йому не було вручено письмову пам`ятку про його права і обов`язки та усно не було їх зачитано і не роз`яснено. Суд роз`яснив йому лише право на відвід когось із учасників. Також, йому не роз`яснили право на перекладача, оскільки він росіянин, та на його усне клопотання надати копію поданого ним клопотання, повідомив що «він не ксерокс...» та запропонував письмово звернутись із цим питанням у клопотанні і воно буде додатково розглянуто. Враховуючи викладене, він подав до суду таке клопотання і вказав у ньому, що прохає надати копію поданого ним первинного клопотання і копію винесеного за результатами його розгляду судового рішення, на що, йому надіслали лише ухвалу суду. Також, в ході судового розгляду від судді ОСОБА_1 він дізнався, що той не складав кваліфікаційних іспитів, а тому його компетенція як судді не є достатньою для здійснення правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які вимоги апеляційної скарги підтримали, просили їх задовольнити, ухвалу суду першої інстанції, скасувати, а справу повернути до суду першої інстанції для розгляду клопотання засудженого в іншому складі суду, думку прокурора, який проти задоволення вимого апеляційної скарги засудженого заперечив, просив оскаржувану ухвалу суду залишити без зміни, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи вироком Кіровоградського апеляційного суду від 09.04.2004 року ОСОБА_8 засуджено за ст.ст. 115 ч. 1,2, 185 ч. 3, 187 ч. 2,3, 263 ч.1 КК України до довічного позбавлення волі.

Відповідно до ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 17.05.2018 року ОСОБА_8 у строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 11.04.2003 року по 05.02.2005 року відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 24.12.2015 р.) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

20.08.2019 року ОСОБА_8 звернувся до Роменського міськрайонного суду Сумської області із клопотанням про пом`якшення вироку за яким він засуджений і відбуває покарання та про звільнення його від покарання. В обґрунтування посилався на рішення Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 року «Пєтухов проти України», яке набуло статуту остаточного, на ст. 537, 539 КПК України, ст. 84 КК України, та мотивував його незадовільним станом здоров`я тяжкою хворобу, тим, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі позбавляє його перспективи на звільнення, незважаючи на його досягнення в живопису та літературі, незважаючи на сумлінну поведінку, що суперечить ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

05.12.2019 року засудженому ОСОБА_8 в задоволенні вказаного клопотання ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області відмовлено, оскільки положення ч.1 ст. 82 КК України (заміна не відбутої частини покарання більш м`яким) до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не застосовується, повне звільнення від вказаного покарання застосовується в порядку помилування, а наявність в засудженого подяк, освіти, творчості, не можуть бути підставою для задоволення вимог його клопотання, а свідчить лише про реалізацію засудженим свого права на освіту та вільний час, що гарантований йому ст.ст. 151, 107, 125, 126 та 129 КВК України. Щодо звільнення засудженого на підставі хвороби, згідно ст. 84 КК України, то матеріали справи доказів на підтвердження наявності в засудженого хвороби, яка перешкоджає відбувати йому покарання не містять.

Дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги засудженого колегія суддів апеляційного суду з висновками суду першої інстанції погоджується.

Так, з положень ч.1 ст. 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Відповідно до п. 3 ч.4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, можливе за умови відбуття ним не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України.

Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк. При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання.

Частиною 2 ст. 87 КК України встановлено, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженій особі до довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст. 151 КВК України, засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Суд першої інстанції проаналізувавши норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, що чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, лише шляхом помилування засудженого, а заміна невідбутої частини покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована.

Відтак, доводи в апеляційній скарзі засудженого, що продовження відбування ним довічного позбавлення волі суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, колегія суддів вважає помилковими.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави для заміни судом призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, про що вірно було зазначено судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі. Чинним законодавством передбачено можливість подання засудженим до довічного позбавлення волі клопотання про помилування.

Щодо обставин щодо подяки, освіти та творчості, на які посилався засуджений ОСОБА_8 в своєму клопотанні, то апеляційний суд теж погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказане засудженим не має значення при розгляді судом цієї справи, а лише свідчать про реалізацію засудженим свого права на освіту та вільний час, що гарантовані йому ст. 151, 107, 125, 126 та 129 КВК України.

Щодо звільнення засудженого ОСОБА_8 від покарання за хворобою згідно п. 6 ч. 1 ст. 537 КПК України, тобто на підставі ст. 84 КК України, то відсутність підстав для такого звільнення також судом першої інстанції правильно були встановлені. Ні в апеляційній скарзі ні в ході апеляційного перегляду справи ОСОБА_8 не навів доказів того, що він має хворобу у зв`язку з якою підлягає безумовному звільненню від покарання.

Враховуючи викладене, попри доводи апеляційної скарги засудженого про порушення судом принципу верховенства права, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, про неповноту та однобічність і не правильне застосування закон та практики ЄСПЛ чим було порушено його право на захист, колегією суддів встановлено, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та вмотивованою, а тому підстав для зміни чи скасування судового рішення немає.

Також, колегією суддів встановлено, що як в ході апеляційного розгляду справи так і в суді першої інстанції захист інтересів ОСОБА_8 здійснював адвокат ОСОБА_7 , а тому засуджений мав можливість зорієнтуватись в ході розгляду судом його клопотання, в тому числі і зробити зауваження суду про неотримання ним пам`ятки про права та обов`язки чи то попрохати йому роз`яснити право на перекладача. Засуджений не був позбавлений права заявляти клопотання та зауваження, що узгоджується з дослідженим апеляційним судом звукозаписом судового засідання.

З огляду на викладене, а також на відсутність в апеляційній скарзі обґрунтувань, яким саме чином вказані обставини вплинули на суть прийнятого судом рішення, колегія суддів не може доводи апелянта про не вручення йому пам`ятки про права і обов`язки, визнати істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону та підставою для скасування оскаржуваного ним судового рішення.

Щодо відмови суду у наданні засудженому копій документів, то дана обставина не стосується суті вирішення поданого засудженим клопотання, як і його доводи про непрофесійність судді по розгляду матеріалів справи.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 грудня 2019 року, якою засудженому ОСОБА_8 відмовлено у задоволенні клопотання про пом`якшення вироку та звільнення від покарання, залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4