Провадження № 11-кп/824/1896/2020 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.186 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року. Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5
із участю

прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
ОСОБА_11
обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

ОСОБА_14 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_14 та прокурора Київської місцевої прокуратури №9 ОСОБА_15 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року, яким

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, розлученого, в силу ст.89 КК України не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 -

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців.

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , -

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Соболівка Брусилівського району Житомирської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше судимого:

- вироком Андрушевського районного суду Житомирської області від 22.07.2010 року за ч.2 ст.187 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі. 24.04.2017 року звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю покарання, -

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців.

Міру запобіжного заходу відносно обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 до набрання вироком законної сили залишено обрану тримання під вартою.

На підставі ч.5 ст.72 КК України ( в редакції Закону №838-VІІІ від 26.11.2015 року) зараховано ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 24.07.2017 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_7 відмовлено.

Вирішено питання про відшкодування процесуальних витрат та про речові докази.

Згідно вироку суду ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 засуджено за скоєння кримінального правопорушення, вчиненого за наступних обставин.

24.07.2017 року приблизно о 13.00 год. обвинувачений ОСОБА_13 перебуваючи поряд з будинком АДРЕСА_5 , разом із ОСОБА_14 та ОСОБА_12 , маючи при собі ключі від квартири АДРЕСА_6 цього ж будинку, які раніше викрав у потерпілого ОСОБА_8 , попросив останніх, піти разом із ним до вказаної квартири, з метою повернення ключів власнику. Підійшовши до вхідних дверей квартири АДРЕСА_6 , ОСОБА_16 відкрив ключами замок вхідних дверей і разом із ОСОБА_12 та ОСОБА_14 зайшов у квартиру. Побачивши у квартирі потерпілого ОСОБА_8 , обвинувачений ОСОБА_16 наніс йому удар кулаком руки в ліве око, від якого той упав на коліна. Не припиняючи свої протиправні дії, ОСОБА_16 наніс ОСОБА_8 два удари лівою ногою по правій стороні тулуба, а саме по ребрах спереду та ззаду. Після цього, схопивши потерпілого за шию, заштовхав останнього до приміщення туалету, де наніс один удар ногою в обличчя, а саме в область правої брови, та не менш шести ударів долонями рук в обличчя потерпілого. Після цього, ОСОБА_16 наказав потерпілому не виходити з туалету, та став вимагати від нього ключі від кімнати, яка була зачинена на ключ. Коли ОСОБА_8 сказав, що ключ від кімнати у нього відсутній, ОСОБА_16 за допомогою металевого предмету, діючи спільно і узгоджено з ОСОБА_14 та ОСОБА_12 виламали замок до дверей кімнати, звідки викрали цифровий ефірний НD приймач SRT 8501, вартістю 1000 гривень, телевізор марки THOMSON 25 MN16ET, вартістю 1000 гривень, цифровий декодер HANDAU BK- 299 hiQ S no. 0716 BAT03SMI 8915, Model BK- 299 hiQ вартістю 1000 гривень, дві колонки марки « Самсунг»/ model NO PS 6555/ загальною вартістю 500 гривень, які належать ОСОБА_8 . Після цього з кухні викрали продукти харчування, а саме: банку соління, пакет синього кольору, пару шкарпеток, 1 пачку вермішелі «мівіна», ножниці, 2 куска сала, пакет картоплі у кількості 13 шт., батон, підставку для ножів, вартістю 100 гривень.
Внаслідок злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_13 потерпілому ОСОБА_8 спричинені тілесні ушкодження: синці- на повіках правого ока з переходом в підочну та виличну ділянка, на повіках лівого ока з переходом у підочну, виличну, щічну та скроневу ділянку, на боковій поверхні грудної клітки в проекції 10-12 ребер між передньою та задньо- пахвовою лініями, на зовнішній та на передній поверхні лівого плеча в середній третині, на зовнішній поверхні правого стегна у верхній третині, садна в проекції верхнього краю лівої лопатки, на зовнішній поверхні правого стегна у верхній третині, на передній поверхні лівого колінного суглобу, на зовнішній поверхні правої гомілки у верхній третині, на слизовій верхньої губи в проекції 1-го зубу справа, синці на зовнішній поверхні лівого плеча в середній третині, на передній поверхні правого стегна в середній третині, садна на передній та передньо-зовнішній поверхні правого колінного суглобу, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Заволодівши вищезазначеним майном, обвинувачені з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись ним на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на суму 3500 гривень.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, обвинуваченим ОСОБА_14 подано апеляційну скаргу, у якій він просить змінити вирок суду першої інстанції та пом?якшити призначене йому покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що призначаючи покарання суд першої інстанції належним чином не врахував пом`якшуючі обставини, зокрема те, що він сприяв розкриттю злочину, усунув заподіяну шкоду, оскільки все викрадене було повернуто потерпілим.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції прокурором подано апеляційну скаргу, в якій він просить вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 17.02.2020 року скасувати, постановити новий вирок, за яким визнати винуватим ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, кваліфікувавши його дії як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у житло, та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі; ОСОБА_13 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, кваліфікувати його дії як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у житло, та призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі; ОСОБА_12 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, кваліфікувати його дії як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у житло, та призначити йому покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Задовольнити цивільний позов, заявлений потерпілою ОСОБА_7 , на суму фактично завданого збитку, а саме 104206 гривень, стягнувши її з обвинувачених солідарно.

Мотивуючи свої вимоги зазначив, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених.

У даному випадку судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, тому що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а також суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки. Суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що все викрадене у потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 майно, було повернуто останнім. Зокрема судом було досліджено постанову про визнання майна речовими доказами від 24.07.2017 року, протокол огляду місця події та розписку потерпілого ОСОБА_8 про отримання вилучених речей, але суд при цьому зробив хибні висновки, які не відповідають обставина кримінального провадження. Крім того, суд безпідставно виключив з обвинувачення викрадене майно, що належить потерпілій ОСОБА_7 , а саме золоті прикраси на суму 14000 гривень та грошові кошти в сумі 90000 гривень, посилаючись на відсутність належних доказів в матеріалах кримінального провадження.

Прокурор вважає, що судом безпідставно було перекваліфіковано дії обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_12 з ч.3 ст.186 КК України на ч.2 ст.186 КК України, виключивши таку кваліфікуючу ознаку, як проникнення у житло. Зокрема, під проникненням у житло слід розуміти незаконне вторгнення до нього будь-яким способом. Під житлом потрібно розуміти приміщення, призначене для постійного або тимчасового проживання людей. До житла прирівнюється також ті його частини, в яких може зберігатися майно.

В даному випадку проникнення у житло відбулося навіть при обставинах зазначених у вироку судом, оскільки двері кімнати, де проживає потерпіла ОСОБА_7 , було виламано обвинуваченими, які перебували вже у квартирі. При цьому відповідно до показань потерпілого ОСОБА_8 обвинувачені втрьох зайшли до квартири, при цьому ОСОБА_13 відразу почав наносити удари, а ОСОБА_14 та ОСОБА_12 стояли у коридорі та спостерігали за обстановкою. При таких обставинах про законність проникнення відсутня.

Призначаючи обвинуваченим покарання судом першої інстанції неналежним чином враховано особи обвинувачених, особливості і обставини вчинення даного злочину, а також відношення кожного до скоєного та роль кожного у його скоєнні.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_14 та підтримав апеляційну скаргу прокурора, доводи обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та їх захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та вважали апеляційну скаргу прокурора необґрунтованою, думку потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які вважали рішення суду першої інстанції правильним та просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково із наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно вимог ч. 2 ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Однак, зазначених вимог закону районним судом не було дотримано у повному обсязі.

У відповідності з ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Положеннями п.5 ч.2 ст.412 КПК судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.

Згідно вимог ч.2 ст.318 КПК України, судовий розгляд здійснюється в судовому засіданні з обов`язковою участю сторін кримінального провадження, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У судове засідання викликаються потерпілий та інші учасники кримінального провадження.

Як слідує з положень п.1 ч.3 ст.56, ч.4 ст.58 КПК України, під час судового провадження в будь-якій інстанції потерпілий та його представник мають право бути завчасно поінформованими про час та місце судового розгляду.
Порядок здійснення виклику в кримінальному провадженні регламентовано ст.135 цього Кодексу. Зокрема, у ч. 1 згаданої норми передбачено, що особа викликається до суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.
У разі неявки в судове засідання потерпілого, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, як це прямо передбачено ч.1 ст.325 КПК України, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду.

Як вбачається з матеріалів провадження, 24 жовтня 2017 року потерпілою ОСОБА_7 було подано клопотання про перенесення судового засідання, яке було призначене на 26 жовтня 2017 року, для отримання правової допомоги. Наказом директора Четвертого київського місцевого центру надання безоплатної вторинної правової допомоги від 23 жовтня 2017 року №04-0000765 НБ, призначено для надання правової допомоги ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_17 .

В подальшому, як вбачається з копії доручення для надання безоплатної правової допомоги від 27 лютого 2018 року №04-0000973 для надання правової допомоги потерпілій ОСОБА_7 було призначено адвоката ОСОБА_18 .

В судовому засіданні 13 квітня 2018 року були присутні потерпілий ОСОБА_8 , потерпіла ОСОБА_7 та її представник ОСОБА_18 . Однак, на наступне судове засідання, яке відбулося 14 травня 2018 року, вони не з`явились. При цьому в матеріалах провадження відсутні будь-які докази належного повідомлення потерпілого ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_18 про судові засідання, які відбулися в подальшому у цьому кримінальному провадженні.

Відомості про те, що потерпілі не заперечували проти судового розгляду кримінального провадження без їх участі у матеріалах кримінального провадження відсутні. Вказані обставини свідчать, що розгляд кримінального провадження відбувся без участі потерпілих та представника потерпілої, які не були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що беззаперечно позбавило їх можливості належним чином реалізувати права, передбачені ст.56, 58 КПК України, що є підставою для скасування вироку та призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції, передбачених положеннями ст.ст.412, 414 КПК України.

Відповідно до положень ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Встановлено, що у відповідності до положень ч.2 ст.349 КПК України судом першої інстанції було визначено, що докази у кримінальному провадженні підлягають дослідженню в повному обсязі (а.п.98-99 т.1).

Як вбачається з журналу судового засідання від 08 липня 2019 року та його аудіо запису, судом було вирішено дослідити три протоколи огляду в наступному судовому засіданні. Однак, з аудіозапису наступного судового засідання від 09 серпня 2019 року вбачається, що в ньому було досліджено лише протокол огляду кімнати гуртожитку від 24 липня 2017 року (а.п.205-208 т.1). При цьому, як вбачається з вироку, суд мотивуючи вирок послався, як на доказ вини обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , на протоколи огляду підвального приміщення та сейфу від 24 липня 2017 року, які не були безпосередньо досліджені судом, що є істотним порушенням кримінального процесуального законодавства.

Нормами ч.2 ст.129 Конституції України встановлені основні засади судочинства, однією із яких є гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами.

Про засади гласності та відкритості судового процесу зазначено, також, у п.6 ст.11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», де зокрема стверджується, що при розгляді справ перебіг судового процесу фіксується технічними засобами в порядку, встановленому законом.

Згідно з п.20 ч.1 ст.7 КПК України, гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами є однією із загальних засад кримінального провадження, і, відповідно до положень ч.4 ст.107 КПК України, на суд покладено обов`язок фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді під час судового провадження.

Положеннями ч.ч.3, 4, 6 ст.107 КПК України встановлено, що фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді під час судового провадження є обов`язковим. У матеріалах кримінального провадження зберігаються оригінальні примірники технічних носіїв інформації зафіксованої процесуальної дії, резервні копії яких зберігаються окремо. Незастосування технічних засобів фіксування кримінального провадження у випадках, якщо воно є обов`язковим, тягне за собою недійсність відповідної процесуальної дії та отриманих внаслідок її вчинення результатів, за винятком випадків, якщо сторони не заперечують проти визнання такої дії та результатів її здійснення чинними. У матеріалах кримінального провадження зберігаються оригінальні примірники технічних носіїв інформації зафіксованої процесуальної дії, резервні копії яких зберігаються окремо.

Відповідно до п.7 ч.2 ст.412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою безперечне скасування судового рішення, є відсутність в матеріалах провадження журналу судового засідання або технічного носія інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, колегією суддів було встановлено відсутність на технічних носіях інформації звукозаписів судових засідань від 18.09.2017 року, 26.10.2017 року, 14.11.2017 року, 27.12.2017 року, 13.04.2018 року, 14.05.2018 року, 07.06.2018 року, 26.07.2018 року та 30.08.2018 року. Натомість до матеріалів провадження долучено диск на якому містяться аудіозапис судових засідань по зовсім іншому кримінальному провадженню щодо ОСОБА_19 та ОСОБА_20 .

Відповідно до ч.1 ст.363 КПК України після з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами головуючий у судовому засіданні з`ясовує в учасників судового провадження, чи бажають вони доповнити судовий розгляд і чим саме.

Положеннями ч.5 ст.364 КПК України визначено, що учасники судового провадження мають право в судових дебатах посилатися лише на ті докази, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо під час судових дебатів виникне потреба подати нові докази, суд відновлює з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами, після закінчення якого знову відкриває судові дебати з приводу додатково досліджених обставин.

Аналіз вищевказаних норм дозволяє дійти висновку, що під час судових дебатів суд позбавлений можливості вирішувати будь-які клопотання сторін, за винятком клопотання про дослідження нових доказів.

Проте, як вбачається з журналів судових засідань від 18.12.2019 року та 14.02.2019 року після початку судових дебатів, судом першої інстанції двічі розглядалося питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що є порушенням вимог кримінального процесуального законодавства.

Як вбачається з п.2, 4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Мотивуючи вирок, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час судового розгляду кваліфікуюча ознака поєднаний з проникненням у житло, не знайшла свого підтвердження. Суд зазначив, що у його розпорядженні відсутні належні і допустимі докази, які б беззаперечно вказували на попередню змову обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 на вчинення грабежу, поєднаного з проникненням у житло. В судовому засіданні обвинувачені стверджували, що домовленості на вчинення грабежу з проникненням до квартири ніякого не було, ключі від квартири потерпілого були у ОСОБА_13 , який пояснив їм, що необхідно піти до квартири, щоб віддати ключі власнику. Про те, що ОСОБА_13 йшов до квартири не з цієї причини, вони здогадалися, коли зайшли в квартиру.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції, на думку апеляційного суду погодитися не можна, з огляду на наступне.

У постанові від 18 квітня 2018 року (справа №569/1111/16-к) Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок щодо проникнення як кваліфікуючої ознаки. Зокрема, у судовому рішенні зазначено, що проникнення передбачає, щоб особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому під час вчинення злочину. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має.
При вирішенні питання про застосування кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище» в складі кримінального правопорушення, вирішальне значення мають режим доступу до приміщення (вільний/обмежений) під час вчинення злочину та наявність у особи умислу на незаконне входження (потрапляння) до приміщення або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що необхідно виділяти фізичний та юридичний критерії розуміння поняття «проникнення». Зокрема, для визначення фізичного критерію підлягає встановленню: 1) факт входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища); 2) час, спосіб, місце та обставини входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) з урахуванням режиму доступу до нього та до майна, яким бажає заволодіти особа.
Для з`ясування юридичного критерію слід встановлювати: 1) незаконність входження (потрапляння) в приміщення (житло, інше приміщення чи сховище) або перебування в ньому, що обумовлюється відсутністю в особи права на перебування там, де знаходиться майно, яким вона бажає незаконно заволодіти; 2) мету, яку досягає особа, вчиняючи обрані дії, усвідомлення нею характеру вчиненого суспільно небезпечного діяння, зокрема й факту незаконного входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) чи перебування в ньому, передбачення наслідків вчиненого діяння.
Як вбачається з показань обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_14 вони були обізнані про те, що ключі від квартири, що перебувають у володінні ОСОБА_13 не належать йому та він не є власником чи користувачем квартири. Обвинувачений ОСОБА_14 стверджував, що обвинувачений ОСОБА_12 за допомогою молотка і зубила виламував замок у дверях однієї з кімнат. Вони разом зайшли до кімнати, де ОСОБА_13 почав щось шукати, а ОСОБА_12 розіслав на полу простирадло, і поклав на нього телевізор, приймач, колонки. Викрадене майно вони разом віднесли на приймальний пункт, де здали, а гроші витратили разом.

Крім того, потерпілий ОСОБА_8 стверджував, що до квартири зайшли три чоловіки, серед яких був його знайомий ОСОБА_13 . Останній нічого не пояснюючи вдарив його в обличчя, зачинив в туалеті і наказав не виходити, та вимагав ключі від кімнати, що займає його мати.

Аналізуючи вказані показання обвинувачених та потерпілого ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що потрапляння до квартири обвинувачених однозначно не можна вважати законним, а висновки суду про те, що між обвинуваченими не було домовленості на вчинення грабежу з проникненням до квартири, зважаючи їх поведінку на місці вчинення злочину, є досить сумнівними та такими, що суперечать доказам, дослідженим під час судового розгляду.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року, щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підлягає скасуванню.

Відповідно до положень п.5 та п.7 ч. 1 ст. 412 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії судового розгляду для виконання вимог ст. 416 КПК України.

При новому судовому розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 суду першої інстанції необхідно ретельно перевірити зібрані у кримінальному провадженні докази, призначити обвинуваченим покарання згідно положень ст.65 КК України, та в результаті ухвалити відповідно до норм КПК України законне, вмотивоване та обґрунтоване рішення.

Також, апеляційний суд вважає за необхідне продовжити ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 відповідно до ст.331 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки вони не працевлаштовані, не мають офіційного доходу та усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує їм у разі визнання винуватими, можуть переховуватися від суду та вчиняти інші злочини.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_14 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури №9 ОСОБА_15 задовольнити частково.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року, щодо ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Продовжити обвинуваченим ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 05 грудня 2020 року, включно.

Утримувати ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в Державній установі «Київський слідчий ізолятор».

Головуючий :

Судді :