ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/145/20 Справа № 711/3601/19 Категорія: ч. 1 ст. 122 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 січня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддів з участю: секретаря судових засідань ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
прокурораОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0001507 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.09.2019, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, працюючий водієм Черкаської міської ради, одружений, інвалід ІІ групи, раніше не судимий,

засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, до покарання у вигляді виправних робіт строком на 6 місяців, які мають відбуватись за місцем роботи засудженого, з відрахуванням із суми заробітку в дохід держави десяти відсотків.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_7 задоволено частково.

Ухвалено стягнути із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 матеріальні збитки в сумі 800,00 грн., моральні збитки в сумі 5000,00 грн., а всього 5800,00 грн.

в с т а н о в и л а :

Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він, 02.02.2018 близько 11 год. 15 хв., знаходячись на сходовому майданчику четвертого поверху першого під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_2 , під час виниклого конфлікту з ОСОБА_8 у зв`язку з тривалими побутовими суперечками, маючи прямий умисел на нанесення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, завдав йому удар невстановленим під час проведення досудового розслідування тупим знаряддям в область лівої гомілки, внаслідок чого потерпілому ОСОБА_8 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового перелому лівої малогомілкової кістки, які у відповідності до висновку експерта № 02-01/289 від 19.03.2019 відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій, вважаючи його незаконним, просила вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження в зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, пред`явлене обвинувачення ОСОБА_7 в ході судового розгляду не доведено поза розумним сумнівом.

Зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінки діям потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_10 , які розпилили в обличчя ОСОБА_7 хімічну речову з агресивною властивістю, внаслідок чого останній отримав хімічні опіки кон`юнктиви обох очних яблук ІІ ст. та рогівок обох очних яблук І ст., які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. По факту спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 внесено відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 125 КК України.

Судом першої інстанції проігноровано вимоги ч. 1 ст. 36 КК України, щодо необхідної оборони ОСОБА_7 з метою захисту від посягань потерпілого та свідка ОСОБА_10 .

Органом досудового розслідування не було встановлено знаряддя, яким був нанесений удар в область лівої гомілки потерпілому, дане знаряддя не було знайдено і в обвинуваченого ОСОБА_7 .

Судом першої інстанції не надано оцінки показанням судово-медичного експерта ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 , а також показанням потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_10 , які мають розбіжності щодо обставин конфлікту.

Вважає, що суд першої інстанції вибірково підійшов до оцінки окремих доказів, а тому вирок суду не ґрунтується на вимогах закону.

Потерпілий ОСОБА_8 подав заперечення та доповнення до заперечення на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду, яке є законним та обґрунтованим, - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думки захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; думки прокурора ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_8 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити вирок суду без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог при ухваленні вироку Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.09.2019.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наведеними у вироку доказами, які судом першої інстанції досліджені всебічно, повно і об`єктивно.

Дії ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я - судом кваліфіковано вірно, з чим погоджується і колегія суддів.

Як свідчать матеріали кримінальної провадження, судом першої інстанції досліджено всі ті обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, а тому посилання в апеляційній скарзі захисника на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та недостатність доказів для доведення наявності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, є безпідставними.

Так, незважаючи на невизнання винуватості, вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, підтверджується доказами, які безпосередньо досліджено судом, зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_8 , показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , даними протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого від 04.02.2019, даними протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 , даними висновку експерта №02-01/289 від 25.03.2019, згідно якого у ОСОБА_8 мало місце ушкодження у виді закритого уламкового перелому лівої малогомілкової кістки, яке виникло від дії тупого предмету, по давності виникнення може відповідати часу, коли відбувались досліджуємі події, та відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я. Такі тілесні ушкодження могли виникнути за обставин, вказаних в протоколах слідчих експериментів за участю ОСОБА_8 та ОСОБА_10 .

Зокрема, потерпілий ОСОБА_8 в суді першої інстанції показав, що коли вони з дружиною ОСОБА_10 вийшли з квартири та підійшли до ліфта, з нього вийшов сусід ОСОБА_7 та перегородив їм дорогу. ОСОБА_7 схопив за сумку ОСОБА_10 та порвав ручку. Коли він став на захист дружини, ОСОБА_7 почав штовхатися. За вказаними подіями спостерігала дружина ОСОБА_7 ОСОБА_14 , яка передала металевий предмет ОСОБА_7 , яким в подальшому останній наніс удар по лівій нозі потерпілому та забіг в свою квартиру.

Дані показання потерпілого повністю узгоджуються з показами ОСОБА_10 , яка є дружиною ОСОБА_8 , проте суд, враховуючи дану обставину, об`єктивно оцінив її покази, які відповідають іншим доказам, дослідженим судом та покладеним в основу обвинувального вироку.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про те, що районний суд не надав оцінку показанням свідка ОСОБА_12 , оскільки суд вказав дані покази свідка, проте критично їх оцінив через неузгодженість з іншими доказами, безпосередньо дослідженими судом.

Крім того, доводи апеляційної скарги щодо ненанесення потерпілому обвинуваченим тілесних ушкоджень, є неприйнятними, оскільки версія обвинуваченого про те, що він ненавмисно зачепив носком зимового черевика правої ноги ліву ногу потерпілого нижче коліна, не відповідає дійсності, як про це вірно зазначив у вироку суд першої інстанції, оскільки висновком експерта №02-01/373 від 23.04.2019 визначено, що утворення травми лівої гомілки у вигляді перелому лівої малогомілкової кістки у ОСОБА_8 за обставин, які зафіксовані у протоколі слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 є малоймовірним.

Безпідставним, на думку колегії, є посилання апелянта на роз`яснення Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року «Про судове практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», зокрема, про невстановлення кримінальної відповідальності КК України у випадку нанесення середньої тяжкості або легкого тілесного ушкодження у стані сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірною поведінкою потерпілого..»

З матеріалів кримінального провадження вбачається та судом першої інстанції встановлено, що першим почав конфлікт саме обвинувачений ОСОБА_7 , а тому твердження захисника про нанесення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілому внаслідок перебування обвинуваченого в стані сильного душевного хвилювання є безпідставним та не підтверджено жодними доказами.

Колегія суддів критично відноситься до доводів апелянта, що обвинувачений, спричиняючи ОСОБА_8 тілесні ушкодження, діяв у стані необхідної оборони.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Як зазначено у правових висновках Верховного Суду України (справи № 5-31кс14, 5-125кс15), виходячи із законодавчого визначення необхідної оборони у ч. 1 ст. 36 КК, її сутність полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Дії по зупиненню суспільно небезпечного посягання вважаються правомірними, якщо вони зумовлені потребою негайного відвернення чи припинення посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом у разі необхідної оборони.

На думку колегії суддів, відсутні підстави для визнання дій обвинуваченого, як необхідна оборона, оскільки останній був ініціатором конфлікту, як підтверджено показами потерпілого, його дружини, які узгоджуються з іншими доказами по справі, внаслідок чого дружина потерпілого розпилила в обличчя обвинуваченого з балончика сльозогінний газ, що не заперечується нею, проте обвинувачений наніс потерпілому тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи є тілесними ушкодженнями середньої тяжкості, що є неправомірним, оскільки жодних суспільно небезпечних посягання потерпілий не вчиняв, а тому підстав для нанесення йому такої тяжкості тілесних ушкоджень у обвинуваченого не було.

За вказаних підстав колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про ненадання оцінки факту розпилення потерпілим та свідком ОСОБА_15 хімічної речовини в обличчя обвинуваченого, оскільки дана обставина була врахована судом, та не заперечувалась ані потерпілим, ані свідком ОСОБА_15 , а також була врахована при призначенні обвинуваченому міри покарання.

Оцінюючи зібрані в справі докази в їх сукупності колегія суддів вважає, що обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_7 , доведене.

Колегія суддів вважає, що при дослідженні доказів, суд першої інстанції дотримався вимог ст.94 КПК України, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності та прийшов до обґрунтованого висновку, що докази в своїй сукупності поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_7 у заподіянні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я потерпілого ОСОБА_8 .

Колегія суддів вважає, що досліджені судом першої інстанції докази, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, як кожен окремо, так і в сукупності, беззаперечно доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Згідно вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За клопотанням учасників судового провадження відповідно до вимог ч.3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Так, апелянт просив повторно дослідити письмові докази у кримінальному провадженні та повторно допитати свідка ОСОБА_12 , обвинуваченого та лікаря судово-медичного експерта ОСОБА_11 , допитати свідка ОСОБА_16 , при цьому підставою проведення дослідження даних доказів апелянт зазначає те, що суд надав їм не вірну оцінку, а у допиті свідка ОСОБА_16 взагалі відмовив .

Передбачених законом підстав для задоволення даного клопотання про повторне дослідження доказів у даній справі колегією суддів не встановлено та відмовлено в його задоволенні, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 30.05.2019 № 572/843/17 від 30.05.2019, згідно якої сам по собі факт непогодження з висновками суду першої інстанції, не є підставою для повторного дослідження доказів, які досліджено в повному обсязі.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, свідок ОСОБА_16 стороною захисту не був відкритий стороні обвинувачення під час виконання вимог ст. 290 КПК України та під час судового розгляду, тому суд першої інстанції правомірно відмовив у його допиті, крім того вказаний свідок, як повідомив захисник та обвинувачений, не був очевидцем вчинення даного злочину. Отже, з врахуванням викладеного та вимог ч.12 ст. 290 КПК України колегія суддів відмовила в задоволенні клопотання захисника про його допит в суді апеляційної інстанції.

Перевіривши доводи апеляційної скарги про наявність підстав для скасування вироку у зв`язку невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до положень, передбачених ч.1 ст.411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції повністю підтверджуються дослідженими доказами та доводять винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, а апелянтом не наведено жодної, з передбачених наведеною вище статтею підстав, які б дозволили дійти висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Не заслуговують на увагу і твердження апелянта про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, оскільки у відповідності до положень ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

В результаті апеляційного перегляду судового рішення, колегією суддів не встановлено таких порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, істотних порушень, передбачених ч.2 ст.412 КПК України, які є безумовною підставою для скасування рішення, - апелянтом не наведено.

Обґрунтованим є рішення суду і в частині вирішення цивільного позову, виходячи з наступного.

Матеріальна шкода в сумі 800 грн., яку суд вирішив стягнути з ОСОБА_7 повністю підтверджена документально доказами: товарними чеками, які були досліджені судом, та не викликають сумнів у колегії суддів.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з обвинуваченого на користь ОСОБА_8 моральної шкоди, якої останній зазнав внаслідок отриманих ним тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я, перенесені у зв`язку з цим страждання, обмеженими можливостями пересування за допомогою милиць, та визначив моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., який, на переконання колегії, відповідає засадам виваженості та справедливості, і вважати його необґрунтованим, на думку колегії суддів, підстав немає.

У відповідності до ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого і за змістом ст.65 КК України, таке покарання повинно бути необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , судом першої інстанції достатньо виконано вимоги статтей 50,65,66,67 КК України, враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відносяться до злочинів середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має міцні соціальні зв`язки, є особою з інвалідністю 2 групи, на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, з врахуванням дій свідка ОСОБА_15 , щодо розпилення нею хімічної речовини в обличчя обвинуваченого, яке передувало нанесенню тілесних ушкоджень потерпілому, за відсутності обставин, що обтяжують або пом`якшують покарання - обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 122 КК України у виді виправних робіт строком на шість місяців за місцем роботи з відрахуванням із суми заробітку в дохід держави десяти відсотків, яке за своїм розміром та видом є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б слугували підставою для скасування вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Згідно з ч.1 п.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає, що вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7 є законним, обґрунтованим і вмотивованим, будь-яких підстав передбачених ст.ст. 408, 409, 411, 412 КПК України для його зміни чи скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, ч.1 п.1 ст. 407, ст. 418, ст. 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :