Ухвала

іменем України
13 грудня 2019 року

м. Київ
Справа № 577/2665/16-к
Провадження № 51-6097 cк 19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 квітня 2019 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 5 вересня 2010 року щодо нього,

в с т а н о в и в:
Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 квітня 2019 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , який має незняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років один місяць.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VІІІ

від 26 листопада 2015 року зараховано ОСОБА_4 в строк покарання час затримання та тримання під вартою з 20 год 50 хв. 05 січня 2018 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_5 221 694 грн матеріальної шкоди.
Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 5 вересня 2019 року вирок місцевого суду щодо засудженого ОСОБА_4 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень ОСОБА_4 , будучи раніше судимий за вчинення злочину, передбаченого ст. 185 КК України, 25 травня 2014 року близько 1 год 30 хв., перебуваючи за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , побачив в одній із кімнат радіотелефон марки Texet ТХ-D6205А і два сейфи, які знаходилися у господарській кімнаті, та вирішив таємно заволодіти чужим майном. Реалізуючи свій злочинний корисливий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, обвинувачений ОСОБА_4 , розуміючи, що його дії є непримітними для потерпілої ОСОБА_5 , яка у цей час відпочивала, усвідомлюючи протиправність та караність своїх дій, таємно, умисно викрав з кімнати вказаної квартири радіотелефон марки Texet ТХ-D6205А, вартістю 236 гривень, а у подальшому, маючи намір відчинити сейфи, зачинені на замикаючий пристрій за допомогою ключа, продовжуючи свій корисливий умисел, ОСОБА_4 , знайшов у сумці потерпілої ОСОБА_5 ключі, відкрив за їх допомогою сейфи, таким чином проник до сховища (сейфа), призначеного для зберігання матеріальних цінностей і з меншого сейфу викрав пару золотих сережок з кулончиком зірочка, 583 проби, вагою 4,250 г, вартістю 2125 грн, золоту обручку, 583 проби, вагою 6,97 г, вартістю 3485 грн, золоту каблучку з вставкою цирконію, 585 проби, вагою 5 г, вартістю 2500 грн, золотий ланцюжок 585 проби, вагою 5 г, вартістю 2500 грн. Відкривши другий, більший за розміром сейф, викрав із нього грошові кошти готівкою у сумі 185 200 грн та 100 000 російських рублів. Після чого ОСОБА_4 покинув місце скоєння злочину місце проживання ОСОБА_5 , а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілій збитків.

Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_4 спричинив потерпілій ОСОБА_5 майнову шкоду на загальну суму 230 040 грн.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати вищевказані судові рішення щодо нього та закрити кримінальне провадження.
Так, засуджений вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій надана неправильна правова оцінка обставин у даній справі та неправильно встановлено характер відносин, що виникли між ним та потерпілою, внаслідок чого помилково кваліфіковано його дії як злочин. На підтвердження зазначеного, вказує на те, що він з потерпілою проживав разом протягом 20122014 років в одній квартирі та вели спільне господарство і побут, між ними тривали фактичні шлюбні відносини, а відтак спір щодо поділу спільного сумісного майна, яке набуте за час тривання фактичних шлюбних відносин, має розглядатися в порядку цивільного судочинства на підставі норм матеріального права, що містяться в Сімейному кодексі України та Цивільному кодексі України. Крім того зазначає, що наявність у потерпілої вказаної суми коштів та виробів із золота не підтверджується жодним документом.
Також засуджений зазначає, що об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ст. 185 КК України, полягає у таємності викрадення чужого майна, а тому в даному випадку ніякої таємності бути не може, оскільки він разом із потерпілою мешкали в одній квартирі та були пов`язані спільним побутом.
Окрім того, засуджений ОСОБА_4 наголошує на тому, що в порушення вимог кримінального процесуального закону судом не встановлено обставин, щодо його осудності, не досліджено та не взято до уваги вплив хвороби, яка негативно вплинула на загальний стан його здоров`я та розумову діяльність після перенесення ним коми.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Мотивуючи свою скаргу, засуджений ОСОБА_4 оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового і судового слідства та оспорює правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлено судове рішення, що, на його думку, призвело до неправильної кваліфікації його дій. Таким чином, надаючи власну оцінку доказам, засуджений по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу та яким надана правильна юридична оцінка.

Зокрема, висновкущодо винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань самого обвинуваченого, показань потерпілої ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , даних протоколів слідчих дій та інших письмових доказів, які наведені у вироку.

Вказані в судовому рішенні докази в їх сукупності безперечно доводять винуватість ОСОБА_4 у вчиненому злочині й об`єктивних підстав недовіряти їм немає.
Крім того, аналогічні за змістом з касаційною скаргою доводи захисника ОСОБА_9 , який діяв в інтересах засудженого ОСОБА_4 ,переглядалися в апеляційному порядку. Як убачається з рішення апеляційного суду, колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги захисника, надала на кожний із них мотивовану відповідь, навела докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначила підстави, з яких визнала їх необґрунтованими.

Так, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції, обґрунтовано поклав в основу вироку показання обвинуваченого під час судового розгляду, який свою вину у вчиненому визнав повністю та показав, що викрав належне потерпілій ОСОБА_5 майно, а саме радіотелефон марки Texet

ТХ-D6205А і з двох сейфів, які знаходилися у господарській кімнаті, вироби із золота та гроші готівкою у сумі 185 200 грн і 100 000 російських рублів (частину золотих виробів, а саме золоті сережки з кулончиком зірочка, обручку та ланцюжок повернув потерпілій); а також показання потерпілої ОСОБА_5 та свідків на підтвердження винуватості ОСОБА_4 , оскільки, на думку колегії, підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених потерпілою та свідками, немає, будь-яких даних об`єктивного характеру про їх зацікавленість у результатах розгляду справи під час судового розгляду не встановлено, а їх показання співпадають з обставинами, відомості про які містяться в інших доказах у справі.
Доводи захисника ОСОБА_9 , який оспорював наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та вказував на те, що обвинувачений фактично проживав разом з потерпілою ОСОБА_5 близько двох років, до сейфу він мав вільний доступ, з викрадених із сейфу грошових коштів, які ставляться ОСОБА_4 у провину, була частина і його грошей, спростовується окрім іншого протоколом проведення слідчого експерименту, за змістом якого ОСОБА_4 показав, як вчиняв крадіжку радіотелефону, грошей з великого сейфу та золотих виробів з меншого сейфу у той час, коли потерпіла спала. При цьому він пояснював, що ключі від сейфів він взяв у сумці потерпілої, яка висіла на ручці дверей.
Також судом апеляційної інстанції взято до уваги надані потерпілою ОСОБА_5 в ході апеляційного перегляду вироку суду пояснення з приводу того, що грошові кошти та золоті вироби вона зберігала в сейфах, ключі від яких завжди тримала при собі, у власній сумочці, доступу до яких обвинувачений не мав. Крадіжку її речей ОСОБА_4 вчинив вночі, коли вона спала, що не заперечував і обвинувачений.
Крім того, постановляючи судове рішення щодо ОСОБА_4 , колегія суддів апеляційного суду врахувала показання свідка ОСОБА_6 , якій обвинувачений через нетривалий проміжок часу після вчинення злочину подарував стаціонарний телефон та золоті сережки у вигляді кілець із золотою зірочкою, які пізніше впізнала потерпіла, та зберігав у неї пакунок, в якому знаходились грошові кошти, пояснюючи, що він має намір придбати житло.
При цьому з наданих суду першої інстанції показань свідка ОСОБА_8 вбачається, що обвинувачений грошових коштів не мав, іноді він заробляв, роблячи ставки і вигравав, але це були невеликі суми.

Викладене, на переконання колегії суддів апеляційного суду, спростовує доводи, зазначені в апеляційній скарзі захисника в тій частині, що його підзахисний не проникав до сейфів, оскільки мав до них доступ, у зв`язку з тим, що співмешкав із потерпілою, а також, що в сейфі були і його грошові кошти.

А тому судами першої та апеляційної інстанцій належним чином доведено, що майно, викрадене ОСОБА_4 , згідно з нормами Сімейного кодексу України є саме особистою приватною власністю потерпілої.
Також апеляційний суд надав відповідь і на доводи захисника про недоведеність матеріалами кримінального провадження точної суми викрадених у потерпілої грошових коштів у національній валюті, який вказував на те, що потерпіла, на його думку, змогла підтвердити лише можливу наявність у неї коштів у розмірі 114 410 грн, отриманих від продажу квартири, а також радіотелефону марки Texet TX-D6205А. При цьому судом правильно було зазначено про те, що обвинувачений визнавав факт крадіжки саме такої суми грошових коштів у національній валюті та радіотелефону й обіцяв повернути їх потерпілій.
Таким чином, наведені в судових рішеннях докази та обставини події злочину (зокрема те, що обвинувачений не мав своїх грошових коштів, вчинив крадіжку грошових коштів та золотих прикрас потерпілої із сейфів, доступу до яких не мав, діставши від них ключи, які потерпіла завжди тримала при собі з її власної сумки, вночі, коли вона спала), всупереч доводам сторони захисту підтверджують факт саме таємного викрадення чужого майна.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів касаційного суду погоджується з мотивами суду апеляційної інстанції, який, надавши відповідь на доводи сторони захисту, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а не цивільно-правових відносин.
Крім того, необґрунтованими є й доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 про те, що судом не встановлено обставин щодо його осудності.
Так, надаючи оцінку доводу захисника ОСОБА_9 в частині непроведення експертизи ОСОБА_4 щодо визначення психічного стану його підзахисного, оскільки той у 1997 році переніс тяжку закриту мозкову травму, що може впливати на стан здоров`я обвинуваченого і на теперішній час, колегія суддів апеляційного суду наголосилав ухвалі, що обвинувачений як під час досудового розслідування, так і судового розгляду був забезпечений захисником, довідку про перенесену травму сторона захисту надала в ході судового розгляду, при цьому самим обвинуваченим про прояви будь-якої хронічної хвороби не повідомлялося. До того ж, сторона захисту не була позбавлена можливості в порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом звернутися із відповідним клопотанням про призначення експертизи для з`ясування психічного стану обвинуваченого, однак, своїм правом не скористалася.
Водночас, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 242 КПК України визначення психічного стану підозрюваного (обвинуваченого) є обов`язковим лише за умови наявності відомостей, які викликають сумнів щодо його осудності чи обмеженої осудності.
Однак, самі по собі дані довідки про перенесену ОСОБА_4 у 1997 році тяжку закриту мозкову травму ще не можуть вважатися достатніми відомостями, які б могли викликати сумніви щодо його осудності. Зазначені дані могли б свідчили про психічну патологію лише у сукупності із даними щодо неадекватності його поведінки. Однак, засуджений у касаційній скарзі не наводить жодних даних про наявність у нього психічних розладів чи проявів будь-якої хронічної хвороби взагалі.
На аналогічні обставини, як вже зазначалося, звернув увагу й апеляційний суд.
Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що вирок місцевого суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, з чим погоджується й колегія суддів касаційного суду.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Ухвала суду апеляційної інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 квітня 2019 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 5 вересня 2019 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3