В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0000497 за апеляційною скаргою прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 на вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2019 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Миколаєві, громадянин України, освіта середня спеціальна, перебуває у фактичних шлюбних відносинах, інвалід третьої групи, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_10
потерпілий ОСОБА_11

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю три роки, та покласти на нього обов`язки, передбачені п.п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання. В ході апеляційного розгляду повторно дослідити докази, перелічені в апеляційній скарзі.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк один рік.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю один рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.1, п.2 ч.1 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_11 на відшкодування матеріальних збитків 3 363 грн. 00 коп., на відшкодування моральної шкоди 10 000 грн. 00 коп., а загалом 13 363 (тринадцять тисяч триста шістдесят три) грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта у зв?язку із проведенням експертизи холодної зброї від 12 квітня 2018 року № 137 в сумі 715 (сімсот п?ятнадцять) грн.

В позові прокурора Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах міської лікарні № 5 міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_6 витрат, спричинених перебуванням на стаціонарному лікуванні потерпілого ОСОБА_11 у сумі 4 071 грн. 43 коп., відмовлено.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор вважає оскаржуваний вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинами кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Зауважує, що суд, в порушення вимог п.2 ч.3 ст. 374 КПК України, не виклав у мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, яке визнав доведеним, а лише зазначив про обставини злочину, встановлені під час проведення досудового розслідування, які викладені в обвинувальному акті. Змінюючи правову кваліфікацію дій обвинуваченого з ч.1 ст. 121 на ст. 124 КК України, та виходячи за межі обвинувачення, суд зазначив, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, зазначаючи у вироку що, з обставин справи вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 в нічний час поблизу власного будинку піддався протиправному агресивному нападу з боку потерпілого ОСОБА_11 , який був у стані алкогольного сп`яніння.

Вказує, що висновки суду, що викладені у вироку є суперечливими й не відповідають сукупності досліджених у судовому засіданні доказів та фактичним обставинам кримінального провадження.

Зауважує, що ОСОБА_6 достеменно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок такої його поведінки буде заподіяно шкоду здоров`ю потерпілого. Водночас, цілеспрямовано спричинивши ножем колото-різане поранення в ліву частину грудної клітини потерпілому. Вважає, що такі дії ОСОБА_6 не відповідають вимогам ч.1 та ч.2 ст. 36 КК України щодо права особи на необхідну оборону з метою захисту охоронюваних законом своїх прав та інтересів шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди для припинення цього посягання.

Тому, на думку прокурора, суд першої інстанції неправильно розцінив фактичні підстави щодо перекваліфікації дій обвинуваченого у даному кримінальному провадженні і зробив необґрунтований висновок про наявність у діях ОСОБА_6 ознак злочину, передбаченого ст. 124 КК України.

Вказує, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, підтверджується показами самого ОСОБА_6 та протоколом проведення слідчого експерименту за його участі, які узгоджуються між собою та в сукупності є достатніми для прийняття рішення про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України.

Не погоджується прокурор також із призначеним покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , яке на його думку є явно несправедливим через м`якість. Вважає, що при призначенні покарання необхідно врахувати обставини вчинення злочину, а також те, що останній скоїв тяжкий злочин, вину у скоєному злочині визнав в повному обсязі, щиро каявся, а тому, на думку сторони обвинувачення, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Згідно до вироку, що 09 березня 2018 року близько 22 год. 00 хв. 23 год. 00 хв. ОСОБА_6 повертався за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 . В цей час неподалік будинку з`явився ОСОБА_11 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння. В момент, коли ОСОБА_6 направлявся до хвіртки свого домоволодіння, ОСОБА_11 , підійшовши з-за спини, зненацька наніс ОСОБА_6 не менше одного удару рукою в область голови, від якого ОСОБА_6 впав на землю. Підводячись з землі, ОСОБА_6 дістав з кишені куртки побутовий розкладний ніж, який раніше випадково залишився у кишені, розкрив його, і, не впевнившись ні в кількості нападників, ні в наявності у них засобів чи знарядь для заподіяння тілесних ушкоджень, ні в тому, що протиправне посягання буде продовжуватися, відтак, діючи з перевищенням меж необхідної оборони, наніс ОСОБА_11 один удар ножем в ліву частину грудної клітини.

Внаслідок дій ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_11 були заподіяні тілесні ушкодження у виді проникаючої колото-різаної рани грудної клітини з пошкодженням легені та серця, гемоперикарда (кров в порожнині серцевої сорочки), гемопневмоторакса (кров та повітря в лівій плевральній порожнині), які відносяться до категорії тяжких за ознакою небезпеки для життя.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч.1 ст. 121 КК України, як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Разом з тим, оцінивши досліджені докази у їх сукупності, суд прийшов до переконання про винність ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України, та кваліфікував його дії як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурорів на підтримку вимог апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника, які вважали вирок законним та обґрунтованим, думку потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження, повторно дослідивши обставини встановлені під час кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ст. 94 КПК України передбачає, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

За змістом п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину, тощо, а також повинні бути наведені докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставини, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання. Порушення при складенні вироку вимог статей 332-335 КПК України може бути підставою для його скасування.

Між тим, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог кримінально-процесуального закону під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 .

Так, суд першої інстанції, допитавши обвинуваченого, потерпілого, свідків та виклавши докази, надані сторонами кримінального провадження не надав їм оцінки та не проаналізував їх.

В свою чергу, оцінка доказів полягає у тому, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження оцінює кожний доказ окремо та в сукупності. Крім того, оцінка доказів передбачає аналіз його змісту або відомостей, які містяться у ньому шляхом зіставлення зі змістом інших доказів на предмет, чи узгоджуються вони між собою чи ні.

До того ж, відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Європейський суд з прав людини вимоги щодо вмотивованості судового рішення саме пов`язує з належним здійсненням правосуддя так як у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються ( п.1 ст. 6 КЗПЛ- «Кузнецов та інші проти Росії», « Гірвісаарі проти Фінляндіі»).

Натомість, як слідує зі змісту вироку, перекваліфікувавши дії обвинуваченого ОСОБА_6 з ч.1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України, суд першої інстанції обґрунтував своє рішення посилаючись на покази обвинуваченого ОСОБА_6 , пояснення свідка ОСОБА_12 . При цьому, значну перевагу суд надав саме показам обвинуваченого, оскільки вважав їх виваженими, стабільними та послідовними

Що стосується інших доказів, то зі сторони суду першої інстанції вбачається односторонність їх дослідження, а саме не надання належної оцінки зазначеним доказам та поверхове з`ясування обставин, які мають істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Статтею 124 КК України передбачено відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.

Обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст.124 КК України є перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця. Якщо буде встановлено, що винний не перебував у такій обстановці, вчинене ним за наявності підстав слід кваліфікувати за ст.121 КК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Згідно ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Таким чином, обов`язковою ознакою діянь, що кваліфікуються за ст. ст. 118, 124 КК України, є наявність суспільно небезпечного посягання, від якого особа захищається шляхом заподіяння шкоди нападнику.

Як вбачається з пункту 5 постанови Пленуму ВСУ України «Про судову практику у справах про необхідну оборону» № 1 від 26.04.2002 року, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Судом апеляційної інстанції на підставі досліджених доказів встановлено, що 9 березня 2018 року приблизно о 22г.00хв. ОСОБА_6 знаходячись біля свого помешкання за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязне них стосунків, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, наніс ОСОБА_11 , наявним при ньому ножем, один удар в ліву частину грудної клітини, спричинивши ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді проникаючої колото-різаної грудної клітини з пошкодженням легені та серця.

Зазначені обставини підтверджуються показами потерпілого ОСОБА_11 , який пояснив, що з обвинуваченим він не знайомий, 9 березня 2018 року близько 22 год. 00 хв. він, повертаючись від сестри додому, побачив, як обвинувачений з вулиці Станіславського намагався через паркан перелізти у двір домоволодіння. Він побачив обвинуваченого за 15 метрів, підійшов до нього та спитав, куди той лізе, на що останній не відповів, а вдарив його в область серця ножем, який був у правій руці. Він обвинуваченому тілесних ушкоджень не заподіював. Після удару потерпілий побачив кров та побіг додому, де його брат викликав швидку. Його доставили до лікарні, де надали медичну допомогу.
Зазначені покази потерпілого узгоджуються з висновком судово-медичного експерта від 10.04.2018р. №90, з якого слідує, що у ОСОБА_11 були наявні тілесні ушкодження у виді проникаючої колото-різаної рани грудної клітини з пошкодженням легені та серця, гемоперикарда (кров в порожнині серцевої сорочки), гемопневмоторакса (кров та повітря в лівій плевральній сорочці), які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Описані тілесні ушкодження могли утворитися в результаті дії якогось колючо-ріжучого предмета, можливо клинка ножа.
Свідок ОСОБА_12 показала, що ОСОБА_6 є її співмешканцем, 9 березня 2018 року він поїхав привітати маму і сестру зі святом і повернувся додому близько 22-23 год. із запахом алкоголю та весь у брудному одязі. Коли він зайшов, то одразу став розповідати, що на нього хтось напав біля воріт, він впав, вдарився об бордюр, а коли підводився, то чи відштовхнув, чи-то вдарив нападника. Вранці обвинувачений показав їй ніж та попросив його сховати. Ніж був чистий, вона поклала його неподалік сараю, а коли приїхали працівники поліції вона добровільно видала їм ніж.
Зазначені обставини свідок підтвердила під час проведення слідчого експерименту 10.03.2018р.
Факт спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень саме обвинуваченим, підтверджується протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 10.03.2018р., з якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_11 впізнав ОСОБА_6 як особу, яка 09 березня 2018 року близько 22 год. 00 хв. біля будинку № 48 по вулиці Станіславського в місті Миколаєві нанесла йому один удар невідомим предметом у ліву частину грудної клітини.

В судовому засіданні суду першої інстанції та апеляційного суду, обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні не визнав, проте не заперечував, що наніс потерпілому тілесні ушкодження у виді проникаючої колото-різаної рани грудної клітини з пошкодженням легені справа, разом з тим наголошував, що мав на меті самозахист від дій потерпілого, які розцінював, як загрозу для свого життя.

Таким чином, подані стороною обвинувачення докази, які були перевірені під час розгляду кримінального провадження апеляційним судом, підтверджують факт умисного спричинення обвинуваченим ОСОБА_6 тяжкого тілесного ушкодження потерпілому, оскільки, потерпілий ОСОБА_11 в ході конфлікту для обвинуваченого ОСОБА_6 будь-якої загрози не становив і підстав для самозахисту або необхідності відвернення посягання на нього з боку потерпілого у обвинуваченого не виникало. При цьому, характер та локалізація завданих тілесних ушкоджень потерпілому в область грудної клітини з пошкодженням легені та серця, переконливо свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_6 усвідомлював можливість настання негативних наслідків своїх дій, у тому числі й ті, що фактично настали, тобто його умисел був спрямований на заподіяння значної шкоди здоров`ю потерпілого.

Обставинами кримінального правопорушення, доказами в кримінальному провадженні встановлено, що дії потерпілого ОСОБА_11 не були таким суспільно небезпечним посяганням, зокрема нападом, не були безпосередньо спрямовані на заподіяння обвинуваченому ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень або такої нагайної та невідворотної шкоди, яка вимагала від обвинуваченого діяти в стані необхідної оборони, тим більше із застосуванням ножа.

Тобто, - обвинувачений ОСОБА_6 не перебував при вчиненні злочинного діяння у стані необхідної оборони та не діяв з перевищенням меж необхідної оборони, а отже в його діях відсутня об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 124 КК України.

Про умисність дій обвинуваченого свідчить застосування ним в якості знаряддя злочину ножа, який має колюче-ріжучі властивості, а також і локалізація нанесеного пошкодження потерпілому, а саме проникаючої колото-різаної рани грудної клітини, в якій знаходяться життєво-важливі органи. Вказані факти є загальновідомими. При застосуванні ножа існує вірогідність не тільки нанесення тілесних ушкоджень з крововтратою, а й ушкоджень життєво-важливих органів, і навіть летального наслідку.

Отже, фактичні обставини кримінального провадження свідчать, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 мали умисний протиправний характер, що свідчить про наявність у нього прямого умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому.

Суд першої інстанції неправильно оцінив фактичні обставини кримінального провадження та дійшов помилкового висновку про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 , дійшовши необґрунтованого висновку про наявності в діях останнього ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України.

За такого, апеляційний суд погоджується із доводами, викладеними в апеляційній скарзі прокурора та вважає, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч.1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Відповідно до ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування закону, який не підлягає застосуванню, що в даному випадку полягало в неправильній перекваліфікації дій обвинуваченого та необґрунтованому звільненню обвинуваченого від відбування покарання, а тому згідно з вимогами ст.ст. 413, 420 КПК України є підставою для скасування вироку суду першої інстанції і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції.

Згідно ст. 50, 65 КК України, апеляційний суд призначає покарання в межах санкції статті Особливої частини КК У країни, відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_6 апеляційний суд в якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, враховує його щире каяття, обставин, які обтяжують покарання не встановлено. Дані про особу ОСОБА_6 свідчать про те, що він в силу ст. 89 КК України, раніше не судимий, вчинив умисне тяжке кримінальне правопорушення, перебуває на обліку в обласному наркологічному диспансері з діагнозом: «РПП внаслідок вживання опіоїдів. Синдром залежності. Зловживання каннабіноїдами», у лікаря-психіатра не перебуває, є інвалідом третьої групи, за місцем проживання в цілому характеризується з позитивного боку.

Наряду з цим, апеляційний суд враховує ступень тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжкого злочину, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, а також доводів прокурора про розмір покарання останньому, слід призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції зазначеної статті кримінального Закону.

На підставі ст. 75 КК України слід звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, зобов`язати ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 409, 413, 420, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2019 року стосовно ОСОБА_6 , засудженого за ст. 124 КК України скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 5 років.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки. Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, зобов`язати ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: