Номер провадження: 11-сс/813/1525/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,
підозрюваного ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду матеріали справи за апеляційною прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_9 , на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.08.2020 року про відмову у задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, українця, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
підозрюваного у кримінальному провадженні №0000955 від 27.08.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком до 27.10.2020 року, з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України,-

встановив:

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме в тому що 27.08.2020 року о 00 годині 45 хвилин, керуючи власним автомобілем «BMW 320i», номерний знак НОМЕР_1 , рухався у темний час доби по асфальтованому сухому покриттю вулиці Перемоги в місті Чорноморськ з боку міста Одеси у бік вулиці Данченко.
Проїжджаючи по зазначеній ділянці дороги та не обравши безпечну швидкість, водій ОСОБА_8 вкрай уважним не був, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, про який його інформували інформаційно-вказівні дорожні знаки 5.35.1 і 5.35.2 «Пішохідний перехід» та біла горизонтальна розмітка 1.14.1 «зебра», здійснюючи рух з перевищенням допустимої в населеному пункті швидкості, своїми діями свідомо створював небезпеку для інших учасників дорожнього руху, чим виявив злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків легковажно розраховував на їх відвернення.
Так, отримуючи об`єктивні ознаки зміни дорожньої обстановки, що виразились у появі попереду на проїзній частині небезпеки у русі, у вигляді пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїзну частину на відстані близько 10-15 метрів до вказаного вище пішохідного переходу, на добре освітленій вуличним ліхтарним освітленням ділянці дороги, рухаючись у темпі кроку, з правого боку ліворуч за ходом руху автомобіля, водій ОСОБА_8 , через значне перевищення допустимої в населеному пункту швидкості руху, позбавив себе можливості уникнути аварійної ситуації, хоча завчасно міг виявити пішохода на дорозі і, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, своєчасно не зменшив швидкість руху керованого транспортного засобу для безпечного проїзду цієї ділянки та, відмовившись від застосування екстреного гальмування, як найбільш ефективного заходу для уникнення дорожньо-транспортної пригоди, вирішив об`їхати пішохода по зустрічній смузі руху, для чого почав виїжджати на зустрічну половину проїзної частини.
Як наслідок, через значне перевищення швидкості руху та невиправданий маневр об`їзду, водій ОСОБА_8 допустив наїзд передньою лівою частиною керованого автомобіля «BMW 320i», номерний знак НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_10 , який знаходився вже на зустрічній половині проїзної частини, під час якого відбулось закидання тіла пішохода на капот, переднє вітрове скло, дах автомобіля, з наступним відкиданням та падінням потерпілого на дорожнє покриття.
В результаті ДТП пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, що призвели до його смерті на місці пригоди.
Отже, водій автомобіля «BMW 320i», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_8 , шляхом належного виконання вимог пунктів: 1.5.; 2.3. б); 12.3.; 12.4. 12.9 б) Правил дорожнього руху, гарантовано мав технічну можливість запобігти ДТП і саме його фактичні дії знаходяться у причинному зв`язку з настанням події цієї пригоди.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою застосувати ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки є наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема ОСОБА_8 може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні. Крім того, ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, яке є тяжким та за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 8 років. Вказує на те, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, такою, що не відповідає вимогам КПК України.
Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; підозрюваного та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили ухвалу слідчого судді залишити без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені положеннями ст. ст. 177, 178, 183 КПК України.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178КПК України та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Так, відповідно до ст. ст. 177, 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
При цьому, слідчому судді слід мати на увазі, що обмеження розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи, є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Рішення Європейського суду з прав людини «Харченко проти України», «Белевитський проти Росії»).
Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_8 слідчий суддя врахував характеризуючі дані підозрюваного, відповідно до яких останній раніше не судимий, має постійне місце роботи, реєстрації та проживання, проживає разом з бабусею, яка є людиною з інвалідністю та потребує догляду, позитивно характеризується, свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав.
Метою застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту підозрюваному ОСОБА_8 є запобігання спробам переховування від органів досудового розслідування та суду.

Апеляційний суд також враховує той факт, що прокурор не надав апеляційному суду доказів існування будь-яких обставин, які б вказували на те, що застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, не забезпечує виконання ним обов`язків та більш того повідомив, що з дня обрання відносно підозрюваного запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, слідчим та прокурором не встановлено фактів порушення підозрюваним покладених на нього обов`язків. Вказані обставини свідчать про безпідставність доводів апеляційної скарги прокурора.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що доводи прокурора про необхідність застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є необґрунтованими.
При апеляційному розгляді будь-яких порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду, не встановлено.
На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, оскільки ухвалена у відповідності до вимог закону, та винесена на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими слідчим суддею, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.08.2020 року про відмову у застосуванні відносно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою і застосуванні запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту - без змін.
Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді Одеського апеляційного суду:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4