КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві у режимі відеоконференцзв`язку з ДУ «Київський слідчий ізолятор» матеріали контрольного судового провадження у кримінальному провадженні № 0000361 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 15, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 8 грудня 2020 року,
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_8
представників потерпілого ОСОБА_9
ОСОБА_10
захисників ОСОБА_6
ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_5
В С Т А Н О В И Л А :
Бориспільським міськрайонним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0000361 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 15, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 8 грудня 2020 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_5 строк тримання під вартою до 4 лютого 2021 року включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 та задовольнити клопотання захисника про зміну запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, обрати відносно ОСОБА_5 запобіжний у виді цілодобового домашнього арешту за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування апеляційних вимог захисник, з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини, зазначає про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та вмотивованості, суд обмежився лише цитуванням переліку законодавчих підстав застосування запобіжного заходу без встановлення їх наявності та обґрунтованості щодо ОСОБА_5 а тому ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам КПК України, Конвенції про захист прав людини.
Апелянт вказує на те, що судом першої інстанції допущене істотне порушення вимог КПК України, яке полягає у безпідставному застосуванню відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, адже в порушення вимог КПК України судом першої інстанції не розглянуто та не вирішено по суті клопотання сторони захисту про зміну ОСОБА_5 запобіжного заходу на більш м`який (обрання більш м`якого запобіжного заходу).
В апеляційній скарзі вказується на те, що висновки суду про результати розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою та/або клопотання про зміну запобіжного заходу на більш м`який повинні міститися у резолютивній частині ухвали суду. Відповідно до матеріалів справи прокурором було подано до суду письмове клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою від 4 грудня 2020 року. У свою чергу, під час підготовчого судового засідання стороною захисту - адвокатом ОСОБА_7 подано до суду письмове заперечення на вищевказане клопотання прокурора, де міститься клопотання про обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, а саме цілодобового домашнього арешту та/або застави.
Проте, як зазначає апелянт, як вбачається із резолютивної частини оскаржуваної ухвали, у порушення вимог з ч.ч. 4, 5 ст. 199, ч.ч. 1, 4 ст. 201, ст. 372 КПК, суд першої інстанції не розглянув та не вирішив по суті клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який.
На переконання захисника, висновки суду першої інстанції щодо наявності у кримінальному провадженні ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування до особи запобіжних заходів, не підтверджується сукупністю неспростовних доказів, а є лише виключно суб`єктивними припущеннями прокурора та слідчого.
Окрім того, в апеляційній скарзі захисник посилається на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам.
Як зазначає захисник, суд першої інстанції не взяв до уваги докази сторони захисту, які підтверджують факт відсутності ризиків у кримінальному провадженні, тяжкий стан здоров`я ОСОБА_5 , ненадання йому необхідної медичної допомоги та неможливість його подальшого перебування під вартою. Так апелянт акцентує увагу на тому, що судом першої інстанції не враховано доводів сторони захисту щодо порушення права обвинуваченого ОСОБА_5 на охорону здоров`я та нездатність Держави забезпечити право на охорону здоров`я та на отримання необхідного медичного лікування ОСОБА_5 в умовах перебування останнього під вартою, що обвинувачений ОСОБА_5 має ряд тяжких та хронічних захворювань, які є небезпечними для його життя і здоров`я. Окрім того, захисник зазначає про те, що відповідно до висновку лікаря кардіолога від 3 жовтня 2019 року, ОСОБА_5 має дуже високі ризики кардіо-васкулярних ускладнень (інсульт, інфаркт, розшаровуючи аневризма аорти), що призведуть до інвалідизації або навіть до фатальних наслідків, а згідно з висновком лікаря нейрохірурга ОСОБА_11 від 21 листопада 2019 року обвинувачений ОСОБА_5 потребує хірургічного лікування. Також відповідно до висновку лікаря нейрохірурга ОСОБА_12 від 23 січня 2020 року ОСОБА_5 необхідно оперативне втручання для вентрикуло-перитонального шунтування. Наслідком ненадання своєчасної медичної допомоги меже бути незворотні зміни від захворювання в головному мозку. Апелянт зазначає, що за період часу протягом якого ОСОБА_5 перебуває під вартою, стан здоров`я останнього значно погіршився, а наявні хвороби значно загострились, а стороною обвинувачення та службовими особами ДУ «Київський слідчий ізолятор» не виконано ряд судових рішень про надання ОСОБА_5 необхідної медичної допомоги.
Окрім того в апеляційній скарзі звертається увага й на те, що стан здоров`я ОСОБА_5 , його характеристики у побуті та на роботі, наявність судимостей, його соціальні зв`язки, відсутність ризиків у протиправній поведінці не враховані Бориспільським міськрайонним судом при прийнятті рішення про обрання міри запобіжного заходу.
Сторона захисту переконана, що можливо застосувати відносно ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту та/або застави, застосування яких буде співрозмірне забезпеченню виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України.

Захисник ОСОБА_7 , не погоджуючись з ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 , та задовольнити клопотання захисника про зміну запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який; обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний у вигляді цілодобового домашнього арешту, заборонивши останньому залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , за виключенням випадків отримання останнім необхідної медичної допомоги у медичних закладах, та/або застосувати відносно нього запобіжний захід у вигляді застави у розмірі від 80 до 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
З посиланням на рішення Європейського суду з прав людини, Конституцію України, КПК України, захисник вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною, постановленою з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та такою, що підлягає безумовному скасуванню.
Так захисник посилається на те, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 5 серпня 2019 року задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУ НП в Київській області про застосування відносно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосовано відносно останнього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 26 серпня 2019 року з можливістю внесення застави у розмірі 313 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 601273 гривні, з покладенням на нього відповідних особистих обов`язків. На виконання вимог ухвали адвокатом ОСОБА_7 6 серпня 2019 року сплачено за ОСОБА_5 заставу у розмірі 601273 гривні, та 6 серпня 2019 року останнього звільнено з-під варти. У подальшому на підставі відповідного клопотання прокурора ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року продовжено строк дії відповідних обов`язків підозрюваному ОСОБА_5 . Проте, ухвалою Київського апеляційного суду від 29 серпня 2019 року скасовано ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 5 серпня 2019 та постановлено нову ухвалу, якою застосовано відносно ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 26 серпня 2019 року без можливості внесення застави. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 4 вересня 2019 року постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволенні повторного клопотання старшого слідчого СУ ГУ НП в Київській області про тримання під вартою ОСОБА_5 . Проте, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2019 року задоволено клопотання слідчого про застосування відносно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за матеріалами кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000361 від 16 травня 2019 року, та застосовано відносно останнього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Таким чином, як зазначає захисник, ОСОБА_5 тривалий час перебуває під вартою.
Як зазначає захисник, оскаржувана ухвала постановлена з істотним порушенням вимог КПК України, яке полягає у тому, що суд першої інстанції не розглянув та не вирішив по суті клопотання сторони захисту про зміну ОСОБА_5 запобіжного заходу на більш м`який (обрання більш м`якого запобіжного заходу).
Окрім того, захисник посилається на те, що судом першої інстанції не враховані доводи сторони захисту про те, що клопотання прокурора не містять додаткових (нових) обґрунтувань необхідності продовження строку застосування найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , оскільки з моменту внесення стороною обвинувачення первинного клопотання про тримання під вартою ОСОБА_5 доводи прокурора, якими вій обґрунтовує необхідність подовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 , не зазнали змін та залишились повністю аналогічними первинним, що у свою чергу безумовно суперечить практики ЄСПЛ, а отже и чинному законодавству України.
Також захисник зазначає, що ризики, зазначені прокурором у клопотанні та наявність яких визнана судом, спростовуються тим, що ОСОБА_5 мав можливість, у разі необхідності, та цілком достатній час на вчинення дій, спрямованих на ухилення від слідства та суду, у тому числі, шляхом залишення меж території України, однак останній таких дій не здійснював. Більш того, ОСОБА_5 не з`являвся у судові засідання з поважних причин у зв`язку з тим, що перебував на стаціонарному лікуванні. Будь-яких інших причин неявки ОСОБА_5 за викликом не встановлено і стороною обвинувачення доказів на підтвердження вказаних обставин не надано.
В апеляційній скарзі захисник вказує про те, що на даний час стороною обвинувачення допитано всіх свідків, призначено та проведено всі необхідні експертизи, а тому ризики впливу ОСОБА_5 на потерпілого, свідків, експерта взагалі відпали.
Окрім того захисник зазначає про неврахування судом першої інстанції доводів сторони захисту щодо порушення права обвинуваченого ОСОБА_5 на охорону здоров`я, нездатність Держави забезпечити право на охорону здоров`я та на отримання необхідного медичного лікування ОСОБА_5 в умовах перебування останнього під вартою, оскільки ОСОБА_5 має ряд тяжких захворювань, потребує медичної допомоги та лікування в умовах стаціонару, певних видів оперативного втручання, що в умовах СІЗО є не можливим, що ухвали суду про проведення медичного огляду ОСОБА_5 та надання йому медичних послуг, яких він потребує, установою СІЗО не виконується.

Заслухавши доповідь судді, позицію захисників та обвинуваченого на підтримку апеляційних скарг, прокурора, представників потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали контрольного судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з таких підстав.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_5 обвинувачується у тому, що восени 2018 року, точний час та місце досудовим розслідуванням не встановлений, у ОСОБА_5 на ґрунті неприязних відносин, пов`язаних з вирішенням спору про право власності на земельну ділянку та незавершеного будівництва, яке знаходиться на ній, та яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки :01:024:0289, з метою заволодіння вказаним майном, з корисних мотивів виник злочинний умисел на організацію умисного вбивства ОСОБА_13 . З метою реалізації свого злочинного умислу восени 2018 року, точний час та місце досудовим розслідуванням не встановлений, ОСОБА_5 запропонував раніше знайомому, Особі №1 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження), вчинити умисне вбивство на замовлення - ОСОБА_13 , згідно з розробленим ним планом, а саме шляхом підпалу автомобіля, в той момент, коли потерпілий ОСОБА_14 буде перебувати всередині, а у випадку спроби його втечі, нанести ножові поранення у життєво важливі органи останнього, тим самим організувати вчинення злочину. За підготовку та виконання вказаного злочину ОСОБА_5 пообіцяв Особі № 1 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження), вигоду матеріального характеру, конкретний вид та розмір якої під час досудового розслідування не встановлений, на що Особа № 1 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження), достовірно розуміючи протиправних характер вказаних дій, дав свою згоду. Водночас ОСОБА_5 , підшукуючи виконавців умисного вбивства ОСОБА_13 , достовірно розумів, що його знайомий Особа № 1 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження), вчинити умисне вбивство ОСОБА_13 один не зможе, то ж доручив йому підшукати ще одного співвиконавця зазначеного злочину, а також довести до його відома розроблений ним план вчинення кримінального правопорушення.
Для виконання вказаного злочину Особа №1 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження), приблизно восени 2018 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, у невстановленому місці, залучив раніше знайомого Особу № 2 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження), якому розповів про те, що ОСОБА_5 запропонував вчинити умисне вбивство ОСОБА_13 за вигоду матеріального характеру, конкретний вид та розмір якої під час досудового розслідування не встановлений, та довів до відома Особи № 2 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження) план вчинення злочину, розроблений ОСОБА_5 як організатором умисного вбивства. Крім цього, Особа № 1 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження), запропонував Особі № 2 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження), вчинити вказаний злочин спільно з ним, за що за погодженням з ОСОБА_5 , пообіцяв частину вигоди матеріального характеру, конкретний вид та розмір якої під час досудового розслідування не встановлений, яку надасть останній, на що Особа № 2 (матеріали стосовно якого виділені в окреме проваджень), погодилась.
З метою реалізації злочинного наміру, восени 2018 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлений, ОСОБА_5 , будучи організатором умисного вбивства, спрямовуючи, інструктуючи та координуючи дії Особи №1 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження) та Особи № 2 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження), попередньо домовився з останніми про спільне вчинення умисного вбивства ОСОБА_13 на замовлення ОСОБА_5 , яке полягало у протиправному заподіянні смерті ОСОБА_13 шляхом підпалу автомобіля, в якому буде перебувати останній, та подальшого нанесення йому ножових поранень у життєво важливі органи у випадку спроби втечі.
Згідно з розподіленими ролями та попередньо узгодженого із ОСОБА_5 злочинного плану, Особа №1 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження) та Особа № 2 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження) повинні були зупинити автомобіль «Лендровер Діскавері Спорт» державний номерний знак НОМЕР_1 , за кермом якого перебував ОСОБА_13 , шляхом розбиття лівого та правого передніх бокових вікон за допомогою скляних ємностей з горючою рідиною, яку у подальшому підпалити, а у випадку спроби втечі ОСОБА_15 , Особа № 1 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження), повинен був нанести йому ножові поранення у життєво важливі органи, а Особа № 2 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження), повинен перебувати поряд з метою подолання можливого спротиву потерпілого та забезпечення втечі з місця події за допомогою транспортного засобу після завершення злочину.
З метою реалізації вказаного злочину Особа №1 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження) та Особа № 2 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження), дотримуючись інструкцій ОСОБА_5 , розпочали підготовку до його вчинення, а саме: придбали у невстановленому місці та у невстановлений час, проте не раніше осені 2018 року, паливно-мастильні речовини, які попередньо змішали у консистенції, яка сприятиме швидкому загорянню, обрали найбільш сприятливе місце для реалізації свого прямого злочинного умислу та прослідкували за потерпілим - ОСОБА_13
26 жовтня 2018 року приблизно о 21.30 год. Особа №1 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження), діючи спільно з Особою № 2 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадженні, дотримуючись інструкцій ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , очікували появи ОСОБА_13 . Після цього у момент, коли ОСОБА_13 вийшов з приміщення офісного центру, сів за кермо автомобіля «Лендровер Діскавері Спорт» державний номерний знак НОМЕР_1 та розпочав рух, Особа №1 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження) та Особа № 2 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження), діючи згідно із заздалегідь розподіленими ролями, на виконання попередньо розробленого ОСОБА_5 злочинного плану, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, маючи прямий умисел, направлений на позбавлення життя потерпілого, тобто, посягаючи на найвищу соціальну цінність - життя людини, при цьому передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання у вигляді смерті ОСОБА_13 , утримуючи в руках заздалегідь заготовлені скляні ємності з паливно-мастильною рідиною, кинули їх в бік машини, на якій пересувався ОСОБА_13 , у результаті чого від їх протиправних дій були розбиті ліве та праве передні бокові вікна автомобіля, в салоні якого перебував ОСОБА_13 . Після цього Особа №1 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження), використовуючи запальничку, спробував підпалити паливно-мастильну рідину в середині автомобіля «Лендровер Діскавері Спорт» державний номерний знак НОМЕР_1 , яка не зайнялася, а ОСОБА_13 тим часом залишив салон автомобіля та почав тікати.
Продовжуючи реалізацію спільного, попередньо узгодженого з ОСОБА_5 та погодженого з особою, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, злочинного умислу, направленого на позбавлення життя ОСОБА_13 , Особа №1 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження), почав переслідувати потерпілого ОСОБА_13 та, наздогнавши його, з метою доведення злочину до кінця, умисно наніс йому два удари ножем в область грудей зліва та шиї зліва, тобто у життєво важливі органи людини, тим самим завдав тілесні ушкодження у вигляді:
- проникаючого поранення грудної клітки зліва з наявністю гематоракса, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння;
- колото-різаної рани середньої третини шиї зліва, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я; .

Після цього, Особа №1 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження) та Особа № 2 (матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження), не вчинивши усі дії, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця, побоюючись їх викриття, з метою уникнення кримінальної відповідальності, зникли з місця вчинення кримінального правопорушення у невідомому напрямку.

4 грудня 2020 року прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб.
Клопотання прокурора обґрунтоване тим, що обставини, що дають підстави обвинувачувати ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення підтверджуються зібраними матеріалами кримінального провадження, що будуть дослідженні у подальшому судом.
З посиланням на п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, прокурор зазначив про те, що ОСОБА_5 раніше не судимий, однак, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від десяти до п`ятнадцяти років, з конфіскацією майна.
Як вказав прокурор, наявними ризиками у даному кримінальному провадженні, які дають достатні підстави вважати, що відносно обвинуваченого ОСОБА_16 неможливо застосувати жоден із більш м`яких запобіжних заходів, як тримання під вартою є:
- згідно з п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України обвинувачений ОСОБА_5 , перебуваючи на волі може переховуватися від суду. Дані висновки зроблені з обставин, викладених в матеріалах кримінального провадження, а саме ОСОБА_5 , обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років позбавлення волі, що свідчить про те, що є всі підстави вважати, що лише запобіжний захід у виді тримання під вартою може забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Крім цього, ОСОБА_5 документувався паспортом громадянина України для виїзду за кордон, завдяки чому може залишити територію України. Крім цього встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 має дійсний паспорт громадянина Угорщини, що може сприяти його переховуванню від суду. Після обрання обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з можливістю внесення застави, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва на нього було покладено обов`язки, а саме: прибувати за кожною вимогою до органу досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості з`явитись через поважні причини - завчасно повідомляти про це посадову особу або орган, що здійснив виклик; здати на зберігання до СУ ГУ НП в Київській області свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в України. В ході проведення досудового розслідування встановлені факти неявки обвинуваченого ОСОБА_5 до Шевченківського районного суду м. Києва без поважних причин, що підтверджується ухвалами про привід ОСОБА_5 у судове засідання 25 липня 2019 року та 21 серпня 2019 року;

- згідно з п. З ч. 1 ст. 177 КПК України обвинувачений ОСОБА_5 може незаконно впливати на потерпілих, свідків, експерта у цьому ж кримінальному провадженні. Незаконний вплив на потерпілих, свідків, експертів у цьому ж провадженні можуть позбавити сторону обвинувачення надати суду належні і допустимі докази у цьому кримінальному провадженні, адже останній обвинувачується у вчиненні злочину із використанням насильства щодо іншої особи. Крім цього, кримінальне провадження, у якому ОСОБА_5 є обвинуваченим, виділене з матеріалів досудового розслідування № 0002096, у якому до двох підозрюваних застосовані заходи безпеки у вигляді переведення до іншої установи, оскільки в ході досудового розслідування отримано оперативну інформацію про наявність загрози життю, здоров`ю підозрюваних;

- згідно з п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України обвинувачений ОСОБА_5 , може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, на що вказує його неявка до КЗ КОР «ОПНМО» смт. Глеваха, що розташоване за адресою: Київська область, Васильківський район, смт. Глеваха, вул. Вокзальна, 8 для проходження амбулаторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи;

- згідно з п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України обвинувачений ОСОБА_5 може продовжити свою злочинну діяльність та вчинити нові кримінальні правопорушення. Дані висновки зроблені з обставин, викладених у матеріалах кримінального провадження, оскільки злочин не було доведено до кінця з причин, які не залежали від його волі, а, перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_5 зможе вчиняти дії направлені на доведення злочину до кінця.

Вік та стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_5 не перешкоджають можливості його тримання під вартою.
Вказані відомості щодо особи ОСОБА_5 об`єктивно вказують на те, що, перебуваючи на волі, існують реальні ризики, що обвинувачений буде мати можливість переховуватись від суду; незаконно впливати на потерпілого, свідків, експерта у цьому ж провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Як зазначив прокурор, сукупність вказаних обставин та фактичних даних свідчить про те, що жоден з інших запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК Укради наведеним вище, які на даний час не зменшилися та не зникли.

8 грудня 2020 року захисником ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_5 подано клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який.
Вказане клопотання обґрунтоване, з посиланням на практику Європейського Суду з прав людини, КПК України та Конституцію України, тим, що ОСОБА_5 тривалий час перебуває під вартою, а на час розгляду клопотання прокурора у кримінальному провадженні відсутні додаткові (нові) обґрунтування необхідності продовження строку застосування відносно ОСОБА_5 найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а отже відсутні підставі і для задоволення відповідного клопотання прокурора.
Окрім того, захисник зазначив про те, що на даний час ризики впливу обвинуваченого ОСОБА_5 на потерпілого, свідків, експерта тощо зникли (відпали), а так само відпав ризик ухилення ОСОБА_5 від органу досудового розслідування, оскільки на даний час обвинувальний акт направлений до суду, тобто, стороною обвинувачення проведено весь комплекс слідчих та процесуальних дій, що на даний час у довій справі з розгляду обвинувального акту відносно ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які на думку сторони обвинувачення є виконавцями замаху на вбивство потерпілого), допитано потерпілого та усіх свідків сторони обвинувачення а, відтак, як зазначив захисник, твердження сторони обвинувачення ґрунтується на припущеннях.
У клопотанні захисник послався на те, що доводи сторони обвинувачення щодо наявності ризиків спростовуються тим, що ОСОБА_5 мав об`єктивну можливість та цілком достатній час на вчинення дій, спрямованих на ухилення від слідства та суду, у т.ч. шляхом залишення меж території України, однак, він таких дій не здійснював. Щодо наявності паспортів, то ОСОБА_5 вони втрачені, про що слідчий був повідомлений у встановленому законом порядку, і офіційно звернувся до органів поліції за фактом втрати цих документів. Також ухвали про привід не були виконані, оскільки ОСОБА_5 добровільно з`явився до суду. Також ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні.
Також, як на підставу зміни запобіжного заходу, захисник послався на вік обвинуваченого, обставини, які характеризують його тільки з позитивної сторони, стан його здоров`я, неналежне надання останньому медичної допомоги, сталість міцних соціальних зв`язків, наявність постійного місця проживання та роботи.

8 грудня 2020 року за результатами розгляду клопотань, вислухавши всіх учасників судового розгляду, суд постановив ухвалу, якою обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено строк тримання під вартою до 4 лютого 2021 року включно.
Щодо обґрунтованості підозри, то суд зазначив про те, що оцінка обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення судом здійснюватиметься після закінчення судового розгляду під час ухвалення вироку. Станом на 8 грудня 2020 року стадія досудового розслідування завершена та зібрано усі докази, які прокурор вважав достатніми для складання обвинувального акту. Із змісту обвинувального акту, який надійшов до суду, вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 15, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України. В обвинувальному акті, зокрема, викладене формулювання обвинувачення та фактичні обставини правопорушення.

Що стосується наявності ризиків кримінального провадження, то суд вказав про те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 15, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України. Санкція ч. 2 ст. 115 КК України передбачає позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті. На думку суду, ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, з моменту застосування цього запобіжного заходу не зменшився і не відпав та полягає у вірогідності переховування від суду з метою уникнення покарання у разі визнання його винним у вчиненні особливо тяжкого злочину. Також суд погодився із доводами прокурора щодо наявності ризику незаконного впливу на свідків, потерпілого та експерта, хоча останній є мінімальним. Водночас, наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення та ризику, що обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, прокурором не доведено. Отже, суд дійшов висновку, що існують ризики, передбачені статтею 177 КПК України, а тому на даному етапі кримінального провадження застосування запобіжного заходу є об`єктивно необхідним з метою дієвості відповідного кримінального провадження.

Перевіряючи можливість застосування до обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу, суд дійшов висновку, що досліджені під час судового засідання ризики свідчать, що менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з тимчасовою ізоляцією, може негативно відобразитися на здійсненні судового провадження, належного виконання ОСОБА_5 своїх процесуальних обов`язків, що застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло не забезпечить його належної поведінки і не зменшить наявні ризики, у тому числі ризику переховування від суду та незаконного впливу на свідків та потерпілого. Про обрання відносно нього особистої поруки не надходило жодної заяви від осіб, які заслуговують на довіру. Застосування до обвинуваченого особистого зобов`язання не забезпечить його належної поведінки і не зменшить наявність ризиків, не зможе перешкодити їх реалізації.
Окремо суд звернув увагу на те, що за клопотанням обвинуваченого розгляд кримінального провадження здійснюватиметься судом присяжних у складі двох суддів та трьох присяжних. Станом на 8 грудня 2020 року в суді відбувся відбір присяжних, у зв`язку із чим визначено трьох основних і двоє запасних присяжних. Після приведення вказаних присяжних до присяги, розпочнеться процедура судового розгляду і дослідження долучених сторонами доказів. Отже, суд дійшов висновку про недостатність застосування до ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу на даній стадії провадження, а тому продовжив строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 4 лютого 2021 року включно.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою судом першої інстанції з`ясовані всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Відповідно до змісту ухвали при вирішення питання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою суд врахував, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, а тому являє собою значну суспільну небезпеку.
Крім того, колегія суддів приймає до уваги і стадію даного судового провадження, те, що докази, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, судом першої інстанції в повному обсязі не досліджені, а за таких обставин залишається достатньо підстав вважати, що обвинувачений, опинившись на волі, зможе перешкодити встановленню істини у справі під час судового провадження, на що вказує характер протиправних дій, в яких ОСОБА_5 обвинувачується.

Окрім того, на переконання колегії суддів, на даній стадії кримінального провадження, з огляду на те, що судовий розгляд кримінального провадження ще не розпочатий, існує ризик впливу на потерпілого та свідків, які ще не допитані у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_5 , про що свідчать як відомості, викладені прокурором у клопотанні про те, що відносно двох підозрюваних застосовані заходи безпеки у вигляді переведення до іншої установи, оскільки в ході досудового розслідування отримано оперативну інформацію про наявність загрози життю та здоров`ю підозрюваних, що не заперечувалось стороною захисту під час судового розгляду, так і пояснення представників потерпілих під час апеляційного розгляду про те, що потерпілому надходили та надходять погрози від ОСОБА_5 , і по вказаним обставинам внесені відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Одночасно, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що є достатньо підстав вважати, що обвинувачений з огляду на тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватими у злочині, який відноситься до категорії особливо тяжкого та у вчиненні якого ОСОБА_5 обвинувачується, може ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування).

З огляду на значимі для даного провадження обставини, колегія суддів вважає, що на даний час строк перебування обвинуваченого під вартою не можна визнати таким, що порушує принцип справедливої співрозмірності між повагою на його особисту свободу та публічними інтересами, що випливають з прав потерпілих на захист від особливо тяжкого кримінального правопорушення, на охорону їх прав та законних інтересів і забезпечення швидкого та повного розгляду даної справи. На переконання колегії суддів, суд першої інстанції на даному етапі обґрунтовано продовжив ОСОБА_5 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші, менш суворі, запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК, у тому числі і домашній арешт, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції мотивована належним чином неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційних скарг захисників про відсутність ризиків, є безпідставними.

Доводи сторони захисту про те, що всупереч вимогам ст. 370 КПК України ухвала суду є незаконною, необґрунтованою, невмотивованою, є безпідставними, оскільки спростовуються наявними у матеріалах провадження даними, а також змістом оскаржуваної ухвали.
Зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що судом розглядались клопотання як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині ухвали, і відсутність вказівки у резолютивній частині ухвали про відмову у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 , як і про задоволення клопотання прокурора, не є безумовною підставою для скасування постановленого рішення.

Що стосується доводів апелянтів про те, що судом не враховані стан здоров`я обвинуваченого, неналежне надання йому медичної допомоги, його вік, міцність соціальних зв`язків та інші обставини, що впливають на вирішення питання про продовження строку тримання під вартою, то колегія суддів враховує, що посилання сторони захисту на неналежний стан здоров`я обвинуваченого за відсутності будь-якої медичної документації про неможливість перебування обвинуваченого в умовах ізоляції за станом здоров`я, не спростовують наявність у даному кримінальному провадженні наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та не можуть бути самостійною підставою для застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Доводи апелянта про те, що судом не враховано, що жодних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на які посилається прокурор, не доведено і вони взагалі відсутні, є необґрунтованими та спростовуються змістом оскаржуваної ухвали. Окрім того, на переконання колегії суддів, ризики, передбачені ст. 177 КПК України та зазначені судом, хоча і дещо знизилися, але продовжують існувати, і жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним у справі ризикам з урахуванням обставин справи, особи обвинуваченого та іншим обставинам, наявним у справі.

За таких обставин доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на наявних матеріалах провадження.

За обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винуватості обвинуваченого в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, не беручи до уваги виключно саму по собі тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винуватим, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, дійшов обґрунтованого висновку, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що обвинувачений вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати, зокрема, судовому розгляду, а саме, наявні ризик ухилення обвинуваченого від суду та впливу на потерпілого і свідків.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, у зв`язку з чим апеляційні скарги захисників не підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 8 грудня 2020 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_5 строк тримання під вартою до 4 лютого 2021 року включно, - залишити без змін, апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________________ _______________________ _________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2