ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/318/20 Справа № 711/9638/19 Категорія: ст.ст. 81, 82 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддів за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5
прокурораОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 січня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, -

в с т а н о в и л а :

Засуджений ОСОБА_7 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, посилаючись на те, що позитивно характеризується в місцях позбавлення волі, відбув покарання на протязі майже 25 років, має хворих батьків, за якими потрібен догляд. Він забезпечений житлом і має можливість працевлаштуватись.

30 січня 2019 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси відмовлено в задоволенні вказаного клопотання посилаючись на те, що законодавчо не врегульовано механізм за умови якого засуджений до довічного позбавлення волі має право звернутись із заявою про умовно-дострокове звільнення або про заміну невідбутого покарання більш м`яким, і самостійно без законодавчого врегулювання визначати строк покарання після відбуття якого таке право виникає у засудженого суд позбавлений можливості, оскільки не повинен перебирати на себе повноваження законодавчого органу.

Не погоджуючись з ухвалою суду, засуджений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу в якій, вважаючи її незаконною , просив скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, та ухвалити нову ухвалу, якою застосувати відносно нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що при розгляді його клопотання судом першої інстанції не взято до уваги норми міжнародних договорів та практику Європейського суду з прав людини, які зобов`язують суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Вважає, що з врахуванням практики національних судів до нього може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким.

Заслухавши суддю-доповідача, думку засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які наполягали на задоволенні апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги засудженого, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 370 КПК України рішення суду повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Ухвала Придніпровського районного суду м. Черкаси вказаним вимогам відповідає.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_7 вироком Апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 був засуджений за ст. 69, п.п. «а», «г», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 42 КК України (в редакції закону 1960 року) до довічного позбавлення волі. Вирок набув законної сили 16.09.2004.

Відповідно до ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26.04.2002 - умовно-дострокове звільнення має надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених, а також - для попередження здійснення нових злочинів. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення (ч.2 ст.81 КК України). Рішення в питанні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання можна приймати лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого, з`ясування питання про ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, про його участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його намірів на майбутнє, зокрема, наявності бажання і реальної можливості залучення до праці при поверненні додому, тощо.

Як вбачається з ч.3 ст. 81 КК України обов`язковою умовою для можливості звільнення засуджених від відбування покарання умовно-достроково є фактичне відбуття ними певного строку покарання залежно від тяжкості вчиненого ними злочину, при цьому ст. 51 КК України передбачено, що позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі є різними видами покарань, у зв`язку з чим місцевим судом зроблено вірний висновок про те, що застосування інституту умовно-дострокового звільнення до засуджених до довічного позбавлення волі законодавцем не передбачена.

Також ч.3 ст. 82 КК України вказує, що умовами застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким є те, що засуджений став на шлях виправлення.

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно вимог Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, та застосовується до осіб, які відбувають покарання на певний строк. При цьому головною умовою прийняття рішення про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є доведеність того, що засуджений став на шлях виправлення.

Положення про те, що засуджений став на шлях виправлення означає, що його зразкова поведінка і сумлінне ставлення до виконання обов`язків у період відбування покарання засвідчили успішність процесу виправлення і можливість ефективного продовження його за умови застосування до засудженого більш м`якого виду покарання.

Враховуючи вищевикладене, а також положення ч. 4 ст. 82 КК України місцевим судом обґрунтовано зазначено про те, що інститут заміни невідбутої частини покарання більш м`яким щодо засуджених до довічного позбавлення волі законодавцем не передбачений.

Засуджений ОСОБА_7 як в апеляційній скарзі, так і в своєму клопотанні, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, вказує на те, що він заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, незважаючи на те, що чинним законодавством України не передбачено застосування вказаних інститутів до особи засудженої до довічного позбавлення волі.

Вказані обставини були предметом перевірки місцевого суду, який мотивовано зазначив про те, що Європейський суд з прав людини, в своєму рішенні у справі «Laszlo Magyar проти Угорщини» від 20 травня 2014 року висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

12.05.2019 ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Петухов проти України - 2» та констатував порушення статті 3 Конвенції, пов`язане з тим, що у нашій Державі довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення. Приймаючи вказане рішення, ЄСПЛ відмітив відсутність в Україні юридичної системи для забезпечення паліативного догляду у тюрмах. Що стосується неможливості скоротити довічний термін ув`язнення, суд зазначив, що дане питання розкриває систематичну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру.

Водночас, відсутність спеціальних норм щодо підстав і порядку розгляду таких питань судами не є перешкодою для звернення з відповідним клопотанням до суду, оскільки право на це гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, ст. 55 Конституції України та ст.. 8 КПК України.

Мета судового розгляду, таким чином, є легітимною, інтереси захисту конвенційних та конституційних прав особи судом вимагають від судів приймати до розгляду такі питання, незважаючи на відсутність відповідного правового інституту.

За положеннями ч. 5,6 ст. 9 ч. 1 ст. 7 КПК України суд у таких випадках повинен застосувати загальні засади кримінального провадження і розглянути клопотання.

Як вже вказувалось у кримінальному та процесуальному законах України відсутні нормативні описання гіпотетичних ситуацій, критерії оцінки і правила, з якими можна було б зіставити факти справи і дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для задоволення клопотання про дострокове звільнення особи, засудженої до довічного позбавлення волі чи заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

З власної ініціативи суд не може витребовувати якусь іншу інформацію, оскільки: законом не визначено, які дані можуть бути підставою для висновку про необхідність дострокового звільнення особи, ув`язненої довічно, чи про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, таке клопотання в матеріалах провадження відсутнє.

Тому суд першої інстанції міг діяти тільки в межах загальних засад кримінального провадження (ст. 7 КПК України) і відповідних дискрецій суду та був позбавлений можливості збирати, оцінювати дані і прийняти рішення про можливість та необхідність дострокового звільнення ОСОБА_7 чи заміни невідбутої частини покарання більш м`яким. Для цього є принцип змагальності сторін і можливість його реалізації суд забезпечив.

Суд першої інстанції, розглянувши справу з врахуванням практики ЄСПЛ, погодився з доводами засудженого про те, що відсутність механізму законодавчого застосування щодо засуджених до довічного позбавлення волі умовно дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, і як наслідок позбавлення волі на все життя не буде досягати стандартів статті 3 Конвенції.

Але разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що суд не повинен перебирати на себе повноваження законодавчого органу щодо визначення механізму за умов якого засуджений до довічного позбавлення волі має право звернутися з заявою про умовно дострокове звільнення або про заміну невідбутого покарання більш м`яким, і самостійно без законодавчого врегулювання визначати строк після відбуття якого у засудженого виникає таке право.

Доводи апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції вимог Закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи є безпідставними та необґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 січня 2020 року, яка є законною та обґрунтованою, - відсутні.

Керуючись ст.ст. 81,82 КК України, ст. 404, 407, 537 КПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 січня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді :