Дата документу 22.04.2020 Справа № 317/102/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/102/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/491/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 170 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області від 30 березня 2020 року, якою задоволено клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000042, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 січня 2020 року, за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 146 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчий СВ Запорізького РВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 за погодженням з прокурором Запорізького відділу Запорізької місцевої прокуратури № 2 Запорізької області ОСОБА_10 , звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта майна 9802993, яка належить підозрюваному ОСОБА_7 , із забороною розпорядження арештованим майном.

Під час досудового розслідування встановлено, що 9 січня 2020 року приблизно о 19 годині ОСОБА_7 , знаходячись у приміщенні ванної кімнати будинку АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті неприязних відносин, які виникли під час сварки, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_11 , умисно кулаками рук наніс чисельні удари в область голови останньої, після чого обхопив голову ОСОБА_11 руками та декілька разів вдарив нею об ванну. Далі ОСОБА_7 наказав ОСОБА_11 слідувати за ним та повів її до належного йому сараю, що розташований поблизу будинку за адресою: АДРЕСА_3 . По дорозі до сараю ОСОБА_7 завдав декілька ударів руками в різні ділянки голови і тулуба потерпілої. Привівши ОСОБА_11 до сараю, ОСОБА_7 знову наніс їй декілька ударів руками в різні ділянки голови і тулуба. Внаслідок ударів, завданих ОСОБА_7 , потерпілій ОСОБА_11 , завдано тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, а саме: закрита черепно-мозкова травми, струс головного мозку, перелом кісток зводу черепа та кісток носу, забійно-скальпована рана тім`яно-потиличної ділянки, травматична ампутація вушної раковини, параорбітальні гематоми з двох сторін, множинні забої, садна м`яких тканин голови, обличчя, тулуба.
Крім того, 9 січня 2020 року приблизно о 19 годині ОСОБА_7 , знаходячись у будинку АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті неприязних відносин, які виникли під час сварки, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 , застосовуючи фізичну силу, умисно кулаками обох рук, наніс потерпілому декілька ударів в область голови, внаслідок чого ОСОБА_12 завдано легкі тілесні ушкодження у вигляді рани в ділянці лоба справа.

Крім того, 9 січня 2020 року приблизно о 19 годині 10 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись у приміщенні будинку АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з метою примушування потерпілу ОСОБА_11 до виконання цивільно-правових зобов`язань у вигляді сплати грошових коштів у сумі 12000 гривень, які остання повинна відшкодувати відповідно до боргової розписки від 2 грудня 2019 року, умисно кулаками рук наніс чисельні удари в область голови останньої, після чого обхопив голову ОСОБА_11 руками та декілька разів вдарив нею об ванну.

В подальшому, ОСОБА_7 реалізуючи свій злочинний намір з метою примушування ОСОБА_11 виконати цивільно-правові зобов`язання, використовуючи свою фізичну перевагу, подавляючи волю останньої, схопив її за одяг та вивів з будинку на вулицю, при цьому вона чинила опір. Далі примусив ОСОБА_11 слідувати за ним. Прийшовши до зупинки громадського транспорту, розташованого поблизу будинку потерпілої, в ході розмови ОСОБА_7 вдарив голову ОСОБА_11 об металічну конструкцію вказаної зупинки. Не зупиняючись на цьому ОСОБА_7 повів ОСОБА_11 до належного йому господарського приміщення, що розташоване поблизу будинку за адресою: АДРЕСА_3 . При цьому ОСОБА_7 , використовуючи фізичний примус, а саме утримування за одяг та удари руками в різні ділянки голови і тулуба потерпілої, не дозволяв ОСОБА_13 вільно пересуватися та самостійно повернутися додому.

Привівши ОСОБА_11 до вказаного господарського приміщення, ОСОБА_7 зв`язав її мотузкою, зав`язавши вузли на шиї та руках, і вільним кінцем мотузки прив`язав до ніжки ліжка, тим самим позбавивши потерпілу можливості вільно покинути вказане господарське приміщення, де утримував впродовж кількох годин.

Далі, з метою залякування потерпілої ОСОБА_11 та примушування її до якнайшвидшого виконання цивільно-правових зобов`язань у вигляді сплати грошових коштів у сумі 12000 гривень, які остання повинна відшкодувати відповідно до боргової розписки від 2 грудня 2019 року, ОСОБА_7 відв`язав ОСОБА_11 від ніжки ліжка та залишивши потерпілу зв`язаною мотузкою в ділянці шиї і рук, повів до залізничних колій станції Ростуща Придніпровської залізниці, де поклав її шиєю на залізничну колію та прив`язав шию мотузкою до рельси, вимагаючи повернення боргу та перепису всього належного майна. В такому положенні ОСОБА_7 утримував потерпілу впродовж кількох хвилин, поки вона не пообіцяла віддати йому належне їй майно в рахунок погашення боргу.

В подальшому, відв`язавши потерпілу ОСОБА_11 від рельси, ОСОБА_7 знову повів її до господарського приміщення, де залишив її, замкнувши двері сараю на ключ та незаконно утримував, позбавивши її права залишення місця, в якому вона не бажала перебувати, тим самим позбавивши її волі.

У вказаному господарському приміщенні ОСОБА_11 перебувала приблизно до 5 години 10 січня 2020 року, поки самостійно не покинула приміщення сараю через кватирку (форточку) вікна, скориставшись відсутністю ОСОБА_7 .

Таким чином, ОСОБА_7 підозрюється в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, тобто, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України; умисному легкому тілесному ушкодженні, тобто, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України; незаконному позбавленні волі, вчиненому з корисливих мотивів, тобто, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України.

В обґрунтування клопотання про накладення арешту на майно слідчий вказав, що в ході досудового розслідування потерпіла ОСОБА_11 заявила цивільний позов на суму 102104 грн. 30 коп., у зв`язку з чим, з метою забезпечення можливості відшкодування потерпілій спричиненої шкоди, виникла необхідність у накладенні арешту на майно підозрюваного ОСОБА_7 , за яким зареєстровано право приватної спільної часткової власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта майна 9802993.

Врахувавши наявність цивільного позову, правову підставу арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення злочину, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також те, що незастосування арешту, може призвести до відчуження належної підозрюваному ОСОБА_7 частки квартири, що у свою чергу може перешкодити відшкодуванню шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, слідчий суддя задовольнив клопотання про накладення арешту на майно.

В апеляційній скарзі захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_8 вважає ухвалу слідчого судді незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що слідчий та прокурор приховали від слідчого судді висновок експерта № 45 від 20 лютого 2020 року, відповідно до якого потерпілій ОСОБА_11 було заподіяно тілесні ушкодження середньої тяжкості, а також те, що 31 березня 2020 року ОСОБА_7 було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри з ч. 1 ст. 121 КК України на ч. 2 ст. 122 КК України.

Також зазначає, що родина підозрюваного надала потерпілій кошти для лікування та проїзду до лікарні в сумі 2500 гривень, а син підозрюваного також особисто купував потерпілій ліки та грошові кошти.

Звертає увагу, що в клопотанні не вказано підстав для накладення арешту на майно, що є порушенням п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України, не зазначено документів, що підтверджують право власності на майно, які належить арештувати, що є порушенням п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України, у зв`язку з чим, клопотання необхідно було повернути для усунення недоліків.

Крім того, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням є явно неспіврозмірним арештованому майну.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на 1/2 частину квартири.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_8 підтримав подану ним апеляційну скаргу в повному обсязі, зазначив, що ОСОБА_7 частково відшкодував шкоду, завдану злочином, але розмір відшкодування на цей час не перевищує суми, заявленої потерпілою у цивільному позові.

Підозрюваний ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу та зазначив, що 1/2 частина квартири належить йому, квартира коштує приблизно 3000 доларів США, тому частин її вартості для погашення цивільного позову не вистачить.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та зазначила, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення. До суду першої інстанції ОСОБА_7 не викликали, оскільки він міг продати чи переоформити квартиру, до того ж, було заборонено лише розпорядження частиною квартири і він з родиною не позбавлений можливості користуватися нею.

Заслухавши доповідь судді, підозрюваного та його захисника, прокурора, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Виходячи із положень ст. 131 КПК України, арешт майна є окремим видом заходу забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Норми, наведені у ст. 132 КПК України, визначають, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК, тобто з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, вирішуючи питання про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчий суддя повинен:

- перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи;

- з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається ініціатор клопотання, без застосування цих заходів;

- враховувати, що обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (частина третя статті 132 КПК України) покладається на слідчого та/або прокурора;

- взяти до уваги розумність та співрозмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

- враховувати, що докази на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про застосування заходів забезпечення, подаються особою, яка заявляє таке клопотання.

Колегія суддів приходить до висновку, що в даному провадженні слідчий суддя вищезазначених вимог закону дотримався, правильно вирішив питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно, врахувавши вимоги кримінального процесуального закону при застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження.

З клопотання слідчого вбачається, що він обґрунтував необхідність накладення арешту на належну підозрюваному ОСОБА_7 1/2 частину квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , метою забезпечення відшкодування підозрюваним спричиненої потерпілій ОСОБА_11 шкоди.

Додані до клопотання матеріали містять цивільний позов від 18 березня 2020 року, в якому ОСОБА_11 просить визнати її цивільним позивачем у кримінальному провадженні, стягнути з ОСОБА_7 на її користь 2104 гривень 30 копійок в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 100000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с. 13-19).

Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, підозрюваному ОСОБА_7 на праві приватної спільної часткової власності дійсно належить 1/2 частина квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта майна 9802993 (а.с. 20-21).

З огляду на ч. 6 ст. 170 КПК України, з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, арешт на майно накладається виключно за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 8 ст. 170 КПК України, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Проаналізувавши вищевказані норми кримінального процесуального законодавства можна дійти висновку, що якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу, то на момент звернення з клопотанням та його розгляду слідчим суддею, наявність цивільного позову є обов`язковою.

На думку колегії суддів, слідчий суддя, при вирішенні питання про накладення арешту на майно, зазначене у клопотанні слідчого, дотримався вимог, передбачених ст.ст. 172, 173 КПК України, дослідив додані до клопотання матеріали кримінального провадження, врахував правову підставу для арешту майна та інші обставини провадження, а тому посилання апелянта з цього приводу безпідставні.

Колегія суддів вважає, що враховуючи наявність у даному кримінальному провадженні цивільного позову на загальну суму 102104 грн. 30 коп., то накладення арешту на 1/2 частину квартири, яка є власністю підозрюваного ОСОБА_7 , є співрозмірним розміру шкоди, зазначеної в цивільному позові.

Доводи апеляційної скарги про повідомлення ОСОБА_7 про зміну раніше повідомленої підозри з ч. 1 ст. 121 КК України на ч. 2 ст. 122 КК України на правильність висновків слідчого судді не впливають, оскільки цивільний позов у даному провадженні потерпіла ОСОБА_11 заявила незалежно від правової кваліфікації дій підозрюваного, і факт зміни підозри за одним з епізодів злочинної діяльності на іншу кваліфікацію, яка передбачає менш суворе покарання, жодним чином не впливає на необхідність накладення арешту на майно.

До того ж, ОСОБА_7 було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри 31 березня 2020 року, тобто вже на наступний день після прийняття слідчим суддею рішення про необхідність накладення арешту.

Також не спростовує висновків слідчого судді факт надання потерпілій коштів для лікування та проїзду до лікарні в сумі 2500 гривень, оскільки окрім відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 2104 гривень 30 копійок, ОСОБА_11 також просить стягнути з ОСОБА_7 100000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про не зазначення в клопотанні підстав для накладення арешту на майно та документів, що підтверджують право власності на нього, є необґрунтованим твердженням, яке повністю спростовується змістом клопотання слідчого (абз. 7-8 а.с. 5, абз. 4-5 а.с. 6).

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження прав завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає, оскільки обставини в кримінальному провадженні вимагають вжиття саме такого заходу державного регулювання як арешт майна.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна здійснено із забороною виключно розпорядження ним, що узгоджується з вимогами, викладеними у частинах 11, 12 ст. 170 КПК України.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, діяв у спосіб і у межах законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апелянта стосовно необґрунтованості судового рішення слід визнати непереконливими.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області від 30 березня 2020 року, якою задоволено клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000042, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 січня 2020 року, за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 146 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4