ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 січня 2020 року
м. Київ

справа № 473/1012/18

провадження № 51-10390 км 18

Колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
(у режимі відеоконференції)
засудженого ОСОБА_7 ,
(у режимі відеоконференції)
захисника ОСОБА_8 ,
(у режимі відеоконференції)
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 12 вересня 2018 року щодо

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Трикратне Вознесенського району
Миколаївської області,
жителя

АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).

Короткий зміст вироку, оскарженого судового рішення та встановлені фактичні обставини
За вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 травня 2018 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
Суд визнав ОСОБА_7 винуватим у порушенні за викладених у вироку обставин правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Як установив суд, 17 січня 2018 року близько 23:15 ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, порушуючи п.п. «а» п. 2.9 Правил дорожнього руху (далі ПДР), керував автомобілем «Мazda 6» (державний номерний знак Республіки Литва НОМЕР_1 ). Усупереч вимогам п.п. «б» п. 2.3, пунктів 12.4, 13.1 ПДР засуджений, рухаючись із перевищенням швидкості в межах населеного пункту, на 135-му км автодороги Благовіщенське Миколаїв виявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не дотримався безпечної дистанції, унаслідок чого допустив зіткнення із причепом (модель «SAMRO R 31724», державний номерний знак НОМЕР_2 ) тягача DAF 65 ХЕ 430 (державний номерний знак НОМЕР_3 ). У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Мazda 6» ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер.

Апеляційний суд Миколаївської області ухвалою від 12 вересня 2018 року змінив вирок, на підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та поклав на засудженого виконання обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати на підставах, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. На думку скаржника, згаданий суд необґрунтовано погодився із позицією місцевого суду про те, що формулювання обвинувачення виключає визнання обтяжуючою обставиною вчинення злочину засудженим у стані алкогольного сп`яніння. За твердженням прокурора, повною мірою не врахувавши грубого порушення ОСОБА_7 правил ПДР, установленого факту перебування останнього у вказаному стані та незворотних наслідків діяння у виді смерті потерпілого, апеляційний суд неправомірно застосував ст. 75 КК, що потягло за собою невиправдану м`якість заходу примусу.

Позиції інших учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції прокурор підтримав подану касаційну скаргу, потерпілий, засуджений та захисник заперечили обґрунтованість касаційних вимог сторони обвинувачення і вважали ухвалу апеляційного суду законною.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення проти безпеки руху, юридично-правова оцінка діяння за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не заперечуються.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Як випливає зі змісту ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження попередження нових злочинів й виправлення засудженого є можливим без його ізоляції від суспільства.
У силу статей 370, 419 КПК ухвала апеляційного суду має бути законною, обґрунтованою та вмотивованою.
Цих законодавчих приписів апеляційний суд не дотримався.
За матеріалами кримінального провадження сторона обвинувачення та захисту, не погодившись із вироком, оскаржили його в апеляційному порядку. Наводячи в поданій скарзі конкретні аргументи, прокурор просив апеляційний суд скасувати оспорюване рішення в частині заходу примусу й ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 більш суворе покарання. Натомість обвинувачений у своїй апеляційній скарзі наполягав на пом`якшенні заходу примусу, який вважав несправедливим.
За наслідками перегляду вироку апеляційний суд відхилив апеляційну скаргу прокурора, а скаргу ОСОБА_7 задовольнив, застосувавши до засудженого інститут умовного звільнення.
Як убачається з ухвали, мотивуючи свою позицію, апеляційний суд послався на позитивні дані про особу винного, на встановлені у вироку пом`якшуючі обставини щире каяття ОСОБА_7 , активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування потерпілому завданих збитків, на відсутність обтяжуючих обставин, а також на досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої виправлення засудженого можливе без позбавлення волі на певний строк.
Однак зазначене вже було враховано судом першої інстанції, який обрав ОСОБА_7 покарання, що належить відбувати реально. Переконливих аргументів, нових даних, які доводять неправильність такого рішення, апеляційний суд у своїй ухвалі не навів і не вмотивував, чому з огляду на конкретні обставини справи він вважає достатнім для досягнення мети заходу примусу та попередження нових злочинів лише певного контролю за поведінкою засудженого. Крім того, апеляційний суд формально констатував, що бере до уваги тяжкість вчиненого злочину та його наслідки, але фактично цього та обсягу й характеру допущених ОСОБА_7 порушень ПДР не врахував. Належно не оцінив суд і того факту, що засуджений, керуючи автомобілем, перебував у стані алкогольного сп`яніння. Між тим, згаданий факт, який ніким не оспорювався, свідчить про підвищену суспільну небезпеку учасника дорожнього руху, внаслідок дій якого сталася дорожньо-транспортна пригода.
Водночас апеляційний суд помилково погодився з позицією місцевого суду про те, що інкриміноване ОСОБА_7 порушення п.п. «а» п. 2.9. ПДР (керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння) виключає визнання цієї ж обставини обтяжуючою покарання. Таке правозастосування суперечить висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року (справа № 13-31 кс 19), відповідно до якого стан сп`яніння не охоплюється об`єктивною стороною (не є кваліфікуючою ознакою) злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і при призначенні особі покарання може враховуватись як обставина, що його обтяжує, згідно з п. 13 ч. 2 ст. 67 цього Кодексу.
Отже, рішення апеляційного суду про звільнення ОСОБА_7 від покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК є необґрунтованим, а тому закон України про кримінальну відповідальність було застосовано неправильно, що потягло за собою м`якість заходу примусу, як про це слушно йдеться у касаційній скарзі.
З урахуванням викладеного оспорювану ухвалу не можна залишити в силі, вона підлягає скасуванню на підставах, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК, із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно здійснити провадження з додержанням правил глави 31 цього Кодексу, належно оцінити всі обставини, що мають правове значення при виборі заходу примусу та порядку його відбування, й ухвалити справедливе рішення, яке відповідатиме ст. 370 КПК.
При цьому слід мати на увазі, що за тих самих даних про особу засудженого та пом`якшуючих обставин призначення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК є неправильним та суперечить ст. 50 цього Кодексу.
Таким чином, подану касаційну скаргу слід задовольнити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 12 вересня 2018 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3