Справа 371/876/17 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Провадження 11-кп/824/2652/2020 Доповідач в суді ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

24 грудня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:
ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0000213 від 09.04.2017 року за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 25 травня 2020 року,-
в с т а н о в и л а :
Вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 25 травня 2020 року,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миронівка Київської області, українця, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, студента IIIкурсу Національного авіаційного університету, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;
вирішене питання про речові докази та процесуальні витрати.
Відповідно до вироку, ОСОБА_8 , 09 квітня 2017 року, близько 01 години 15 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «Toyota Camry», номерний знак НОМЕР_1 , на неосвітленій мокрій проїзній частині 00 км + 300 м автодороги «с. Росава м. Миронівка м. Канів», по вул. Соборності в місті Миронівка Київської області, в порушення вимог п.п.12,1, 12.4, 31.4.5.а Правил дорожнього руху України, рухаючись в межах населеного пункту зі швидкістю не менше 72 - 95 км/год з граничним зносом малюнка протектора шин заднього лівого та правого колеса, проявивши злочинну недбалість до дорожньої обстановки, на лівосторонньому заокругленні проїзної частини, не обравши безпечної швидкості руху і не врахувавши дорожню обстановку, втратив контроль за рухом транспортного засобу та допустив виїзд на смугу зустрічного руху з подальшим виїздом за межі проїзної частини на узбіччя, де відбулось зіткнення автомобіля з стовбуром дерева.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких помер на місці пригоди.
В апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 указано на незаконність вироку у зв`язку із невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. На думку захисника, суд обґрунтував ухвалене рішення на доказах, які є явно недопустимими та в більшості своїй є лише припущеннями. Зокрема, показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в частині швидкості автомобіля близько 170 км/год, які суд взяв до уваги спростовуються показаннями свідка ОСОБА_12 , який показав, що спілкувався з вказаними свідками у салоні автомобіля та бачив, що ці свідки не дивилися на спідометр автомобіля і тому не могли бачити швидкість про яку вказували. Окрім цього, проведене досудове розслідування слідчими відділу розслідування злочинів у сфері транспорту слідчого управління Національної поліції в Київській області вважав проведеним із порушеннями вимог ч.1 ст.286 КПК України, за правилами яких, досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення. Зазначене порушення територіальної юрисдикції проведення досудового розслідування, на переконання захисника свідчить про незаконність проведеного досудового розслідування у даному кримінальному провадженні у цілому, у зв`язку із чим здобуті докази не могли бути визнані судом допустимими. Просив вирок скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
До початку розгляду справи у суді апеляційної інстанції захисник ОСОБА_7 в порядку ч.3 ст.403 КПК України змінив свої апеляційні вимоги. Не заперечуючи фактичних обставин вчинення злочину наведених у вироку, доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину та правильності кваліфікації його дій, захисник указав на незаконність вироку в частині покарання. Із урахуванням даних про особу обвинуваченого, обставин вчинення злочину, обставин, які пом`якшують покарання та процесуальної поведінки обвинуваченого вважав, що його виправлення можливе без відбування ним призначеного йому покарання. Просив змінити вирок, застосувавши щодо обвинуваченого вимоги ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання у виді позбавлення волі із випробуванням.
Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:
захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу у зміненій редакції, зокрема в частині вимог про застосування вимог ст. 75 КК України, підтвердили доводи цієї скарги і просили її задовольнити;
прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, її доводи вважав необґрунтованими, просив залишити скаргу без задоволення, а вирок без зміни;
вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
У відповідності до вимог зміненої в порядку ч.3 ст. 403 КПК України апеляційної скарги та пояснень учасників судового провадження ними не оспорюється вирок в частині фактичних обставин вчинення злочину, доведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочину та правильності кваліфікації його дій. У відповідності до вимог ч.1 ст. 404 КПК України вирок у зазначеній частині колегією суддів не перевірявся. Як сторона захисту, так і сторона обвинувачення у ході апеляційного розгляду не заявили будь-яких вимог чи клопотань про перевірку зазначених вище обставин.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині незаконності призначеного покарання, то на думку колегії суддів вони грунтуються як на вимогах закону, так і на матеріалах кримінального провадження.
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 65 КК України при призначенні покарання враховуються ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Законом допускається звільнення особи як від покарання, так і від відбування покарання.
Цих вимог закону суд першої інстанції при вирішенні питання про покарання обвинуваченого у повній мірі не дотримався.
Так, призначаючи ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину; дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він позитивно характеризується; відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого; обставину, яка пом`якшу покарання, якою суд визнав щире каяття обвинуваченого у вчиненні злочину. Окремо судом першої інстанції при вирішенні питання про покарання враховано часткове добровільне відшкодування шкоди потерпілій. Останню обставину колегія суддів відносить до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого. Сукупність указаних обставин призвела суд першої інстанції до переконання про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки із реальним відбуванням призначеного покарання. Висновок про необхідність реального відбування обвинуваченим призначеного покарання, що за своїм змістом фактично є висновком про відсутність підстав, для застосування щодо обвинуваченого положень ст. 75 КК України, суд першої інстанції мотивував виключно тим, що внаслідок вчиненого обвинуваченим злочину загинула людина.
Колегія суддів погоджується як із висновком суду першої інстанції, так і з мотивами цього висновку щодо виду та розміру призначеного обвинуваченому основного та додаткового покарання, а саме 4 роки позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. При цьому колегією суддів звертається увага на те, що стороною захисту вирок в частині виду та розміру як основного, так і додаткового покарання не оспорюється.
Щодо висновків суду в частині фактичної відмови у застосуванні положень ст. 75 КК України, то ці висновки зроблені без врахування фактичних обставин справи, у тому числі і даних які характеризують особу обвинуваченого, всупереч положенням ст. 75 КК України та без наведення належних мотивів даного рішення.
За змістом положень ч.1 ст. 75 КК України умовами звільнення особи від відбування покарання є:
рішення суду про призначення покарання в виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі та позбавлення волі на строк не більше п`яти років;
переконання суду про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, яке базується на даних про тяжкість вчиненого злочину, про особу винного та на інших обставинах справи.
Як вбачається із вироку обвинуваченому призначене покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки, що відповідає одній із умов, передбачених ч.1 ст. 75 КК України. Щодо другої умови, яка надає можливість звільнення особи від відбування покарання із випробуванням, то колегією суддів враховується сукупність усіх даних про особу обвинуваченого, відношення обвинуваченого до вчиненого злочину, його процесуальна поведінка у ході досудового слідства та судового розгляду. Колегією суддів окрім позитивної характеристики обвинуваченого враховується те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягався, є людиною молодого віку, студент, здобуває вищу освіту, має постійне місце проживання, що свідчить про його соціальну адаптацію у суспільстві. Колегією суддів звертається увага на те, що обвинувачений усвідомив сутність вчиненого ним злочину, розкаявся у його вчиненні. Так у ході досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений забезпечив свою належну процесуальну поведінку, у ході судового розгляду визнав вину у вчиненні злочину, приніс вибачення потерпілій, щиро покаявся у вчиненому. Колегією суддів враховується і те, що потерпілій у добровільному порядку відшкодована частина завданої їй шкоди. Аналіз указаних даних у їх сукупності дає підстави стверджувати те, що каяття обвинуваченого у вчиненні злочину дійсно є щирим і дійсно відображає його внутрішнє ставлення до вчиненого злочину та його наслідків.
Колегія суддів звертає увагу і на досудову доповідь Миронівського районного сектору ДУ «Центр пробації» МЮ України. Відповідно до висновку органу пробації виправлення ОСОБА_8 без позбавлення волі можливе та не становить високої небезпеки для суспільства у тому числі і для окремих осіб, ризик вчинення ОСОБА_8 повторного злочину є низьким. Колегія суддів також зважає на те, що факт смерті особи внаслідок вчиненого ОСОБА_8 злочину судом обґрунтованого врахований при вирішенні питання про вид та розмір призначеного основного та додаткового покарання. Поряд із цим цей факт сам по собі, за наявності наведених вище позитивних для обвинуваченого факторів та обставин не може указувати на те, що виправлення обвинуваченого не можливе без реального відбування ним покарання. Колегія суддів враховує те, що у ході судового розгляду не було встановленого жодної негативної чи несприятливої для обвинуваченого обставини, яка би указувала на неможливість застосування щодо обвинуваченого положень ст. 75 КК України.
Сукупність наведених вище факторів та обставин призводять колегію суддів до переконання про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. У звязку із цим колегія суддів вважає за можливе звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання із випробуванням, встановити йому іспитовий строк тривалістю в один рік, що на думку колегія суддів достатнім для подальших висновків про звільнення обвинуваченого від покарання чи направлення його для реального відбування покарання, та покладення на обвинуваченого обов`язків, передбачених п.п. 1 і 2 ч.1 ст. 76 КК України. На думку колегія суддів покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки із звільненням від відбування цього покарання із випробування є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження нових кримінальних правопорушень.
У зв`язку із викладеним, вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 25 травня 2020 року щодо ОСОБА_8 підлягає зміні в зазначеній вище частині.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити.
Вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 25 травня 2020 року щодо ОСОБА_8 змінити в частині призначеного покарання.
ОСОБА_8 на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання призначеного вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 25 травня 2020 року за злочин передбачений ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на чотири роки звільнити із випробуванням. Встановити ОСОБА_8 іспитовий строк тривалістю в один рік.
На підставі п.п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки:
періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В іншій частині вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 25 травня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців із моменту її проголошення.

СУДДІ

____________ ______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4