ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3560/18 Номер провадження 11-кп/814/132/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних
справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника адвоката ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0004963 від 30.11.2016 за апеляційними скаргами прокурора відділу Прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 , поданою в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 23.09.2019, -

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кисил Сир, Вілюйського р-ну, Республіки Саха, Російської Федерації, українця, громадянина України, з неповною вищою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.
За обвинуваченням по ст. 348 КК України та ч. 1 ст. 263 КК України ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано, оскільки не доведено, що в його діях є склад указаних кримінальних правопорушень.
На підставі ч. 1, 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону №838-VIII від 26.11.2015) зараховано обвинуваченому ОСОБА_7 в строк покарання період його попереднього ув`язнення із 25.02.2018 по 23.09.2019, з розрахунку, що 1 день попереднього ув`язнення відповідає 2 дням позбавлення волі, які подвоюються при переведенні в обмеження волі.
Ухвалено призначене покарання вважати відбутим повністю та звільнено ОСОБА_7 від подальшого його відбування.
Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою скасовано та звільнено його з-під варти в залі суду.
Арешт майна ОСОБА_7 скасовано та ухвалено повернути йому за належністю, в тому числі зброю та небойові патрони за наявності у нього відповідного дозволу.
Стягнуто із обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави 858 (вісімсот п`ятдесят вісім) грн. на відшкодування судових витрат за проведену судову експертизу № 546 від 01.03.2018, інші судові витрати віднесено на рахунок держави.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 25.02.2018 приблизно о 13 годині умисно використав, заздалегідь придбаний ним у невстановлених осіб, завідомо підроблений паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий Борзнянським РВ ПМУ УМВС України в Чернігівській області 08.05.2012 на ім`я ОСОБА_9 , до якого було вклеєна його фотокартка, для посадки до вагону № 05С поїзду № 744 ЛА, сполученням «Львів-Дарниця», що прямував з м. Львів до м. Київ та цього ж дня під час найму квартири за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_10 .
Водночас відповідно до вироку суду ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано за обвинуваченням за ст.348 та ч.1 ст.263 КК України, через те, що в ході розгляду справи не доведено, що в діяннях обвинуваченого ОСОБА_7 є склад кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263 та ст. 348 КК України, інкримінованих органами досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_7 за наступних обставин.
ОСОБА_7 в період часу з жовтня 2014 року по листопад 2016 року, точної дати не встановлено, з прямим умислом, у невстановлених осіб придбав та незаконно зберігав 11 військових проміжних патронів калібру 7,62х39 мм, зразка 1943 року, в металевому сейфі своєї квартири АДРЕСА_3 , де також зберігав власний мисливський карабін «МКМ-072», № НОМЕР_2 - НОМЕР_3 , калібру 7,62х39 мм, на який мав дозвіл.
30.11.2016 приблизно о 7 ранку ОСОБА_7 спорядив вказаними патронами свій мисливський карабін та здійснив постріл одним з цих патронів по вхідним дверям своєї квартири, за якими стояли працівники поліції, а інші 10 патронів, зберігаючи спорядженими в своєму карабіні, переніс по карнизу на балкон сусідньої квартири АДРЕСА_4 даного будинку, після чого був затриманий працівниками поліції.
Дії ОСОБА_7 за цим епізодом органами досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 263 КК України як незаконне придбання та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.
30.11.2016 приблизно 07 години 00 хвилин, співробітники поліції ВПК в Полтавській області Слобожанського УКП ДКП НП України, Харківського спецпідрозділу КОРД, працівники Генеральної прокуратури України, Головного слідчого управління НП України прибули до квартири АДРЕСА_3 з метою проведення санкціонованого обшуку, відповідно ухвали Печерського районного суду м. Києва, від 23.11.2016. У подальшому з метою виконання ухвали слідчого судді та санкціонованого проникнення до вказаної вище квартири співробітниками Харківського спецпідрозділу «КОРД» було повідомлено власника помешкання ОСОБА_7 про те, що необхідно відчинити двері працівникам поліції.
ОСОБА_7 , достовірно розуміючи, що за дверима знаходяться працівники поліції, перебуваючи всередині своєї квартири проігнорував законні вимоги співробітників поліції про надання доступу до його житла, умисно, достовірно знаючи про балістичні можливості військових патронів калібру 7,62x39 мм., пройшовши навчання з правил поводження нарізною вогнепальною зброєю, а також про заборону використання нарізної вогнепальної зброї всередині приміщень, з метою позбавлення життя працівника правоохоронного органу, у зв`язку з виконанням ним своїх службових обов`язків, дістав з металевого сейфу свій мисливський карабін «МКМ-072», серійний номер: « НОМЕР_4 » на ствольній коробці, « НОМЕР_5 » - на кришці ствольної коробки, на затворній рамці, на затворі та на газовій трубці, калібру 7,62x39 мм., який було споряджено одинадцятьма військовими проміжними патронами калібру 7,62x39 мм, зразка 1943 року, здійснив 1 постріл по вхідним дверям, за якими знаходилися працівники поліції, після чого намагався втекти, через балкон сусідньої квартири, але був затриманий працівниками поліції.
Суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті працівників поліції не настали з причин, не залежних від волі ОСОБА_7 , оскільки співробітниками Харківського спецпідрозділу КОРД було дотримано правила безпеки під час захоплення злочинця.
Дії ОСОБА_7 за вказаним епізодом органами досудового розслідування кваліфіковані за ст. 348 КК України як замах на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи правильність висновку місцевого суду в частині визнання винуватим обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.4 ст.358 КК України, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 23.09.2019 та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.348, ч.1 ст.263, ч.4 ст.358 КК України та призначити ОСОБА_7 покарання за: ст.348 КК України 11 років позбавлення волі; ч.1 ст.263 КК України 6 років позбавлення волі; ч.4 ст.358 КК України 2 роки обмеження волі. Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 11 років позбавлення волі. Вирішити питання щодо речових доказів на підставі ст.100 КПК України. Стягнути з обвинуваченого кошти, витрачені на проведення судових експертиз в сумі 16027 грн 8 коп.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що: висновки суду присяжних щодо визнання ОСОБА_7 невинуватим спростовуються показаннями потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та письмовими доказами: протоколами огляду місця події від 30.11.2016, висновками судово-балістичних експертиз від 12.12.2016 №2362 та 5.04.2018 №813, протоколом проведення слідчого експерименту від 23.03.2018, протоколом огляду відеозаписів від 30.03.2018; судом присяжних безпідставно взято до уваги показання: свідка ОСОБА_18 , які не відображають у повній мірі події та спрямовані на надання допомоги обвинуваченому уникнути кримінальної відповідальності, свідка ОСОБА_19 , яка не була очевидцем подій, що мали місце 30.11.2016 та безпідставно визнано неналежним й недопустим доказом відеозапис з інтернет-ресурсу «YouTube про пробивні можливості мисливських патронів, який отримано із загальнодоступних джерел; показання обвинуваченого щодо перебування ним у шоковому стані та намагання захиститись від протиправного посягання спростовуються висновком судової комплексної амбулаторної психолого-психіатричної експертизи №135/623 відповідно до якої ОСОБА_7 не перебував у стані афекту під час вчинення інкримінованого йому діяння, є цілеспрямованою, прагматичною особою та цілком усвідомлював свої дії; ОСОБА_7 фактично не мав підстав сприймати стукіт у вхідні двері до своєї квартири як реальну загрозу життю, здоров`ю та недоторканості житла, оскільки до вчинення пострілу, з боку поліцейських не було намагання проникнути до квартири, обвинувачений навіть не переконався в правдивості слів людей, що знаходились по інший бік дверей; між зверненням до поліції та здійсненням обвинуваченим пострілу в бік працівників «Корд» пройшов короткий проміжок часу та з боку працівників «Корд» на той момент не вчинялося жодних дій до примусового проникнення до помешкання ОСОБА_7 .

Водночас прокурор зазначає, що висновки суду присяжних щодо виправдання за ч.1 ст.263 КК України спростовуються показаннями свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , протоколами огляду місця події від 30.11.2016, висновком судово-балістичної експертизи від 12.12.2016 №2362, протоколом огляду відеозаписів від 30.03.2018.

Апелянт вважає, що суд присяжних безпідставно послався на «загальнодоступні джерела інформації», які не були предметом дослідження під час здійснення судового слідства та які вказують, що до 1990 року навіть мисливські патрони могли випускатись із сталевою серцевиною та очевидних критеріїв зовнішніх відмінностей між мисливськими та бойовими патронами калібру 7,62 мм, випущеними до 1990 року чинне законодавство прямо не визначає, та зазначає, що судом не враховано положення Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №622 від 21.08.1998 щодо регулювання обігу, зокрема, вогнепальної зброї невійськового призначення, боєприпасами до неї.

На думку прокурора, суд присяжних, вийшовши за межі обвинувачення у вказаному кримінальному провадженні та предмету доказування, констатував факт порушення проведення обшуку на виконання ухвали Печерського районного суду м. Київ від 23.11.2016, а також правомірність затримання ОСОБА_7 слідчими ГСУ НП України, оскільки оцінка зазначених дій повинна проводитись під час судового розгляду в іншому провадженні.

На подану прокурором апеляційну скаргу, захисник ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , направив заперечення, в яких просив апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду в частині виправдання та визнання невинуватим ОСОБА_7 за ст.348, ч.1 ст.263 КК України без змін.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , просить скасувати вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 23.09.2019 в частині визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України та закрити провадження через те, що не доведено, що в діях ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що судом присяжних не враховано те, що: наявність у розпорядженні ОСОБА_7 підробленого паспорта було вимушеною мірою, оскільки йому та його родичам неодноразово погрожували розправою співробітники правоохоронних органів; обвинувачений жодного разу не використав підроблений документ, а склад злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України передбачає активні дії суб`єкта, зокрема у вигляді пред`явлення або подання завідомо підробленого документа; паспорт та ідентифікаційний код ОСОБА_9 , які були вилучені під час невідкладного обшуку квартири АДРЕСА_5 та подальша експертиза цих речей, є недопустимими доказами, оскільки даний обшук проведено з порушенням вимог ст.52 КПК України, так як слідча дія проводилась без участі захисника.

На думку захисника обвинуваченого, сторона обвинувачення не довела винуватість ОСОБА_7 за ч.4 ст.358 КК України по першому (використання паспорта для пересування потягом) та другому (використання паспорта для найму житла) епізодах.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який просив задовольнити подану ним апеляційну скаргу з підстав в ній наведених та, у той же час, відмовився від клопотання про повторне дослідження доказів; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги, поданої прокурором, та просили задовольнити апеляційну скаргу подану захисником, в інтересах обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, а саме у використанні завідомо підробленого документа, ґрунтується на зібраних у справі і перевірених у суді доказах, оцінених у сукупності, як того вимагає ст. 370 КПК України.

Так, об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України виражається у використанні завідомо підробленого документа одним із двох способів: пред`явлення документа; подання документа.
При пред`явленні документа суб`єкт, видаючи підробку за справжній документ, знайомить з його змістом інших осіб, при цьому підроблений документ залишається у володінні винного.
Подання документа також передбачає, що певне коло осіб ознайомлюється із змістом підробленого документа, але підробка не залишається у винного, а передається уповноваженим особам для посвідчення тих чи інших фактів з метою отримання прав або звільнення від обов`язків.
Використання завідомо підробленого документа є закінченим злочином з моменту, коли документ пред`явлено або подано винним незалежно від того, чи вдалося йому досягти поставленої мети.
У судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанцій обвинувачений ОСОБА_7 , хоча і не визнав своєї винуватості за ч. 4 ст. 358 КК України, однак підтвердив, що проживав за підробленим паспортом на ім`я ОСОБА_9 , щоб залишатися анонімним, у тому числі використовував паспорт для найму квартири в місті Києві та проїзду потягом.
Одночасно ОСОБА_7 під час виступу у судових дебатах також підтвердив, що він дійсно в м. Київ винаймав квартиру, при цьому не використовуючи власних документів, в цілях безпеки, чим фактично підтвердив використання завідомо підробленого документа - паспорта, що підтверджується технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.

Крім того, у поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого підтвердив наявність у ОСОБА_7 у розпорядженні підробленого паспорта, що було вимушеною мірою, оскільки обвинуваченому та його родичам неодноразово погрожували розправою співробітники правоохоронних органів.
Такі показання обвинуваченого ОСОБА_7 та твердження апелянта узгоджуються із наступними доказами.
З відеозапису з камери відеоспостереження квартири АДРЕСА_6 вбачається, що 25.02.2018 до квартири АДРЕСА_7 зайшла ОСОБА_10 , після чого о 12.59 год. до цієї квартири зайшов ОСОБА_7 з рюкзаком та валізою, а о 14.50 год. вийшов звідти без речей. З цього часу - до початку проведення обшуку інші особи до квартири не заходили (т.3 а.с. 152-160).
26.02.2018 під час проведення невідкладного обшуку квартири АДРЕСА_5 був вилучений мобільний телефон, гроші в сумі 2900 доларів США та 500 грн., ноутбук Леново, паспорт та ідентифікаційний код на ім`я ОСОБА_9 , а також сліди рук. 26.02.2018 Октябрським районним судом м. Полтава було надано дозвіл на проведення даної слідчої дії (т.3 а.с. 161-166).
Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні в режимі відеоконференції під присягою підтвердила суду, що ОСОБА_7 наприкінці лютого 2018 року через мережу інтернет орендував у неї квартиру АДРЕСА_5 , представившись Вадимом та надавши паспорт ОСОБА_9 . Цей паспорт вона сфотографувала на мобільний телефон.
При огляді прокурором відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 фотознімків ОСОБА_10 з її мобільного телефону встановлено фото паспорта ОСОБА_9 із зображенням ОСОБА_7 , що підтверджується протоколом огляду від 30.03.2018 та додатками до нього (т.3 а.с. 169-177).
Як вбачається з даних протоколу пред`явлення особи для впізнання від 3.03.2018, за фотознімками свідок ОСОБА_10 упізнала ОСОБА_7 , який орендував у неї квартиру та представився ОСОБА_22 , надавши їй паспорт на ім`я вказаної особи (т. 3 а.с. 178-180).
Оглядом відеозапису з камер спостереження вагону № 05С поїзду №744 ЛА сполученням Львів Дарниця за 25.02.2018 (час відправлення 6:07 год.) установлено пересування по вагону ОСОБА_7 та зайняття останнім свого місця у вагоні, хоча проїзний документ ВЇ №867180 від 25.02.2018 отриманий на ОСОБА_9 , місце 032, що підтверджується протоколом огляду від 13.03.2018 та доданим до нього технічним носієм інформації, на якому записано відеозапис (т.4 а.с. 2-7).
У ході перевірки особи ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі доручення прокурора відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 на проведення слідчих дій, установлено, що останній раптово помер у Києві 22.07.2017. До цього від ОСОБА_9 до поліції надходили повідомлення про втрату паспорта та ідентифікаційного коду 06.03.2012 й 09.05.2017. Фотокартка ОСОБА_9 в його заяві про оформлення паспорта громадянина України від 08.05.2012 вочевидь відрізняється від фотокартки в його паспорті, вилученому в ОСОБА_7 , однак суд правильно констатував певну схожість ОСОБА_23 і ОСОБА_9 за віком, видовженим овалом обличчя, відсутністю окуляр на фотознімках (т.4 а.с. 18-29).
Згідно листа ДП Поліграфічний комбінат Україна По виготовленню цінних паперів від 23.03.2018 № 02/1114, вказане підприємство здійснювало виготовлення бланку паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 у 2011 році на замовлення МВС України (т.4 а.с. 30).
Відповідно до висновку судово-технічної експертизи документів № 546 від 01.03.2018 бланк паспорта громадянина України серії та номеру: НОМЕР_1 заповнений на ім`я ОСОБА_9 відповідає аналогічним бланкам документів, які знаходяться в офіційному обігу. Ознак змін його первинного змісту експертом не виявлено, що з огляду на вказані вище докази, зокрема очевидну наявність фотокартки ОСОБА_7 (т. 4 а.с. 156-157, 160) у раніше втраченому паспорті померлого ОСОБА_9 свідчить про особливу якість підроблення з використанням печатки ідентичної дійсній (т. 4 а.с. 123-129).
Згідно з ч.1 ст.52 КПК України участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів. У цьому випадку участь захисника забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного.

Відповідно до положень ч.3 ст.233 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У такому разі прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого, дізнавача про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

За ч.1 ст.236 КПК України ухвала про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи може бути виконана слідчим чи прокурором. Для участі в проведенні обшуку може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в обшуку має право запросити спеціалістів. Слідчий, прокурор вживає належних заходів для забезпечення присутності під час проведення обшуку осіб, чиї права та законні інтереси можуть бути обмежені або порушені. Незалежно від стадії цієї слідчої дії слідчий, прокурор, інша службова особа, яка бере участь у проведенні обшуку, зобов`язані допустити на місце його проведення захисника чи адвоката, повноваження якого підтверджуються згідно з положеннями статті 50 цього Кодексу.

Згідно з ч.3 ст.236 КПК України слідчий, прокурор не має права заборонити учасникам обшуку користуватися правовою допомогою адвоката або представника. Слідчий, прокурор зобов`язаний допустити такого адвоката або представника до обшуку на будь-якому етапі його проведення.

Доводи захисника обвинуваченого про незалучення органами досудового розслідування захисника під час проведення обшуку 26.02.2018 за адресою: АДРЕСА_2 , є безпідставними. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 26.02.2018 після того як було з`ясовано, що захисник ОСОБА_7 , якого останній бажав залучити, не зможе з`явитись для проведення вказаного вище обшуку до м. Київ, органами досудового розслідування на виконання вимог ст.52 КПК України та за клопотанням ОСОБА_7 доручено Центру з надання безоплатної правової допомоги призначити ОСОБА_7 - адвоката. Після чого 26.02.2018 із Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги з`явився захисник, якого було допущено для участі в проведенні обшуку, зазначено як учасника даної слідчої дії, протокол обшуку підписано захисником, що підтверджується даними протоколу обшуку від 26.02.2018 та технічним носієм інформації, на якому зафіксовано процес проведення обшуку (т.3 а.с. 161 -166).

Таким чином, наведені вище докази, які є належними, допустимими та достовірними, а у своїй сукупності достатніми, доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України за обставин, встановлених судом, поза розумним сумнівом, та у свою чергу спростовують доводи захисника про те, що обвинувачений жодного разу не використав завідомо підроблений документ.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд присяжних дійшов обґрунтованого висновку про те, що в ході розгляду справи не було наведено суду доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували наявність у діях ОСОБА_7 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263 КК України та ст. 348 КК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
За ч.ч. 1, 2 ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
При цьому ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Доказування ж має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведена поза розумним сумнівом (ч. 2 ст. 17 КПК України, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011, «Барбера, Мессеге і Ябардо про Іспанії» від 06.12.1998).
Відповідно до ст.91 КПК України в кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.
Згідно зі ст.92 КПК України обов`язок доказування вказаних обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
За ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, установленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
У відповідності до положень ч.12 ст.290 КПК України якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.
Обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Водночас ст.373 КПК України передбачено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Так, ч. 1 ст. 263 КК України передбачає кримінальну відповідальність за носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.
Тобто, указана норма забороняє, зокрема, придбання і зберігання боєприпасів у разі відсутності дозволу, передбаченого чинним законодавством.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) принцип встановлення законом злочинів і покарань вимагає, аби правопорушення і покарання за їх вчинення були чітко визначені у законі. Поняття «закон» у розумінні статті 7, як і у інших статтях Конвенції (наприклад, у статтях 8-11), передбачає якісні умови, зокрема щодо доступності і передбачуваності.
«Неякісність закону» у визначенні правопорушення або покарання, яке має застосовуватись, призводить до порушення статті 7 Конвенції. Щодо передбачуваності закону, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що особа має розуміти з формулювання відповідного положення, за потреби - за допомогою судового тлумачення або отримавши відповідну пораду від фахівця, - які його дії та/або бездіяльність можуть потягнути кримінальну відповідальність.
У справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ розглядав ситуацію з бланкетною нормою, коли особа була притягнена до адміністративної відповідальності, зокрема, за порушення порядку проведення демонстрацій за відсутності чітко встановленого в законодавстві такого порядку, що призвело до порушення статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У формулюванні умови «без передбаченого законом дозволу», яка визначає, коли її диспозиція ч. 1 ст. 263 КК України може бути застосована міститься відсилка до іншого законодавства. Якщо «дозвіл» відсутній - умова виконана, і діє диспозиція частини першої статті 263 КК, тобто заборона «носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв». Навпаки, наявність відповідного дозволу свідчить про відсутність передбаченої законодавством умови, за якої диспозиція цього положення може бути застосована.
Таким чином, дозвіл, отриманий відповідно до законодавства в широкому розумінні цього терміну, виключає застосування частини першої статті 263 КК України (постанови ВС від 31 травня 2018 року в справі № 127/27182/15-к, від 04.12.2018 № 161/3885/16-к, від 21.05.2019 № 299/1530/16-к).
У відповідності до п. 8.9. Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої Наказом МВС від 21.08.1998 №622 (далі - Інструкція), боєприпаси - спеціально виготовлені вироби одноразового використання, які призначені забезпечити ураження цілей в умовах збройної боротьби, самооборони, полювання, спорту.
До бойових припасів належать патрони до нарізної вогнепальної зброї різних калібрів, а також заряджені патрони до гладкоствольних мисливських рушниць, мисливський порох і капсулі.
Указана Інструкція та інші нормативно-правові акти не передбачають необхідності отримання окремого дозволу громадянином на придбання, носіння та зберігання бойових припасів до власної нарізної вогнепальної зброї, в разі наявності дозволу на її носіння та зберігання.
При цьому, п. 12.13. Інструкції передбачає, що під час перенесення або перевезення зброї та боєприпасів до неї, основних частин зброї, пристроїв та патронів до них власник зобов`язаний мати при собі дозвіл органу поліції на право зберігання та носіння такої зброї, основних частин зброї та пристроїв.
Крім того, у відповідності до пунктів 1 та 2 Положення про дозвільну систему, затвердженого Постановою КМУ від 12.10.1992 № 576, дозвільна система - це особливий порядок виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, обліку і використання спеціально визначених предметів, матеріалів і речовин, а також відкриття та функціонування окремих підприємств, майстерень і лабораторій з метою охорони інтересів держави та безпеки громадян.
До предметів, на які поширюється дозвільна система, зокрема, належать: вогнепальна зброя (нарізна воєнних зразків, несучасна стрілецька, спортивна, навчальна, охолощена, мисливська нарізна і гладкоствольна), бойові припаси до неї, тощо.
Використання мисливських патронів відповідного калібру для стрільби визначено як одну з ознак мисливської зброї (п. 8.8.2 Інструкції).
Водночас, чинне законодавство до цього часу не містить очевидних ознак для надання можливості пересічному громадянину розмежувати боєприпаси калібру 7,62х39 до бойової та цивільної мисливської нарізної зброї (зокрема за маркуванням, розмірними та ваговими характеристиками, тощо). Відсутній також обов`язок власників мисливських нарізних карабінів здійснювати організацію експертних досліджень наявних у них боєприпасів, тоді як обов`язок перевірки зазначених об`єктів дозвільної системи покладений на поліцію.
Різниця ж між бойовою та мисливською вогнепальною зброєю у чинному законодавстві проведена лише за призначенням, перша для ураження людини та (або) техніки, а друга для ураження тварин і птахів під час полювання (пункти 8.3, 8.8. Інструкції). Отже, лише така класифікація є прийнятною і для боєприпасів до вказаної зброї.
Зважаючи, що до цього часу не було прийнято закону про обіг зброї невійськового призначення, а чинне законодавство України (ст. 36 КК України) дозволяє використовувати, в тому числі наявну вогнепальну зброю, для захисту від нападу не лише тварин, а й людей та техніки, аж до фізичного знищення, тому зброю самооборони можна визначити як вид зброї, яка за своїми конструктивними та тактико-технічними даними призначена для використання з метою самозахисту, захисту інших громадян і майна від злочинних протиправних посягань.
Таким чином, виходячи з наявного правого регулювання та з огляду на засади юридичної визначеності, визначальним для встановлення правомірності зберігання боєприпасів слід враховувати їх очевидні конструктивні особливості та мету застосування, а також придатність та відповідність калібру боєприпасу певному виду мисливської нарізної зброї, на яку особа має дозвіл.
Суб`єктивна сторона ч.1 ст. 263 КК України характеризується лише умисною формою вини.
У свою чергу, ст. 348 КК України, інкримінована обвинуваченому, передбачає кримінальну відповідальність за вбивство або замах на вбивство працівника правоохоронного органу чи його близьких родичів у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, а також члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх діяльністю щодо охорони громадського порядку.
Основним безпосереднім об`єктом злочину є нормальна службова діяльність працівників правоохоронних органів, авторитет цих органів, а також встановлений порядок охорони громадського порядку.
З об`єктивної сторони злочин виражається у посяганні на життя зазначених у диспозиції вказаної статті осіб. Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони даного злочину є те, що посягання на життя потерпілого причинне обумовлене виконанням службових обов`язків потерпілого або його діяльністю щодо охорони громадського порядку.
Суб`єктивна сторона злочину характеризується умислом. При цьому зміст умислу включає усвідомлення винним специфічних ознак потерпілого та зв`язку посягання з його певною службовою чи громадською діяльністю. Замах на вбивство може бути вчинений лише з прямим умислом.
Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності) в тому числі специфічних ознак потерпілого та його зв`язку із певною службовою діяльністю, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання (ст. 24 КК України).
Мотивами злочину можуть бути: 1) прагнення перешкодити потерпілому у момент посягання або в майбутньому виконувати свої службові обов`язки або здійснювати діяльність щодо охорони громадського порядку; 2) помста за виконання цих обов`язків або таку діяльність у минулому (Постанова Пленуму Верховного суду України № 2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»).
Ознаками належності до поліції є символіка поліції, однострій поліцейських, спеціальні звання, відомчі відзнаки, спеціальний жетон та службове посвідчення поліцейського (ч. 1 ст. 5-1 Закону України «Про Національну поліцію»).
Поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліцейському заборонено виконувати злочинні чи явно незаконні розпорядження та накази. Накази, розпорядження та доручення вищих органів, керівників, посадових та службових осіб, службова, політична, економічна або інша доцільність не можуть бути підставою для порушення поліцейським Конституції та законів України (ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію»).
Звертаючись до особи, або у разі звернення особи до поліцейського, поліцейський зобов`язаний назвати своє прізвище, посаду, спеціальне звання та пред`явити на її вимогу службове посвідчення, надавши можливість ознайомитися з викладеною в ньому інформацією, не випускаючи його з рук ( ч. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію»).
Щодо критеріїв законності проникнення до житла особи та проведення обшуку, то ст.30 Конституції України не допускає проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.
Аналогічні положення містить і ст. 233 КПК України та визначає, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
Частина 3 ст. 236 КПК України визначає, що перед початком виконання ухвали слідчого судді про дозвіл на обшук особі, яка володіє житлом чи іншим володінням, а за її відсутності - іншій присутній особі повинна бути пред`явлена ухвала і надана її копія.
За ч.6 ст.236 КПК України слідчий, прокурор під час проведення обшуку має право відкривати закриті приміщення, сховища, речі, якщо особа, присутня при обшуку, відмовляється їх відкрити або обшук здійснюється за відсутності осіб, зазначених у частині третій цієї статті.
Системний аналіз правових, норм, що регламентують проведення обшуку дає підстави для висновку, що передумовою правомірності проникнення до житла особи для проведення обшуку без її згоди, на підставі ухвали суду про дозвіл на обшук є належне повідомлення про вказану слідчу дію та створення обстановки достатньої юридичної визначеності, яка б давала підстави обшукуваній особі пересвідчитись в правомочності суб`єктів проведення обшуку та наявності у них відповідного дозволу суду.
Водночас статтею 27 Конституції України гарантовано право кожного захищати своє життя та здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
Цій нормі кореспондують положення ч. 2 ст. 36 КК України, яка визначає право кожного на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно-небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.
Між тим, згідно з ч.1 ст. 37 КК України, уявною обороною визнаються дії, пов`язані із заподіянням шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання.
Уявна оборона виключає кримінальну відповідальність за заподіяну шкоду у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі достатні підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення (ч. 2 ст. 37 КК України).
Ч. 2 ст. 25 Конституції України визначено, що громадянин України не може бути вигнаний за межі країни або виданий іншій державі.
Водночас, у частинах 1, 3 ст. 10 КК України передбачено, що громадяни України, які вчинили злочини за межами країни, не можуть бути видані іноземній державі для притягнення до кримінальної відповідальності. В такому разі Україна може перейняти кримінальне провадження, в котрому судовими органами іноземної держави не ухвалено вирок, якщо діяння, у зв`язку з яким запитується передання провадження, визнається вітчизняним Кримінальним кодексом злочином.
Цей принцип гарантує неможливість видачі громадянина іншій державі та є основоположним у питанні надання міжнародної правової допомоги.
Таким чином, якщо особа не підлягає видачі (є громадянином України; за положеннями КК, діяння, за вчинення якого направлено запит про екстрадицію, в Україні не визнається злочином тощо), відповідні процесуальні дії втрачають сенс. Отже, якщо громадянин України, який знаходиться в розшуку за ініціативою іншої держави та прибуває на територію України, правоохоронні органи не вправі його затримати.
Для притягнення громадянина України до кримінальної відповідальності за злочини, вчинені на території іншої держави, Кримінальний процесуальний кодекс передбачає провадження в порядку перейняття.
Ч. 2 ст. 295 КПК України визначає умови, за яких провадження, в котрому судовими органами іноземної держави не було ухвалено вирок, може бути перейняте Україною: особа є громадянином України й перебуває на її території; особа є іноземцем або особою без громадянства й перебуває на території України, а її видача згідно із цим кодексом або міжнародним договором України неможлива або у видачі відмовлено; держава-запитувач надала гарантії, що в разі ухвалення вироку в Україні особа не піддаватиметься в цій державі обвинуваченню за те саме правопорушення; діяння, якого стосується запит, є кримінальним правопорушенням за законом України.
Якщо держава-запитувач є членом європейського співтовариства, то необхідно керуватися Конвенцією про передачу провадження в кримінальних справах від 15.05.72.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 27 цієї Конвенції, коли держава-запитувач оголошує про свій намір подати клопотання про порушення кримінального переслідування, а повноваження запитуваної держави ґрунтуються виключно на ст. 2, запитувана держава може на прохання держави-запитувача вдатися до тимчасового арешту підозрюваної особи: якщо законодавство запитуваної держави дозволяє тримання під вартою за вчинений злочин; якщо існують підстави вважати, що підозрювана особа зникне або сприятиме знищенню доказів.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 29 згаданого документа тимчасові заходи, передбачені у ст. 27, регулюються його положеннями та законодавством запитуваної держави. Таким чином, при застосуванні тимчасового арешту у випадку перейняття кримінального провадження в рамках Конвенції необхідно керуватись як її положеннями, так і загальними нормами щодо застосування запобіжних заходів та тримання під вартою.
Відповідно до положень ст. 597 КПК України за клопотанням компетентного органу іншої держави особа, щодо якої буде направлений запит про перейняття провадження, може триматися під вартою на території України не більш як 40 діб. Тримання під вартою особи застосовується в порядку та згідно з правилами, передбаченими ст. 583 КПК України. Якщо після закінчення такого строку відповідний запит не надійде, особа звільняється з-під варти.
Із ч. 6 ст. 583 КПК України вбачається, що при розгляді клопотання про застосування тимчасового арешту слідчий суддя встановлює особу затриманого, пропонує йому зробити заяву, перевіряє наявність документів, передбачених п. 2 ч. 4 цієї статті, вислуховує думку прокурора, інших учасників і виносить ухвалу про застосування або відмову в застосуванні тимчасового арешту, якщо для нього немає підстав.
З аналізу положень ч.1 ст. 597, ст. 583 та інших статей КПК України можна зробити висновок, що тимчасовий арешт це спеціальний вид тримання під вартою (враховуючи особливі підстави та порядок застосування, термін дії тощо). При його обранні суд зобов`язаний керуватися не тільки двома зазначеними статтями, а й загальними положеннями про запобіжні заходи, визначеними гл.18 КПК України.
Главою 45 КПК України, якою регламентовано кримінальне провадження в порядку перейняття, не передбачено особливої процедури застосування тримання під вартою до особи за клопотанням компетентного органу іншої держави. Закон відсилає до положень ст. 583 КПК України, яка встановлює порядок тимчасового арешту.
Суд зазначає, що застосування тимчасового арешту у випадку можливої видачі особи для притягнення до кримінальної відповідальності іншій державі та застосування тримання під вартою до особи громадянина України з підстав можливого перейняття кримінального переслідування не є тотожними та, відповідно, потребують додаткової регламентації.
Між тим, за наявного правового регулювання, відповідно до ч.1 ст.583 КПК України, в порядку якої застосовується тримання під вартою у випадку перейняття кримінального провадження, тимчасовий арешт може використовуватись виключно щодо затриманої особи.
Отже, для застосування тримання під вартою до особи, щодо якої в подальшому може надійти запит про перейняття провадження, необхідно вчинити процесуальну дію затримання.
Процесуальні питання порядку затримання особи, щодо якої буде направлений запит про перейняття провадження, КПК України не регламентовано. Однак, виходячи із загальних засад, таке затримання може бути здійснене виключно з підстав, передбачених ст. 208 КПК України.
Правомірним без ухвали слідчого судді, суду, відповідно до ч. 1 ст. 208 КПК України, визнається затримання уповноваженою службовою особою підозрюваного у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках: 1) якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення; 2) якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин; 3) якщо є обґрунтовані підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого корупційного злочину, віднесеного законом до підслідності Національного антикорупційного бюро України.
Якщо, відсутні, визначені ст. 208 КПК України підстави, зокрема, якщо особу не застали під час вчинення злочину, замаху, або безпосередньо щойно після чого вчинення, затримувати громадянина України, який повернувся на Батьківщину не має правових підстав, а відповідно і застосовувати до нього тимчасовий арешт, оскільки це суперечитиме загальним засадам кримінального провадження та практиці Європейського суду з прав людини.
Після затримання в порядку ст. ст. 191, 208 КПК України особа вважається підозрюваною відповідно до положень ч.1 ст. 42 КПК України.
Такій особі має бути гарантовано і забезпечено дотримання та можливість реалізації права на захист, ознайомлення зі своїми правами, прийняття участі в проведенні слідчих дій, тощо, а також чітко повідомлено про причини затримання.
При цьому, судом першої інстанції правильно зазначено, що Європейський ордер на арешт являє собою судове рішення, яке визнається у країнах Європейського Союзу, що імплементували положення Рамкового рішення Ради ЄС від 13.06.2002 у національне законодавство і є підставою, за умови прийняття компетентним судовим органом рішення про його виконання, для затримання і видачі особи, іншій державі, яка склала ордер, для здійснення кримінального переслідування або виконання покарання чи заходів безпеки, пов`язаних з позбавленням волі.
Україна до цього часу не імплементувала в національне законодавство положень вказаної ОСОБА_24 угоди, а тому, наявність Європейського ордеру на арешт не є прямою підставою безпосереднього затримання громадянина України на території України, а мають враховуватись перелічені вище базові норми чинного законодавства.
Обвинувачений ОСОБА_7 свою вину за ч. 1 ст. 263 КК України та ст. 348 КК України за обставин, встановлених органами досудового розслідування не визнав та показав, що 30.11.2016 він прокинувся від жахливого стукоту в двері та криків, щоб він відчиняв, бо пожежа. Він виглянув, але ніяких ознак пожежі не помітив, не було ні вогню, ні диму. Тому він зробив висновок, що бандити під цим приводом хочуть проникнути до його квартири, вбити його, покалічити, пограбувати. В зв`язку з цим вирішив вести себе якомога тихіше. Далі йому сказали, щоб відкривав двері, бо прийшли сусіди і тоді він зателефонував на «911», розповів диспетчеру, що до нього вламуються невідомі, повідомивши свою адресу. Від стукоту, що не вщухав, з дверей почала сипатись штукатурка. За дверима продовжували кричати, щоб відчиняв двері, бо пожежа. В глазок не дивився, бо було погане освітлення та має поганий зір. Він знову зателефонував «911» диспетчеру, на що йому відповіли, що пожежні виїхали. Тому він ще більше розхвилювався та вимагав викликати поліцію. Диспетчер довго по телефону питала про нього, на що він знову розповів про невідомих. У цей момент він за дверима почув різкі хлопки, про які теж повідомив диспетчеру. Також телефоном повідомив про дану подію матір, яку теж попросив викликати поліцію. Стукіт і крики не припинялись. Відчуваючи жах, паніку, страх, для самозахисту взяв свій мисливський карабін, спорядив його патронами 7,62х39, які вважав мисливськими, бо купував виключно у магазинах - зброярнях України, в тому числі в Києві та Полтаві. Звідки потім взялись бойові патрони йому не відомо, хоча різниці між ними не знає, вони того ж калібру та зовні абсолютно однакові . Перевірку по лінії дозвільної системи у нього проводили двічі, порушень не виявляли, при цьому не виключає, що оглядали і патрони. Коли почув металевий звук, дійшов висновку, що от-от можуть виламати двері, тому зробив один попереджувальний постріл через двері в підлогу, карабін був спрямований зверху донизу. Намірів та мотивів на вбивство чи ушкодження здоров`я кого-небудь не мав. Про те, що за дверима правоохоронці не знав і обстановка, що склалася про це не свідчила. Тоді все затихло і він подумав, що його залишили. Однак, через деякий час в його двері знову почали стукати та говорити відчиніть поліція, ті ж голоси, що раніше кричали про пожежу і сусідів. Він злякався та вирішив сховатися на чужому балконі. Через деякий час виглянув і побачив людей, схожих на військових, які направили на нього зброю. Тому він встав, підняв руки догори та простояв так певний час, доки забігли невідомі, затримали його і поклали на підлогу. Там до нього підходив інший чоловік та питав якийсь пароль. На його питання, що відбувається, не повідомляли. Пізніше його відвели в свою квартиру, де вже знаходилось багато людей, та поставили у куток, обличчям до стіни. Повертатися та що-небудь питати не давали. Далі йому стали задавати питання, вимагати якусь інформацію, після чого він попросив адвоката, якого йому одразу не надали, погрожували. Наприкінці дали папір, який він підписав, де також виклав, що захисника йому не надали. Добу він був затриманий, а наступного дня його повели в суд, який його звільнив з-під варти. Після чого він поїхав в ІТТ, де забрав свої речі. Вказана ситуація викликала у нього острах, що за ним полюють, тому він вирішив виїхати з міста, шукав юридичну допомогу. Щоб залишатися анонімним він придбав чужий паспорт за яким поїздом приїхав до Києва та зняв квартиру. Про те, що перебував у розшуку дізнався після його другого затримання. Про підстави першого затримання 30.11.2016 та переслідування іншою державою він дізнався лише в суді. Наразі справа щодо «перейняття» не закінчена, вже приблизно 3 роки проводиться досудове розслідування.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження 25.08.2016 дільничним судом м. Ферден було видано європейський ордер на арешт ОСОБА_7 , мотивуючи, що він підозрюється у членстві в міжнародній кримінальній організації, що обслуговувала інфраструктуру Avalanche (т. 4 а.с. 44-54).
23.11.2016 Печерським районним судом м. Київ, на виконання запиту компетентних органів ФРН № 822 AR35427/16 про надання міжнародної правової допомоги, було надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 з метою відшукання та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінальних правопорушень з використанням комп`ютерних засобів (кіберзлочинів) (т.4 а.с. 38-54).
Потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , а також свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 показали суду, що вони, будучи співробітниками спецпідрозділу Корд ГУНП в Харківській області 30.11.2016 вночі, за вказівкою керівництва прибули до м. Полтава для проведення спеціальної операції з затримання ОСОБА_7 за підозрою в кіберзлочинності. Спочатку в Прокуратурі Полтавської області був проведений інструктаж, де повідомили адресу затримання та необхідність використання оперативної легенди, яка полягала в імітації евакуації від пожежі жителів будинку, з метою швидкого затримання підозрюваного, оскільки останній міг знищити певні речі. При цьому одягли формений одяг працівників МНС, сіли до пожежного автомобіля та прибули за вказаною їм адресою, неподалік прокуратури області.
Далі ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та ОСОБА_27 піднялись на останній поверх та під виглядом пожежних о 7 ранку постукали в двері, голосно вигукуючи пожежа, при цьому стукали також і в інші двері та просили людей вийти з квартир. На неодноразовий стукіт у двері та прохання відчинити двері, з квартири ОСОБА_7 ніхто не відповідав. Тому було вирішено припинити оперативне прикриття та висловлено вимогу: відкрийте, поліція. Після чого вони почули постріл через центральну частину дверей в їх бік на рівні колін. Тому було прийнято рішення здійснити штурм квартири, для чого взяли бронещит, спеціальні знаряддя та почали виламувати двері, а коли їх вивалили, в бойовому порядку проникли всередину квартири та через балкон побачили, що ОСОБА_7 перебуває на сусідньому балконі. Підгайний з ОСОБА_26 взяли ОСОБА_7 на мушку та він підійняв руки до гори, а через кілька хвилин був затриманий. При цьому було вилучено травматичний пістолет та вогнепальний карабін.
Також зазначили, що в результаті операції ніхто тілесних ушкоджень не зазнав. Про проведення обшуку перед вторгенням до квартири вони не повідомляли, слідчі перебували на сходах нижче. Чи вівся відеозапис не пам`ятають. Під час застосування оперативної легенди спеціальних засобів задимлення та підсвічення не використовували.
Потерпілий ОСОБА_28 , який працював старшим інспектором відділу протидії кіберзлочинності ГУНП в Полтавській області пояснив суду, що за вказівкою керівництва свого відділу у цивільному одязі приймав участь в проведенні операції з затримання ОСОБА_7 . Підтвердив, що 30.11.2016 о 7 ранку співробітники Корд, використовуючи оперативну легенду щодо евакуації від пожежі, стукали у двері ОСОБА_7 та просили відчинити, але ніхто не відчиняв, тому стали представлятись, що з поліції, гучно стукати в двері. Однак посвідчень не показували, своїх прізвищ не говорили, понятих спочатку не було. Тоді він почув постріл через двері на висоті колін і працівники Корд почали штурм, вибили двері і затримали ОСОБА_7 . Під час обшуку в квартирі була вилучена гільза 7,62 мм.
Свідки ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 - працівники відділу протидії кіберзлочинності ГУНП в Полтавській області зазначили, що за вказівкою керівництва в цивільному одязі приймали участь в операції із затримання ОСОБА_7 30.11.2016 приблизно о 7 ранку. При цьому були на вулиці, під аркою будинку. В дворі бачили людей у пожежній формі, чули якийсь шум. У подальшому приймали участь в проведенні обшуку квартири ОСОБА_7 . Результати обшуку фігурують в іншому провадженні, є таємницею слідства, тому суду в даній справі не представлені.
Свідок ОСОБА_32 , який є співробітником Корд підтвердив, що приймав участь в операції із затримання ОСОБА_7 та бачив як той під час штурму переходив по карнизу на сусідній балкон, після чого був затриманий.
Свідок ОСОБА_33 - співробітник Корд зазначив, що був присутній під час проведення спецоперації із затримання ОСОБА_7 та в цей час перебував у пожежному автомобілі.
Показання потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , а також свідків ОСОБА_34 та ОСОБА_35 перевірені під час проведеного із ними почергово слідчого експерименту.
Під час цієї слідчої дії було оглянуто кульовий отвір у дверях ОСОБА_7 - на висоті 59 см та в протилежній цим дверям стіні - на висоті 39 см. При цьому було визначено траєкторію лету кулі, зокрема, зверху - в квартирі та до низу - на сходовий майданчик (т.3 а.с.84-134), що також підтверджує відсутність з боку обвинуваченого замаху на вбивство працівнків правоохоронного органу.
Згідно з висновком експерта № 59 від 03.04.2018 на поверхнях вилучених металевих дверей на лицевій та внутрішній поверхні в області наскрізного пошкодження продуктів пострілу не виявлено (т.4 а.с. 108-112).
Виходячи з висновку судово-балістичної експертизи № 813 від 05.04.2018 наскрізне пошкодження дверей ОСОБА_7 могло бути утворене снарядом, що в поперечному розрізі мав круглу форму, в результаті пострілу з вогнепальної зброї. Пошкодження в дверях утворене в напрямку з внутрішньої сторони дверей до лицевої сторони дверей. Жоден з потерпілих на траєкторії польоту снаряду не знаходився. Показання ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , надані ними під час слідчого експерименту, а також при допиті підозрюваного ОСОБА_7 не суперечать об`єктивним даним події 30.11.2016 в частині взаєморозташування стріляючого та потерпілих, факту здійснення та напрямку пострілу стріляючим (т. 4 а.с. 113-122).
Підставою залучення спецпідрозділу Корд для проведення обшуку квартири ОСОБА_7 стали: лист начальника ГСУ НП з відповідною резолюцією т.в.о. голови Нацполіції ОСОБА_36 від 29.11.2016, дозвіл першого заступника Генерального прокурора України ОСОБА_37 від 29.11.2016 та наказ № 1031 від 30.11.2016 ГУНП в Харківській області про відрядження працівників управління Корд до м. Полтава (т. 4 а.с. 34-37).
Належність показань указаних свідків та потерпілих до предмету доказування підтверджується також листом від 19.03.2018 №292/119-22/01-18 Управління Корпусу оперативно-раптової дії ГУНП в Харківській області про те, що останні приймали участь під час проведення спеціальних заходів із затримання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, відеозапис цих заходів не здійснювався (т.4 а.с. 33).
Свідок ОСОБА_15 - заступник начальника відділу Генеральної прокуратури України пояснив, що під час імітації пожежі та штурму квартири ОСОБА_7 , перебував на першому поверсі та чув постріл. Після імітації пожежі працівники Корд гучно стукали в двері та вимагали відчинити двері, повідомляючи, що вони з поліції. Про обшук не говорили та посвідчень не показували. У подальшому після затримання ОСОБА_7 брав участь при проведенні обшуку його квартири, який за ухвалою суду проводив слідчий ГСУ ОСОБА_38 . Відеозйомку застосовувала кіберполіція.
Свідок ОСОБА_17 - старший слідчий СУ ГУНП в Полтавській області суду пояснила, що 30.11.2016 в цивільному одязі прибула за місцем проживання ОСОБА_7 приблизно о 7 ранку, де вже були працівники Корду в зеленій формі та жилетах стукали в його двері, представляючись поліцією, а вона зі слідчим ГСУ та трьома детективами іноземних держав стояли між сходами 3 і 4 поверхів. Осіб у пожежному одязі та імітації пожежі на той час не було і на це не звертала уваги. Хвилин через 10 вона почула постріл, внаслідок чого куля пробила двері та застрягла в стіні на рівні колін, після чого одразу спустилась вниз. Далі за дорученням представника ГСУ НП проводила обшук помешкання ОСОБА_7 в присутності його матері та понятих. При цьому зачитали ухвалу про обшук ОСОБА_39 . ОСОБА_7 привели вже в процесі обшуку. До затримання ОСОБА_7 ухвала про обшук не оголошувалась, оскільки у неї її тоді ще не було, про обшук останній не повідомлявся, посвідчення своє йому не пред`являла. Команди на штурм квартири ОСОБА_7 вона не давала і за дії працівників Корд не відповідає.
Одночасно свідок ОСОБА_17 підтвердила, що при обшуку патронів і зброї не виявляла і не вилучала.
Свідок ОСОБА_40 дав показання, які є аналогічними показанням свідка ОСОБА_17 .
Свідок ОСОБА_41 - сусідка ОСОБА_7 , підтвердила суду, що 30.11.2016 о 7 ранку на АДРЕСА_8 , перебуваючи у квартирі АДРЕСА_9 , чула гучний звук в під`їзді і те, що говорили про пожежу, однак запаху диму та інших ознак пожежі не було.
Свідок ОСОБА_42 сусідка ОСОБА_7 підтвердила, що 30.11.2016 зранку на АДРЕСА_8 чула гуркіт, крики «пожежа», однак ознак пожежі не бачила. Після цього чула хлопок, а після нього крики «поліція, будемо висаджувати двері». Далі почався шум, ламали двері.
Свідок ОСОБА_43 сусід ОСОБА_7 , підтвердив, що 30.11.2016 після 6 ранку, на АДРЕСА_8 , перебуваючи в квартирі АДРЕСА_10 чув в під`їзді стукіт по чужим дверям, крики, гуркіт, після якого почали кричати «поліція». Проте коли він, свідок ОСОБА_44 , відкрив двері, йому наказали зачинити двері і не виходити, посвідчень не показували та не представлялись.
Свідок ОСОБА_45 сусід ОСОБА_7 , 30.11.2016 приблизно о 06.50 годин на АДРЕСА_8 , перебуваючи на 3 поверсі, чув як у під`їзді кричали, про пожежу, однак не було ні диму ні вогню, а коли він вийшов з квартири, побачив сторонніх людей, які сказали йому залишатись у помешканні. Далі чув сильний гуркіт, схожий на вибивання дверей. Інших мешканців у під`їзді він тоді не бачив.
Наведені вище показання свідків, які є працівниками правоохоронних органів та сусідами обвинуваченого, узгоджуються з даними відеозапису, наданого Слобожанським УКП ДКП Нацполіції України, відповідно до якого убачаються дії трьох озброєних працівників спецпідрозділу Корд, які вже знаходяться біля квартири АДРЕСА_3 у темно-синіх куртках зі світло-відбиваючими смужками, без видимих знаків розрізнення, під прикриття щита стукають у двері та вимагають відкрити двері зі словами Откройте полиция, будем ламать дверь, після чого виламали двері та зайшли всередину квартири. Особа з відеокамерою теж зайшла. У подальшому на сусідньому балконі виявили ОСОБА_7 та взяли його під приціл. Останній спротиву не чинив, підійняв руки догори та виконував команди працівників поліції (т. 3 а.с. 79-82).
Свідок ОСОБА_46 пояснив, що приблизно о 7.21 годин ранку 30.11.2016 на вул. Пушкіна м. Полтава проводилась спецоперація Корд, та бачив одного із працівників Корд, одягнутого зверху в синю накидку без написів, у формі рятувальника старого зразка.
Свідок ОСОБА_47 - працівник ГУ ДСНС в Полтавській області пояснив суду, що працівникам поліції був виданий формений одяг рятувальників та з ними пожежно-рятувальний автомобіль поїхав на вулицю Пушкіна м. Полтава. Працівники Корду у виданому форменому одязі зайшли в під`їзд та почали кричати, що пожежа, просили людей виходити, спеціальні засоби імітації пожежі не використовували.
Свідки ОСОБА_48 та ОСОБА_49 - працівники аварійно-рятувального загону ГУ ДСНС в Полтавській області показали суду, що 30.11.2016 за вказівкою керівництва вони з іншими співробітниками прибули до Прокуратури Полтавської області, де зняли із себе верхній одяг темного кольору без написів спереду та білі шоломи з написом АРЧ і передали працівникам поліції, а згодом приблизно через дві години забрали цей одяг неушкодженим та незабрудненим.
Переглянуті судом відеозаписи з боді камер патрульних поліцейських Полтави підтверджують те, що 30.11.2016 із 07.08 год поліцейські здійснюють охорону громадського порядку по вулиці Пушкіна м. Полтава та в кадрі періодично з`являються працівники спецпідрозділу Корд, в тому числі, одягнуті в темно-сині куртки рятувальників зі світловідбиваючими смужками без будь-яких видимих написів та камуфльовані зелені штани зі зброєю в руках. Крім того, працівники Корд при виході з арки будинку спрямовують зброю на рівень 4 поверху. О 07.20 годин до будинку на таксі прибули ОСОБА_50 та ОСОБА_51 , після чого спілкуються із поліцією з приводу ОСОБА_7 (т. 3 а.с. 19-27).
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 33 найменування МНС офіційно змінено на ДСНС ще 21.01.2013. Станом на 30.11.2016 в Україні не існувало МНС (російською МЧС).
З аналізу показань наведених вище свідків, потерпілих та письмових доказів вбачається, що вони підтверджують показання обвинуваченого у тому, що 30.11.2016 до орендованого помешкання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , працівники правоохоронного органу стукали, кричали і вимагали відкрити двері, посилаючись на пожежу без її імітації (задимлення), перебуваючи у формі старого зразка пожежної служби, а саме МНС, замість ДСНС. Після того як не відкрив двері ОСОБА_7 ті самі особи, які повідомляли про пожежу, перебуваючи не у форменому одязі поліцейських, почали кричати «поліція», при цьому, зокрема, не повідомляючи прізвище, ім`я, по-батькові, спеціальні звання та не предоставляючи посвідчень.

Свідок ОСОБА_50 - мати обвинуваченого ОСОБА_7 пояснила, що 30.11.2016 о 7 ранку їй зателефонував син (обвинувачений) та з жахом в голосі повідомив, що бандити вриваються до нього в квартиру АДРЕСА_3 з криками, що сталася пожежа. Говорив, що вже телефонував на 911, але не зрозумів чи прийняли його виклик. При цьому попросив її продублювати виклик до поліції, що вона й зробила та оператор їй відповіла, що екіпажі поліції вислані. Далі зв`язалась із донькою ОСОБА_52 , яка також викликала поліцію, після чого разом із нею на таксі приїхали о 7:20 до будинку, де проживав син, де останній стояв на балконі без верхнього одягу і окулярів. Поряд бігали люди в камуфляжному одязі та куртках пожежників темно-синього кольору з світловідбиваючими смужками. Далі вона запропонувала працівникам поліції ключі від квартири сина щоб не вибивали двері, на що їй відповідали, що його мають знешкодити. Пізніше слідчий ОСОБА_53 повідомив, що зараз будуть проводити обшук помешкання її сина ( ОСОБА_7 ) і її впустили до квартири. Двері були вибиті, там знаходились приблизно четверо невідомих людей. Один з них працював за комп`ютером. Далі прийшли поняті, сина завели в квартиру приблизно о 10 годині під прицілом автоматів, адвоката не допустили.
Свідок ОСОБА_54 - сестра ОСОБА_7 дала показання, які є аналогічними показанням ОСОБА_55 .
Такі показання ОСОБА_56 та ОСОБА_57 узгоджуються з показаннями обвинуваченого та свідків ОСОБА_58 та ОСОБА_59 -диспетчерів ГУ ДСНС в Полтавській області, які 30.11.2016 були на чергуванні та пояснили, що приблизно за кілька хвилин до 7 ранку надійшло по телефону повідомлення від ОСОБА_7 про те, що невідомі до нього стукають в двері та говорять про пожежу, на що йому було повідомлено, що до нього вишлють автомобіль. Через кілька хвилин обвинувачений знову зателефонував та зляканим голосом повідомив, що йому вибивають двері. Тоді вказаний дзвінок вона переадресувала на поліцію. По телефону чула гуркіт. Звукозапис не вилучали та наразі він не зберігся. Про «легендоване» використання іншого пожежного автомобіля її не повідомляли.
Свідок ОСОБА_60 - оператор лінії 102 ГУНП в Полтавській області показала, що 30.11.2016 приблизно о 7 ранку приймала виклик від ОСОБА_7 , який повідомляв, що біля його квартири по вулиці Європейській м. Полтава підозрілі особи та він буде вимушений стріляти у відповідь. Вона повідомила, що повідомлення зареєстроване в поліції. До цього також приймала повідомлення від громадян про постріли в цьому будинку.
На користь показань свідків ОСОБА_59 , ОСОБА_58 та ОСОБА_60 свідчать й дані з Журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області за №31754 від 30.11.2016 та повідомлення заступника начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення і оперативного реагування ГУНП в Полтавській області від 26.03.2018, за якими 30.11.2016 приблизно о 7 ранку на скорочений номер екстреної допомоги поліції 102 зі служби МНС переадресовано дзвінок ОСОБА_7 , який повідомив, що в нього виламують двері та чутно постріли з вогнепальної зброї (т.4 а.с. 266-267).
Таким чином, наведені вище докази також підтверджують те, що ОСОБА_7 припускав наявність реального суспільно-небезпечного посягання, при цьому не усвідомлюючи помилковість свого припущення.
На думку колегії суддів апеляційного суду, висновки суду присяжних, зокрема, щодо невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад зазначеного кримінального правопорушення, відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів, яким суд дав правильну правову оцінку згідно зі ст. 94 КПК України.
Так, при хронологічному встановленні обставин подій, судом присяжних та апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 одразу не повідомили про наявність дозволу суду на обшук його помешкання, уповноважені слідчі до його дверей спочатку навіть не підходили, ніхто не представлявся працівниками правоохоронних органів, посвідчень не показував, форменого одягу поліції чи прокуратури ніхто зі слідчих та прокурорів не мав, цивільний одяг також не мав жодних вирізняючих позначень.
З аналізу наведених вище доказів вбачається, що 30.11.2016 до орендованого помешкання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , спецпризначенці стукали, кричали і вимагали відкрити двері, посилаючись на пожежу без її імітації (задимлення), перебуваючи у формі старого зразка пожежної служби, а саме МНС, замість ДСНС.

Потім зазначені вище особи повідомляли про прихід сусідів і знову про пожежу та необхідність відчинити двері. Тобто, спецпризначенці «Корд» вочевидь свідомо вводили ОСОБА_7 в оману, тим самим приховуючи дійсні наміри щодо проведення обшуку, при цьому одразу не маючи жодних законних підстав для його затримання.
Зазначені вище обставини не узгоджуються із визначеною чинним законодавством процедурою проведення обшуку та затримання громадян України.
Таким чином, колегія суддів вважає, що судом присяжних цілком обґрунтовано констатовано істотні порушення щодо процедури проведення обшуку, визначені в правовому полі України, зокрема, ст. 236 КПК України, а також положень ч. 1 ст. 5-1, ст. 8, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію».
Відеозаписи спецоперації до проведення пострілу суду надані не були, а тому усі сумніви в цій частині тлумачаться на користь обвинуваченого.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів погоджується з мотивами суду присяжних, оскільки обстановка, що склалася 30.11.2016 приблизно о 7 год ранку, за відсутності задимлення чи інших очевидних ознак пожежі, гучного тривалого «вламування» в двері групи невідомих осіб в очевидно незрозумілому одязі, в умовах війни на Сході України та складної криміногенної ситуації, відсутності обізнаності про пожежу з боку оператора пожежної охорони, давала підстави ОСОБА_7 припускати наявність реального суспільно-небезпечного посягання на нього та його житло.
Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_7 зробив один попереджувальний постріл в нижню частину своїх дверей, за наявності в карабіні ще десяти патронів та те, що траєкторія лету кулі була зверху-донизу, що свідчить про відсутність в обвинуваченого мети, спрямованої на вчинення замаху на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
З огляду на викладене вище, ОСОБА_7 помилково припускав наявність суспільно-небезпечного посягання, хоча його реально і не було, та обвинувачений неправильно оцінюючи дії потерпілих, лише помилково припускав наявність такого посягання, за обстановки, яка давала йому достатні підстави вважати, що мало місце реальне супільно-небезпечне посягання, і ОСОБА_7 не усвідомлював і не міг усвідомлювати помилковості свого припущення, що виключає кримінальну відповідальність за інкримінованою йому ст. 348 КК України. Отже, доводи прокурора в цій частині є необґрунтованими.
Таким чином, колегія суддів встановила, що показання потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та письмові докази: протоколи огляду місця події від 30.11.2016, висновки судово-балістичних експертиз від 12.12.2016 №2362 та 5.04.2018 №813, протокол проведення слідчого експерименту від 23.03.2018, протокол огляду відеозаписів від 30.03.2018 не спростовують, а навпаки підтверджують висновки суду присяжних про недоведеність у діянні обвинуваченого ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України. Отже, доводи прокурора про те, що ці докази підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України, є безпідставними.
Посилання прокурора для спростування показань обвинуваченого на зазначений вище висновок судової комплексної амбулаторної психолого-психіатричної експертизи №135/623 із цитуванням того, що ОСОБА_7 не перебував у стані афекту під час вчинення інкримінованого йому діяння, є цілеспрямованою, прагматичною особою та цілком усвідомлював свої дії, то дані соціальні та психічні характеристики ОСОБА_7 ніяким чином не спростовують висновки суду присяжних про перебування обвинуваченого у стані уявної оборони, а встановлення відсутності фізіологічного афекту лише свідчить про те, що обвинувачений не перебував у стані сильного душевного хвилювання, та вочевидь встановлення даного факту ніяким чином не впливає та не спростовує факту наявності неправильної оцінки обвинуваченим дій потерпілих, помилковості припущення наявності реального суспільно-небезепечного посягання, за обстановки яка давала обвинуваченому достатні підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і обвинувачений не усвідомлював і не міг усвідомлювати помилковості свого припущення.
Доводи прокурора про те, що суд присяжних вийшов за межі обвинувачення, безпідставно констатувавши факт порушення під час проведення обшуку та правомірність затримання ОСОБА_7 , на думку колегії суддів є непереконливими, зважаючи, що перевірка даних обставин прямо пов`язана із виконанням вимог КПК України щодо всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, зокрема, з вирішенням питання чи були одержані докази законним шляхом та їх збирання й закріплення відбулося з дотриманням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку, уповноваженою на це особою та за допомогою дій, передбачених процесуальними нормами.
Також колегія суддів звертає увагу, що зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд присяжних жодним чином не спростовував можливу наявність підстав для проведення обшуку у ОСОБА_7 за підозрою в участі у міжнародній злочинній організації у кримінальному провадженні за процедурою «перейняття», а лише констатував істотні порушення щодо процедури його проведення, визначені в правовому полі України, зокрема, ст. 236 КПК України, а також положень ч. 1 ст. 5-1, ст. 8, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію».
Аргументи сторони обвинувачення про те, що судом присяжних безпідставно взято до уваги показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, зважаючи на те, що дані показання узгоджуються з іншими доказами у матеріалах справи, й таким чином не викликають сумнівів у своїй достовірності. Колегія суддів зауважує, що свідок ОСОБА_19 , не будучи очевидцем основної частини подій, що мали місце 30.11.2016, надала в цій частині показання, що ґрунтуються на поясненнях її матері ОСОБА_18 , яка була допитана як свідок в суді першої інстанції, що відображено в оскаржуваному вироку. Так, показання свідка ОСОБА_19 повністю взаємоузгоджуються з показаннями особи, яка надала первинними показаннями свідка ОСОБА_18 .
Доводи прокурора про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України за обставин , встановлених органами досудового розслідування спростовуються наведеними нижче доказами.
Так, правомірність носіння та зберігання ОСОБА_7 нарізної вогнепальної зброї карабіну НОМЕР_6 , кл. 7,62 №КІМД-1233 станом на 30.11.2016 підтверджується безпосередньо дослідженим судом відповідним дозволом № 4419 від 23.10.2014, який був дійсний до 23.10.2017 та за даними вилученої особової справи отриманий в установленому законом порядку і лише 03.12.2016 на підставі висновків УПД ГУНП в Полтавській області, з огляду на наявність вказаного кримінального провадження та затримання ОСОБА_7 , анульований (т. 3 а.с. 191-247, 181-185, т. 4 а.с. 11).
Свідок ОСОБА_61 приватний підприємець (до 2015 року) з продажу мисливської зброї в магазині "Діана" по вулиці Куйбишева, 7 м. Полтава підтвердив продаж обвинуваченому мисливського карабіну МКМ 072, про що свідчать надані ним копії книги обліку зброї та дозволу на право придбання ОСОБА_7 вказаної зброї. Бойових патронів йому не продавали, бо ліцензія була лише на продаж мисливських патронів різного калібру. Патрони відповідного калібру до свого карабіну ОСОБА_7 мав можливість придбати в будь-якому магазині зброї України. У дозволі на право носіння та зберігання зброї придбання патронів не відображається. Єдина база даних реалізації патронів в Україні відсутня.
Згідно відомостей ксерокопій окремих аркушів Книги обліку зброї, що надходить і продається , наданих свідком ОСОБА_62 , убачається офіційне придбання 22.10.2014 ОСОБА_7 в ТОВ Ствол на підставі дозволу № НОМЕР_7 карабіну МКМ-072 к. 7,62х39 НОМЕР_8 . При цьому, на цих аркушах відсутні відомості щодо придбання боєприпасів, окрім ОСОБА_7 , будь-ким, як відсутні навіть відповідні графи для цього у даній Книзі (т. 4 а.с. 12-15).
Відповідно до ксерокопії посвідчення № НОМЕР_9 від 20.07.2015, вилученої в підрозділі дозвільної системи ГУНП в Полтавській області, ОСОБА_7 до 20.07.2018 був членом громадського формування ІНФОРМАЦІЯ_3 та наділений правами та обов`язками, передбаченими Закону України Про участь громадян в охороні громадського порядку і державного кордону , за даними його характеристики зарекомендував себе з найкращого боку, постійно приймав участь в підтриманні порядку на вулицях міста в нічний час, до обов`язків ставився відповідально (т. 3 а.с. 208, 246-247).
В особовій справі ОСОБА_7 також наявна довідка № 001228 від 30.11.2006 про проходження ОСОБА_7 курсу вивчення матеріальної частини зброї, спеціальних засобів, правил поводження з ними та застосування, а також виконання ним практичних стрільб (т.3 а.с. 240).
При цьому матеріали особової справи ОСОБА_7 не містять жодних відомостей щодо проведення із ним навчання з відмежування мисливських патронів калібру 7,62х39 від бойових.
Одночасно свідок ОСОБА_61 на запитання суду повідомив, що відрізнити мисливський патрон 7,62 від бойового можливо лише за маркуванням, однак специфіки такого маркування пояснити суду не зміг. Особисто ОСОБА_7 не знає.
Свідок ОСОБА_20 - директор підприємства управління спортивних споруд ФСТ Динамо Україна, який був головою комісії з прийму заліків щодо поводження зі зброєю, показав суду, що ОСОБА_7 був власником зброї, тому повинен був пройти в спортивному тирі відповідне навчання матеріально-технічної частини зброї, заходів безпеки та практичних стрільб і отримати відповідну довідку. Придбання боєприпасів можливе на всій території України за наявності дозволу на зброю. Чітких ознак відмінності бойових та мисливських патронів 7,62 назвати не зміг, зазначив лише, що на них є відповідні маркування, однак, що вони означають не пояснив.
Свідок ОСОБА_21 - інспектор дозвільної системи Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області пояснив суду, що у 2006 році був у комісії з прийняття заліків у громадян щодо правил поводження зі зброєю не виключає, що міг приймати відповідний залік у ОСОБА_7 , але точно цього не пам`ятає. Власник зброї вправі за відповідним дозволом на зброю придбати і боєприпаси на неї. Відмежування бойового припасу 7,62 проводиться лише за маркуванням на торцевій частині. На бойовому патроні вказане маркування заводу та партії, а на мисливському наразі йде маркування калібру 7,62х39. Однак відрізнити бойові припаси 1943 року не може.
Свідок ОСОБА_63 - дільничний офіцер поліції Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області, який є відповідальним за перевірку зброї за місцем проживання ОСОБА_7 показав суду, що такої перевірки в останнього не здійснював та його взагалі не знає.
За даними листа Полтавського обласного управління лісового та мисливського господарства від 22.04.2018 №04-32/395, ОСОБА_7 відсутній у базі даних мисливців Полтавської області, посвідчення мисливця та контрольну картку не отримував (т. 4 а.с. 16).
Перевірку на предмет придбання патронів ОСОБА_7 проведено лише серед трьох суб`єктів господарювання м. Полтава, зокрема: магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 », ТОВ «Сапсан», ТОВ «Полтавський стрілецький клуб» та лише шляхом надання відповідних запитів (т. 4 а.с. 8-10), а тому місце придбання ним бойових припасів не установлено.
Таким чином, колегія суддів погоджується із мотивами суду першої інстанції щодо того, що пред`явлене обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК України про незаконне придбання боєприпасів 11 бойових патронів 7,62х39 не містить жодних відомостей та доказів щодо місця, часу та обставин такого придбання, осіб у кого придбав, що суперечить засадам діяльності сторони обвинувачення в частині встановлення усіх обставин, що входять до предмету доказування, а тому наведені в апеляційній скарзі прокурором показання свідка ОСОБА_20 щодо того, що придбати бойові припаси військового зразка можливо тільки «з рук» - є недостатнім для доведення об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України поза розумним сумнівом.
Відповідно до протоколу огляду місця пригоди, проведеного 30.11.2016 з 09.05 год. до 12.05 год. з`ясовано, що квартира АДРЕСА_3 розташована на 4 поверсі. Двері до квартири металеві та виламані з коробом, мають наскрізний отвір діаметром 10 мм, розташований на висоті 59, 5 см. та на відстані 34,5см. від лівої частини коробу і 53 см. від правої частини коробу. У районі ручки виявлено вм`ятини та подряпини дверей. Зі стіни навпроти вказаних дверей вилучено металеву серцевину кулі діаметром 5,5 мм., довжиною 20 мм, розташовану на глибині 7,5 см, висоті 35 см та на відстані 71 см від стіни. Огляд всередині квартири під час цієї слідчої дії не проводився, дозвіл володільця квартири на огляд відсутній (т.4 а.с. 55-65).
Згідно з протоколом огляду місця події від 30.11.2016, розпочатого о 07.55 год. та закінченого о 09.45 год., проведеного у квартирі АДРЕСА_11 з дозволу власника ОСОБА_64 , з`ясовано, що двері в квартиру виламані ззовні. У кімнаті виявлено ОСОБА_7 , лежачим на підлозі обличчям донизу, в кайданках за спиною. З балкона вилучено: пістолет ПСМ-Р 9 мм для відстрілу гумовими кулями з 6 патронами, 4 з них з написом Терен-3, мисливський карабін МКМ-072, к. 7,62х39 з 10 патронами всередині, на нижній частині гільз яких мається напис 60 та 69, мобільний телефон 1 плюс (т.4 а.с. 66-85).
За даними протоколу огляду місця пригоди від 30.11.2016, проведеного з 13 до 13.50 год. у коридорі квартирі АДРЕСА_3 біля шафи виявлено металеву гільзу з написом на дні гільзи 60 та 69. 20.11.2016 Октябрським районним судом м. Полтава надано дозвіл на проведення обшуку щодо вже вилученої в ході огляду гільзи (т.4 а.с. 86-88).
Відповідно до висновку судово-балістичної експертизи № 2362 від 12.12.2016, вилучений карабін МКМ072 серійний № НОМЕР_4 є вогнепальною зброєю, мисливським самозарядним карабіном, придатний для проведення пострілів. Вилучені 10 патронів являються бойовими припасами - військовими проміжними патронами 7,62х39, зразка 1943 року, виготовлені промисловим способом. Вилучена в квартирі ОСОБА_7 гільза є частиною проміжного патрона 7,62х39, зразка 1943 року виготовлена промисловим способом та відстріляна з указаного вище карабіна. Вилучений сердечник кулі міг бути відстріляний з вказаного карабіна. Крім того, стріляна гільза та гільзи вилучених патронів мають один вид та є подібними за формою та іншими характеристиками (т. 4 а.с. 90-101).
У свою чергу, судами апеляційної та першої інстанцій встановлено, що речові докази, зокрема зазначені вище боєприпаси, не відкривались стороні захисту у порядку ст.290 КПК України та не були предметом дослідження у судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанцій, що підтверджується протоколом доступу до матеріалів досудового розслідування від 14.05.2018 і поясненнями прокурора у суді апеляційної інстанції, який пояснив, що стороні захисту надавався доступ до матеріалів досудового розслідування, однак їй не було відкрито речові докази через закінчення робочого часу о 18:00. Водночас за даними протоколу доступу до матеріалів досудового розслідування від 14.05.2018, ознайомлення ОСОБА_7 та його захисників з матеріалами досудового розслідування проводилось в приміщенні Прокуратури Полтавської області 14.05.2018 з 10:00 до 17:45, а відповідно до власноручного напису обвинуваченого на останньому аркуші даного протоколу - 14.05.2018 з 10:00 до 17:30. Таким чином, виходячи як з даних зазначених стороною обвинувачення, так і стороною захисту, ознайомлення з матеріалами досудового розслідування було припинено до закінчення робочого часу Прокуратури Полтавської області, через це твердження прокурора про неознайомлення ОСОБА_7 з речовими доказами в порядку ст.290 КПК України у зв`язку із закінченням робочого часу, є неспроможними. Тобто, ораганами досудового розслідування не враховано положення ч.6 ст.115 КПК України, за якими, якщо відповідну дію належить вчинити в суді або в органах досудового розслідування, то строк закінчується у встановлений час закінчення робочого дня в цих установах, та порушено вимоги ст.290 КПК України при відкритті стороною обвинувачення матеріалів досудового розслідування стороні захисту.
У поданій апеляційній скарзі сторона обвинувачення не ставить питання щодо дослідження речового доказу вилучених в ході огляду місця події патронів, які не досліджувались судом присяжних. Крім того, прокурор, який подав апеляційну скаргу, ставлячи вимогу про ухвалення нового вироку апеляційним судом, в судовому засіданні апеляційної інстанції, відмовився від клопотання про повторне дослідження інших доказів, яке викладено у прохальній частині апеляційної скарги, що підтверджується технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження в апеляційносу суді.
Колегія суддів звертає увагу, що доволі важливим є те, щоб сторона захисту знала, за яких умов відповідний матеріальний об`єкт був вилучений, які зовнішні ознаки він має, які внутрішні властивості були встановлені під час проведення відповідної експертизи. У контексті зазначеного доцільно звернути увагу на такі особливості речових доказів порівняно з іншими процесуальними джерелами, як комплексність та визначеність їх процесуальної форми. Комплексний характер процесуальної форми речових доказів проявляється у тому, що на відміну від інших процесуальних джерел доказів, їх формування у кримінальному провадженні завжди супроводжується складанням цілого комплексу процесуальних документів, перелік яких залежить від конкретного способу отримання. У свою чергу, колегія суддів констатує, що наведені процесуальні документи повинні максимально повно характеризувати процес отримання матеріального об`єкта та його залучення до матеріалів кримінального провадження, а інформація про речовий доказ у цих процесуальних документах має носити максимально деталізований, вичерпний характер, із конкретним зазначенням усіх індивідуалізуючих ознак та властивостей матеріального носія, що робить їх доступними для спостереження учасниками кримінального провадження, розкриваючи зміст речового доказу.
Як правильно встановлено судом присяжних вилучені патрони не були детально оглянуті та сфотографовані, хоча інші, вказані в протоколі речі та предмети фотографувались, навіть детальною зйомкою; не вказано конкретне місце вилучення цих патронів, що підтверджується протоколом огляду місця події від 30.11.2016 із 7:55 по 9:45 (т.4 а.с. 67-85). Крім того, свідок ОСОБА_17 , яка 30.11.2016 проводила обшук помешкання ОСОБА_7 , у суді першої інстанції пояснила, що при обшуку патронів і зброї не виявляла та не вилучала.
Крім того, з даних протоколу огляду місця події від 30.11.2016 та судово-балістичної експертизи №2362 від 12.12.2016 вбачається, що в магазині карабіна МКМ знаходилось десять патронів, а один за версією слідства був відстріляний. Зважаючи на те, що даний карабін є самозарядною зброєю, тому один з патронів теоретично мав знаходитись в стволі карабіну через автоматичну подачу патрону після пострілу, однак про це не зазначено ні в протоколі огляду місця події від 30.11.2016, ні в обвинуваченні (т.4 а.с. 67-85, т.4 а.с. 90-101).
Водночас як слушно зазначено судом присяжних, під час проведення експертизи вирізняюче ці патрони від мисливських боєприпасів маркування на дні гільзи теж не сфотографоване на кожному патроні, таке маркування сфотографовано на гільзі, вилученого з квартири ОСОБА_7 патрона під час обшуку, проведено лише через 5 годин після його затримання, за попереднього проведення в цій же квартирі іншого обшуку за участю великої кількості учасників, в тому числі, правоохоронців іноземних країн та без участі ОСОБА_7 , який утримувався в іншій квартирі, при цьому фото зроблене в інших умовах та на незрозумілому іншому фоні, ніж той, на якому зображена гільза в профіль, підписи понятих на фототаблиці теж відсутні. Крім того, відсутні відомості про огляд зброярного сейфу ОСОБА_7 , вміст якого має суттєве значення, з огляду на зазначені вище обставини.
На думку суду апеляційної інстанції, суд присяжних цілком обґрунтовано поставив під сумнів процес вилучення боєприпасів з підстав наведених вище, а також з урахуванням того, що останні вилучались через певний проміжок часу після затримання, коли в приміщенні були озброєні, можливо зброєю з аналогічними боєприпасами, спецпризначенці та інші особи. Крім того, як підтвердила суду свідок ОСОБА_17 , яка 30.11.2016 проводила обшук помешкання ОСОБА_7 , вона при обшуку патронів і зброї не виявляла та не вилучала.
Колегія суддів вважає, що судом присяжних також правильно встановлено відсутність в діях ОСОБА_7 і суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, адже обвинувачений мав чинний дозвіл на зберігання та носіння карабіну МКМ, а тому мав право за цим дозволом зберігати і носити також і патрони до нього, оскільки окремий дозвіл для патронів чинним законодавством не передбачений.
Вилучені патрони 7,62х39 не є бронебійними, трасуючими, з підвищеними пробивними здібностями, за зовнішніми ознаками вочевидь не відрізняються від аналогічних мисливських.
Наявне маркування у цифровому позначенні не закріплене в доступних для громадян нормативно-правових актах, що суперечить засадам юридичної визначеності та має виключати кримінальну відповідальність особи.
У судовому засіданні суду першої інстанції особи, які проводили навчання ОСОБА_7 правилам поводження з вогнепальною зброєю та його екзаменували не назвали чітких відмінностей бойових та мисливських патронів та не відрізнили їх між собою, а тому і навчити цьому ОСОБА_7 не могли, що вказує на безпідставність посилань прокурора як на доказ винуватості ОСОБА_7 на показання даних свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 .
Водночас слід зазначити, що суб`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України виявляється в прямому умислі, де інтелектуальні ознаки психічного ставлення особи визначаються лише щодо вчинених дій з приводу незаконного поводження зі зброєю, а вольовою ознакою якого є бажання вчинити дії, передбачені в диспозиції ч. 1 ст. 263 КК.
Зважаючи на викладене вище, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки місцевого суду про те, що при повній подібності таких мисливських і бойових патронів, які однаково підходять для зброї, на яку особа має дозвіл, у разі встановлення мети їх використання для захисту свого життя, нівелюється і така обов`язкова ознака злочину як суспільна небезпечність.
Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про те, що судом присяжних безпідставно визнано неналежним й недопустим доказом відеозапис з інтернет-ресурсу «YouTube, то колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки даний відеозапис не стосується даної конкретної справи, його походження не відоме, останній не містить відомостей щодо автора відеозапису, фіксації дати та часу зйомки, місця події, місця його створення. Як слушно зауважено судом присяжних, відомості про попередні дії з вказаними металевими виробами на відеозаписі не показані, що вказує на непідветрдження достовірності його змісту.
Твердження прокурора про безпідставність посилання суду присяжних на загальнодоступні джерела інформації, які не були предметом дослідження під час здійснення судового слідства, то колегія суддів не вбачає в цьому порушень вимог кримінального процесуального закону, оскільки дані загальнодоступні джерела інформації не є доказом в розумінні ст.84 КПК України та відповідно не передбачають необхідність їх дослідження, в той час як КПК України не містить імперативних заборон щодо цитування загальнодоступних джерел інформації судом. При цьому суд присяжних не надавав відповідну оцінку зазначеним вище джерелам у мотивувальній частині судового рішення та не використовував дані, що містяться в них для спростування наявності складу кримінального правопорушення в діях ОСОБА_7 , а тому дані доводи сторони обвинувачення не є такими, що можуть впливати на законність та обґрунтованість вироку суду присяжних, та відповідно не є підставою для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку апеляційним судом.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
У п. 3постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.
Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості, конкретні обставини справи, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується позитивно, навчається у вищому навчальному закладі, працює приватним підприємцем, на обліках в наркологічному і психіатричному диспансерах не перебуває, визнаний непридатним до військової служби через поганий зір (т.4 а.с. 161-181), відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, призначене судом присяжних ОСОБА_7 покарання, яке відповідно санкції ч. 4 ст. 358 КК України є максимальним та відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, яке призначено із врахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеру та ступеню суспільної небезпечності, даних про особу обвинуваченого, відсутністю обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, а тому є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції при призначенні покарання, в ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, не встановлено.
Оскаржуваний вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим.
За таких обставин, апеляційні скарги прокурора та захисника є необґрунтованими.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Прокурора відділу Прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 23.09.2019 щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4