печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2020 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві у залі суду судове провадження за клопотанням ОСОБА_3 про встановлення стороні обвинувачення у кримінальному провадженні №0001027 від 22.08.2014 процесуального строку в порядку ст.ст.28, 114 КПК України,

В С Т А Н О В И В :
12.08.2020 року у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання ОСОБА_3 , вимоги якого, з урахуванням поданих уточнень зводяться до становлення в порядку ст.ст.28, 114 КПК України, процесуального строку для проведення досудового розслідування та для прийняття прокурором одного з передбачених ч. 1 ст. 283 КПК України процесуальних рішень у кримінальному провадженні №0001027 від 22.08.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.368 КК України, за результатами проведення досудового розслідування.

Мотивуючи подане клопотання заявник зазначає, що недотримання органом досудового розслідування розумного строку досудового розслідування порушує його права, що може призвести до негативних наслідків.

На думку заявника, саме встановлення процесуального строку для проведення слідчим певних слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій під час досудового розслідування може запобігти настанню негативних наслідків. Заявник вважає, що процесуальний строк один місяць, з урахуванням обставин встановлених під час відповідного кримінального провадження, буде достатнім для виконання обсягу слідчих (розшукових) та інших процесуальних для завершення досудового розслідування.

Заявник в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду клопотання повідомлений належним чином. На адресу суду надійшла заява ОСОБА_3 , в якій останній вимоги клопотання підтримує в повному обсязі, просить його задовольнити з наведених в ньому підстав, а судовий розгляд провести за його відсутності на підставі наявних матеріалів судового провадження.

Представник прокуратури м.Києва у судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду клопотання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно норми ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду клопотання слідчим суддею не здійснювалась.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті клопотання у відсутність осіб, які не з`явились, на підставі наданих доказів.

Вивчивши клопотання, дослідивши матеріали провадження, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Положення ст. 55 Конституції України визначають, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Так, відповідно до п.18 ч.1 ст.3 КПК України, ч.5 ст.21 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», завданням слідчого судді є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою.

Таким чином, законодавець чітко визначив роль слідчого судді у системі кримінального судочинства: забезпечити, аби правоохоронні органи під час здійснення наданих їм повноважень не порушували права, свободи і інтереси особи.

Верховний Суд в ухвалі від 06.03.2018 (судова справа № 243/6674/17-к) зазначив, що кримінальне процесуальне законодавство за своєю суттю складає корпус положень, які обмежують свободу дій держави при розслідувані злочинів. Сенс кримінального процесуального законодавства у демократичній країні полягає в тому, щоб збалансувати цей легітимний інтерес у розслідуванні злочинів з іншими - не менш важливими - цінностями і інтересами суспільства: захистом від надмірного втручання держави в приватну сферу, захистом від свавілля, цінністю особистої свободи, запобіганню приниженню гідності, цінністю сімейних зв`язків, свободою підприємницької діяльності тощо.

Разом з цим, важко навіть перерахувати всі цінності і легітимні інтереси, які захищає кримінальне процесуальне законодавство від бажання розслідувати злочини за будь-яку ціну. Саме через складність визначення цього балансу, він визначається законом. З огляду на це, саме на судову систему покладено обов`язок забезпечення дотримання визначеного законом балансу між потребами розслідування і іншими суспільними цінностями.

Відповідно до ст. 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите.

Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом.

Ця норма кореспондує із положеннями частин 1, 2 ст. 114 КПК України, які передбачають, що для забезпечення виконання сторонами кримінального провадження вимог розумного строку слідчий суддя, суд має право встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого цим Кодексом, з урахуванням обставин, встановлених під час відповідного кримінального провадження. Будь-які строки, що встановлюються прокурором, слідчим суддею або судом, не можуть перевищувати меж граничного строку, передбаченого цим Кодексом, та мають бути такими, що дають достатньо часу для вчинення відповідних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень та не перешкоджають реалізації права на захист.

Отже, передбачений ч. 2 ст. 28 КПК України обов`язок слідчого судді стежити за дотриманням розумного строку при розгляді питань, віднесених до його компетенції, не виключає можливості розгляду ним клопотань, поданих на підставі ч. 6 ст. 28 КПК України, та встановлення для сторін кримінального провадження процесуальних строків відповідно до положень ст. 114 КПК України.

Викладене вище кореспондується з позиціями, викладеними Другою судовою палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 18 жовтня 2019 у справі №757/37346/18-к (провадження 51-1329кмп19) та Третьою судовою палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 25 березня 2020 року у справі №757/5607/19-к (провадження 51-4094км19), які беруться слідчим суддею до уваги в силу вимог ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З огляду на це, слідчий суддя приходить до висновку що вказане клопотання подано уповноваженою особою та у спосіб, визначений КПК України, а відтак підлягає розгляду в судому засіданні.

Так, судовим розглядом встановлено, що у провадженні Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Києві перебуває кримінальне провадження №0001027 від 22.08.2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.368 КК України.

Вказане кримінальне провадження було розпочато за правилами, передбаченими Кримінально-процесуальним кодексом України 1960 року, а саме кримінальну справу №50-4994 порушено постановою слідчого в ОВС прокуратури м. Києва від 31.05.2008 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України.

В подальшому, кримінальна справа була направлена з обвинувальним висновком до суду, однак 25.12.2013 року постановою Шевченківського районного суду м. Києва обвинувальний висновок було повернуто прокурору міста Києва для організації проведення додаткового розслідування. Апеляційним судом м. Києва апеляційна скарга прокурора на постанову Шевченківського районного суду м. Києва залишена без задоволення, а постанова без змін.

Згідно п. 11 розділу ХІ «Перехідних Положень» КПК України (в редакції 2012 року), кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій і Верховним Судом України в порядку, який діяв до набрання чинності КПК України (в редакції 2012 року).

Відповідно до п. 12 розділу ХІ «Перехідних Положень» КПК України (в редакції 2012 року), розслідування кримінальних справ, передбачених пунктом 11 цього розділу, у разі повернення таких кримінальних справ судом прокурору для проведення додаткового розслідування проводиться у порядку, передбаченому КПК України (в редакції 2012 року).

В подальшому, на виконання вимог Кримінального процесуального кодексу України 2012 року, відомості, які містились у матеріалах кримінальної справи №50-4994 було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а кримінальному провадженню присвоєно №0001027 від 22.08.2014 року.

09.12.2014 слідчим в ОВС слідчого відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_4 була винесена постанова про закриття кримінального провадження №0001027 від 22.08.2014 року на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, яка в подальшому постановою заступника прокурора м. Києва ОСОБА_5 від 08.02.2019 року була скасована, а матеріали кримінального провадження було направлено до управління з розслідувань кримінальних проваджень слідчими органами прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва для організації подальшого досудового розслідування.

В подальшому, після припинення функції слідства відповідно до Закону України «Про прокуратуру», як слідує з матеріалів судового провадження, досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001027 від 22.08.2014 року доручено Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, де, відповідно до наданих слідчому судді доказів, кримінальне провадження перебуває дотепер.

Враховуючи що заявником у клопотанні порушується питання щодо недотримання стороною обвинувачення розумних строків у кримінальному провадженні, слідчий суддя бере до уваги практику Європейського суду з прав людини з питань застосування статті 6 Конвенції в частині оцінки розумності строку проведення досудового слідства.

Строки досудового розслідування та судового розгляду, відповідно до міжнародних договорів України, повинні бути розумними. Статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року передбачено, що кожен має право при розгляді будь-якого пред`явленого йому кримінального обвинувачення бути судимим без невиправданої затримки (підпункт «с» пункту 3).

Відповідно до статті 7 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) розумність строків є однією із загальних засад кримінального провадження.

В контексті «розумного» строку судового розгляду, у своєму рішенні «Поліщук проти України» від 15 жовтня 2009 року ЄСПЛ визнав порушення статті 6 параграф 1 Конвенції і зазначив, що «Відповідно статті 6 параграфу 1 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і стороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення (п 19)

З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один строк у конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства» від 29 листопада 1988 року).

В контексті кримінального провадження, Конституційний Суд України, у своєму рішенні від 30 січня 2003р. (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора) відзначив, що «поняття розумний строк досудового слідства є оціночним, тобто таким, що визначається у кожному конкретному випадку з огляду на сукупність усіх обставин вчинення і розслідування злочину». Визначення розумного строку досудового слідства залежить від багатьох факторів, включаючи обсяг і складність справи, кількість слідчих дій, число потерпілих та свідків, необхідність проведення експертиз та отримання висновків тощо. Але за будь-яких обставин строк досудового слідства не повинен перевищувати меж необхідності. Досудове слідство повинно бути закінчене у кожній справі без порушення права на справедливий судовий розгляд і права на ефективний засіб захисту, що передбачено ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 253 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року йдеться: «Суд зазначає, що момент, з якого ст. 6 починає застосовуватись до «кримінальних» питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд віддавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у п. 1 ст. 6» ( п. 62 рішення ЄСПЛ у справі «Шубінський проти Словенії» від 18 січня 2007 року)

У справі «Антоненков проти України» Європейський суд наголосив, що «розумність тривалості провадження має бути оцінена в світлі конкретних обставин справи з врахуванням критеріїв, напрацьованих Європейським судом, зокрема складності справи та поведінки заявника і відповідних державних органів. Крім того, також має прийматись до уваги характер процесу та значення, яке він мав для заявника (рішення у справі «Антоненков та інші про України» від 22 листопада 2005 року, остаточне).

Зі змісту клопотання вбачається, що до ОСОБА_3 постановами слідчого було застосовано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, а також постановами слідчого відсторонено останнього від посади, та накладено арешт на майно ОСОБА_3 . Таким чином, враховуючи, що зі змісту постанови про закриття кримінального провадження від 09.12.2014 не вбачається що вони були скасовані, а також ту обставину, що вказана постанова в подальшому 08.02.2019 року була скасована, то в силу вимог п.9 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року обмеження прав, які на даний момент зазнає ОСОБА_3 через стан невизначеності внаслідок недотримання органом досудового розслідування розумного строку у кримінальному провадженні, є істотними та такими, що потребують відновленню шляхом реалізації слідчим суддею судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Обов`язковість урахування цілої низки конкретних обставин справи при визначенні розумності строку у кримінальному провадженні зумовила також необхідність вироблення ЄСПЛ переліку взаємопов`язаних критеріїв, які сформовано, зокрема, у рішення ЄСПЛ у справі «Кениг проти Федеративної республіки Німеччини». Відповідно до п. 99 цього Рішення: «розумний строк розгляду в сенсі п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод оцінюється з огляду на обставини справи. Вивчаючи розумність строків кримінального процесу, суд звертає увагу inter alia (поміж іншим) на складність справи, поведінку заявника та рух справи в адміністративних органах і судах. Однак, затримки, викликані труднощами справи й поведінкою заявника, самі по собі не виправдовують тривалість судового розгляду. Головна причина полягає в процесі ведення справи, тобто саме способі реалізації уповноваженими суб`єктами своїх повноважень». Аналогічна позиція висловлена і у п. 116 рішення ЄСПЛ у справі «Вергельський проти України» від 12 березня 2009 року, рішення у справі «Фрідленд проти Франції» від 27 червня 2000 року, п. 67 рішення у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» від 25 березня 1999 року, рішення у справі «Філіс проти Греції» від 27 серпня 1991 року.

З матеріалів клопотання слідує, що заявником неодноразово направлялись скарги в порядку ст.308 КПК України з метою застосування механізмів відновлення порушених прав в порядку, передбаченому нормами Кримінального процесуального кодексу України. Однак, як слідує з матеріалів судового провадження, вказані скарги не вирішили поставлених у ній питань, кримінальне провадження досі продовжується, повідомлення про підозру жодній особі не вручено, застосовані в межах кримінального провадження заходи забезпечення кримінального провадження у встановлений КПК України 1960 року спосіб не скасовані.

Таким чином, передбачені КПК України заходи оскарження бездіяльності слідчого до процесуального керівника виконано.

Як слідує з відповіді на клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №0001027 від 22.08.2014 за підписом слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, ОСОБА_6 від 21.02.2020 за №11-4382/03-2020вих, ОСОБА_3 не набув статусу підозрюваного у вказаному кримінальному провадженні з моменту внесення відомостей до ЄРДР на виконання вимог КПК України 2012 року, тобто з 22.08.2014 року.

В той же час, відношення ОСОБА_3 до вказаного кримінального провадження підтверджується змістом постанови слідчого в ОВС слідчого відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження №0001027 від 22.08.2014 року на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

В пункті 39 рішення «Антоненков та інші проти України», Суд вказав, що період часу, який має бути взятий до уваги для визначення тривалості кримінального провадження, починається з дня, коли особу «обвинувачено» в автономному або матеріальному розумінні цього терміна. Він закінчується у день, коли обвинувачення остаточно визначено або провадження припинено (п. 81 рішення у справі «Рохліна проти Росії» від 7 квітня 2005 року).

ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначає, що обвинувачений у кримінальній справі повинен мати право розраховувати на здійснення провадження в його справі з особливою ретельністю і що положення ст. 6 покликані не допускати в кримінальних справах надто тривалого перебування обвинувачуваної особи в стані невизначеності щодо своєї долі. «Це означає, що період, який слід брати до уваги, триває до тих пір, поки висунуті звинувачення більш не впливають на стан конкретної особи і усунена невизначеність щодо його правового статусу...» (рішення у справі «Стогмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року, п. 89 рішення у справі «Нахманович проти Росії» від 2 березня 2006 року та п. 71 рішення у справі «Іванов проти України» від 7 грудня 2006 року).

Відповідно до позиції ЄСПЛ щодо питання про взаємозв`язок між гарантією, закріпленою у частині першій статті 6 Конвенції, та положенням статті 13 Конвенції, викладеної у згаданому рішенні у справі «Кудла проти Польщі», право особи на судовий розгляд протягом розумного строку буде менш ефективним, якщо відсутня можливість направити скаргу про порушення прав, передбачених Конвенцією, спочатку до національних органів. У цій справі Суд констатував порушення статті 13 Конвенції, оскільки заявник не мав у своєму розпорядженні ефективного національного засобу правового захисту, за допомогою якого він зміг би реалізувати своє право на «судовий розгляд упродовж розумного строку» відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції ( п. 160 рішення). Зокрема, Суд вказав на відсутність у національному праві будь-яких спеціальних правових засобів, за допомогою яких заявник міг би оскаржити тривалість провадження та прискорити його ( п. 159 рішення).

Поряд з вищевикладеним, слідчий суддя приймає до уваги і критерії для визначення розумності строків кримінального провадження, передбачені ч. 3 ст. 28 КПК України, якими є: складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Крім того, слідчий суддя приймає до уваги і положення статті 49 КК України, якою передбачено обчислення строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності. Такий строк з дня вчинення особою злочину і до дня набрання вироком законної сили становить десять років у разі вчинення тяжкого злочину. Обставин, передбачених п.п.2, 3, 5 ст.49 КК України слідчим суддею відповідно до матеріалів судового провадження не встановлено.

Стороною обвинувачення наявними матеріалами кримінального провадження не підтверджено і не наведено жодних аргументів, які б свідчили про особливу складність провадження, так само, не наведено жодних відомостей, які б свідчили про наявність перешкод або труднощів, які б перешкоджали прогресу у розслідуванні цього кримінального провадження, у тому числі відомостей, які б свідчили про неможливість його завершення шляхом прийняття прокурором одного з передбачених ч. 1 ст. 283 КПК України процесуальних рішень, на що вказує його достатня тривалість, яка вказує на неефективність здійснення досудового розслідування, його безпричинне затягування.

Викладені вище обставини свідчать про необхідність встановлення органу досудового розслідування процесуальних строків для вчинення всіх необхідних слідчих (розшукових) дій та вжиття заходів забезпечення кримінального провадження у розумні строки, оскільки досудове розслідування здійснюється повільно без достатньо вагомих аргументів, статус ОСОБА_3 органом досудового розслідування так і не визначений, що може призвести до порушення прав сторони кримінального провадження.

За викладених обставин, слідчий суддя, здійснюючи в порядку, передбаченому КПК України, судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні, дійшов висновку про часткове задоволення клопотання та встановлення строку досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001027 від 22.08.2014 для прийняття прокурором одного з передбачених ч.1 ст.283 КПК України процесуальних рішень.

Однак, слідчий суддя приходить до висновку, що строк, зазначений особою у клопотанні, є недостатнім для вчинення процесуальних дій, які імовірно необхідно виконати стороні обвинувачення у даному кримінальному провадженні, а відтак клопотання підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст. 3, 8, 19, 55, 64, 68, 124 Конституції України, ст.ст. 1-35, 113, 114, 116, 303-309 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В :
Клопотання задовольнити частково.

Встановити строк 3 (три) місяці з дня проголошення ухвали для проведення досудового розслідування та для прийняття прокурором одного з передбачених ч. 1 ст. 283 КПК України процесуальних рішень у кримінальному провадженні №0001027 від 22.08.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, за результатами проведення досудового розслідування.

Обов`язок виконання ухвали щодо проведення повного обсягу необхідних слідчих дій у визначений слідчим суддею строк досудового розслідування в кримінальному провадженні №0001027 від 22.08.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України, покласти на слідчого (слідчих слідчої групи), яким (якими) здійснюється досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

Обов`язок виконання ухвали щодо прийняття прокурором одного з передбачених ч. 1 ст. 283 КПК України процесуальних рішень у вказаному кримінальному провадженні за результатами проведення досудового розслідування покласти на прокурора, який здійснює процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0001027 від 22.08.2014.

Ухвала слідчого судді не може бути оскаржена і набирає законної сили з моменту її оголошення.

Визначений ухвалою слідчого судді строк слід обраховувати з моменту її отримання.

Ухвала слідчого судді не може бути оскаржена і набирає законної сили з моменту її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1