ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН: 487/138/19 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження: 11-кп/819/1220/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.5 ст. 27, п. 6,12 ч. 2 ст. 115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:

Головуючого: судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0001303 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2019 року про продовження строку тримання під вартою, відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцям м. Миколаєва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.27, п.п.6,12 ч.2 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Зазначеною ухвалою водоносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст.27, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, продолжено строк тримання під вартою до 10 січня 2020 року включно.
В обґрунтування прийнятого рішення суд послався на те, що на даний час ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, які стали підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме: переховування від правоохоронних органів та суду за межами країни або на непідконтрольній на даний час Україні території, знищити, сховати або спотворити будь які речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, зокрема цінні речі потерпілого, які не було знайдено та які відповідають критеріям визначеним ст. 98 КПК України у кримінальному провадженні, незаконно вплинути на свідків, допит яких не здійснено, не зменшились, тому застосування відносно нього більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання настанню цих ризиків, а також забезпечення судового розгляду кримінального провадження.
Не погодившись із вказаним рішенням адвокат подав на нього апеляційну скаргу.
У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, вважаючи її необґрунтованою, постановленою з порушенням загальних засад кримінального провадження, яка суперечить практиці ЄСПЛ, застосувати до обвинуваченого запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою. Вважає, що прокурором не доведено ризиків, передбачених ст. 177 КК України, які б виправдовували тримання ОСОБА_9 під вартою. Вказує, що судом не надано оцінки обставинам, передбаченим ч.1 ст.178 КПК України, зокрема не взято до уваги, що обвинувачений має постійне місце проживання, що свідчить про зменшення ризику переховування від суду, має міцні соціальні зв`язки: дружину та на утриманні двох неповнолітніх дітей. Крім того, обвинувачений співпрацював з правоохоронними органами та саме за його показаннями здобуто докази при проведенні слідчих дій під час досудового розслідування, що є активним сприянням досудовому розслідуванню.
Також твердження суду, щодо наявності ризику передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України - необґрунтоване, оскільки ні прокурором, ні судом не зазначено жодного зі свідків, на яких об`єктивно має можливість вплинути обвинувачений. Також апелянт зазначає, що у період з 29 грудня 2018 року та по 10 січня 2019 року до ОСОБА_9 не було застосовано жодного запобіжного заходу, однак останній не вчинив будь-яких дій, що б свідчили про підтвердження існування ризиків, визначених ст.177 КПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, прокурора, який заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги та просив залишити оскаржувану ухвалу без змін, захисника, який підтримав вимоги апеляційної скарги, в судових дебатах сторони залишилися на своїх позиціях, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.
У відповідності до приписів ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку, суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
До закінчення строку дії попередньої ухвали, судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_9 не завершено, а отже, суд зобов`язаний був вирішити питання щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу.
Приймаючи рішення щодо продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого, суд виходив із того, що ризики, які мали місце як при обранні запобіжного заходу відносно ОСОБА_9 , так і до теперішнього часу не зменшились, та виправдовують необхідність тримання під вартою обвинуваченого під час судового розгляду.
На цій стадії судового розгляду кримінального провадження на підставі обвинувального акту апеляційний суд не вправі вирішувати питання щодо обґрунтованості та доведеності обвинувачення, які повинен вирішити суд першої інстанції по суті висунутого обвинувачення особі.
Наведені відомості дали підстави для висновку, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має бути продовжений з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам у разі незастосування запобіжного заходу.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що відсутні підстави для відмови в продовженні строку запобіжного заходу, як на тому наполягає апелянт, оскільки таке рішення не зможе запобігти ризикам, які продовжують існувати на цій стадії судового розгляду.
Твердження апеляційної скарги адвоката про неодноразовість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 не приймаються до уваги та не свідчать про наявність правових підстав для відмови в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу.
Вказівки апелянта про те, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, є припущеннями та фактично зводяться до незгоди із прийнятим рішенням. Перевіркою матеріалів встановлено, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке законом передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, не працевлаштований та не одружений, тобто відсутні відомості про наявність у особи міцних соціальних зв`язків та постійного джерела прибутку, що достовірно свідчить про наявність ризиків вчинення особою інших злочинів, негативного впливу на потерпілих з підстав загрози покарання у виді позбавлення волі в разі визнання його винуватим, можливість переховування від органів досудового розслідування та суду в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу або відмови в його застосуванні.
Також колегія судді враховує суспільну небезпечність злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_9 , що був направлений на позбавлення життя іншої особи.
Саме продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого, на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.
Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
З огляду на викладене, вимоги апеляційної скарги щодо відсутності підстав для продовження запобіжного заходу, є непереконливими. Доводи апелянта не спростовують встановлене та фактично зведені до незгоди з прийнятим рішенням про продовження строку дії запобіжного заходу.
Будь-яких доказів, які свідчать про порушення прав обвинуваченого ОСОБА_9 до суду не надано.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для скасування оскаржуваної ухвали, яка постановлена із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2019 року, якою ОСОБА_9 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 10 січня 2020 року - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Головуючий: (підпис)
Судді: (підпис) (підпис)
З оригіналом згідно.
Суддя Херсонського апеляційного суду ОСОБА_2