Провадження №1-кп/127/807/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі № 12 клопотання прокурора Литвинюка ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження № 0000109 від 25.11.2017 р. у зв`язку із не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання прокурора ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження № 0000109 від 25.11.2017 р. у зв`язку із не встановленням особи, яка вчинила злочин та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримала з підстав, викладених у ньому та просила його задовольнити. Зазначила, що вжитими заходами не вдалося встановити особу, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Заслухавши думку прокурора, дослідивши матеріали клопотання, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 314 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, прийняти рішення про закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

Пунктом 1-1 частини другої статті 284 КПК регламентовано, що кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті. При цьому, пунктом 3-1 частини першої статті 284 КПК визначено, що кримінальне провадження закривається якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Згідно з абзацом 4 частини четвертої статті 284 КПК закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті, здійснюється судом за клопотанням прокурора.

З матеріалів клопотання вбачається, що 25.11.2017 р. співробітниками податкової поліції проведено обшук домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено 15 бочок по 200 літрів кожна, заповнених рідиною з характерним запахом спирту, 6 пустих бочок по 200 літрів кожна та шланги.

25.11.2017 р. внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000109 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 204 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зі змісту клопотання також слідує, що в ході проведення досудового розслідування зазначеного кримінального провадження проведено ряд слідчих (розшукових) дій, спрямованих на встановлення особи, яка здійснила збут незаконно виготовлених алкогольних напоїв, а саме проведено експертизи матеріалів речовин і виробів, тимчасові доступи до документів мобільних операторів ПрАТ «Київстар», допитано власників домоволодіння, де виявлено та вилучено речовини, пред`явлено осіб для впізнання за фотознімками, надано доручення співробітникам оперативного підрозділу ГУ ДФС у Вінницькій області та СБУ у Вінницькій області, однак особу, яка вчинила вказане кримінальне правопорушення не встановлено. У зв`язку з наведеним підозра у кримінальному провадженні не оголошувалась.

Відповідно до положень частини другої статті 12 КК кримінальні правопорушення, передбачені частиною першою статті 204 КК (в ред. Закону від 18.02.2016 р.) є кримінальними проступками.

Зі змісту пункту 1 частини першої статті 49 КК вбачається, що у разі вчинення кримінального проступку, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минуло два роки.

Згідно з приписами статті 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зі змісту частини другої статті 9 КПК випливає, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Аналогічні положення визначені і в частині четвертій статті 38 КПК, згідно з якою на орган досудового розслідування покладено обов`язок застосування всіх передбачених законом заходів для забезпечення ефективності досудового розслідування. Відповідальність за законність та своєчасність дій несе слідчий, проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор.

Відповідно до приписів пункту 1 та 2 частини першої статті 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Обов`язок доведення зазначених обставин, як випливає з частини першої статті 92 КПК, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

Як вже було зазначено судом вище, зі змісту клопотання прокурора вбачається, що органами досудового розслідування було проведено ряд слідчих дій для встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення. Разом з тим, суд враховує, що стороною обвинувачення жодних доказів проведення таких дій суду надано не було. А відтак, прокурором не доведено, що під час досудового розслідування було вжито достатніх і необхідних заходів для всебічного і повного дослідження обставин кримінального провадження.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) Верховним Судом зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Отже, норма частини третьої статті 314 КПК є диспозитивною нормою, тобто встановлює судову дискрецію, оскільки уповноважує суд (суд має право) прийняти одне з альтернативних рішень, в тому числі й щодо закриття провадження.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено того, що органами досудового розслідування було вжито усіх необхідних та достатніх заходів для встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності. Такий формальний підхід органів досудового розслідування свідчить про неналежне виконання завдань кримінального судочинства, а тому в задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінального провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 314-316, 371 КПК, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження № 0000109 від 25.11.2017 р. у зв`язку із не встановленням особи, яка вчинила злочин та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності відмовити.

Кримінальне провадження № 0000109 від 25.11.2017 р., повернути прокурору.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали. Обвинуваченому та прокурору копія ухвали вручається негайно після її оголошення.

Суддя: