ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
іменем України
Справа № 210/1853/20
Провадження № 1-кп/210/603/20

"04" травня 2020 р. м. Кривий Ріг

Колегія суддів Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

Суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
обвинувачених: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисників обвинувачених: ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду м. Кривого Рогу матеріали обвинувального акту відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, 3 ст. 185, ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 361, ч. 3 ст. 28 - ч. 2 ст. 361 КК України, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 361, ч. 3 ст. 28 - ч. 2 ст. 361, КК України та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 361, ч. 3 ст. 28 - ч. 2 ст. 361 КК України, -

ВС ТАНОВИЛА:
У провадженні Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває вказаний обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 звернувся з клопотанням щодо продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки, ризики, які враховувались під час обрання та продовження даного запобіжного заходу відносно обвинувачених не змінились.

Обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (кожен окремо) заперечували щодо продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою та просили суд зміни запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

Захисник обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 також заперечувала щодо продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, просила замінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт, так як прокурором нічим не обґрунтовано ризики, на які він посилається.

Обвинувачена ОСОБА_8 також заперечувала проти продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та просила суд змінити їм запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

Заслухавши доводи учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, колегія суддів, приходить до наступних висновків.

Вимогами п.2 ч.3 ст.331 КПК України передбачено, що до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства чи суду.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Колегією суддів встановлено, що станом на 04.05.2020 року, наявність заявлених ризиків, передбачених ст.177 КПК України не змінилась. Станом на 04.05.2020 року судом не оголошено обвинувальний акт, не встановлено позицію обвинувачених стосовно вчиненого злочину, не допитано потерпілих, обвинувачених та свідків по справі, що свідчить про можливість обвинувачених незаконно впливати на потерпілих, свідків, іншу обвинувачену, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як, до раніше не судимої особи яка підозрюється або обвинувачується у вчинені злочину, за яким законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Вирішуючи питання щодо доцільності тримання обвинувачених під вартою, колегія суддів бере до уваги те, що обвинувачена ОСОБА_6 не має зареєстрованого місця проживання та утриманців; що свідчить про відсутність в неї міцних соціальних зв`язків, обвинувачений ОСОБА_7 також офіційно не працює та не має постійного джерела доходів, не має утриманців; що свідчить про відсутність в нього міцних соціальних зв`язків. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні багатоепізодних кримінальних правопорушень, два з яких відповідно до статті 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, за які передбачені покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років, що хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, в сукупності з наведеними вище обставинами суттєво збільшує ризик втечі, а тому враховується колегією суддів при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів обвинуваченими.

Враховуючи характер інкримінованого обвинуваченим злочину, дані про їх особу, те, що відповідно до ч.3 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показах, які він безпосередньо отримав під час судового засідання, суд приходить до висновку, що ризики та обставини відповідно до ст.ст.177,178 КПК України, які враховувались під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на сьогодні не зменшилися.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , строку тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування обвинуваченим більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено. Колегія суддів також враховує те, що будь-які дані, які б свідчили про неможливість тримання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під вартою, сторонами кримінального провадження суду не надавалися.
Таким чином, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам протиправної поведінки обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Приймаючи рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини га основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в п.35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», колегія суддів вважає необхідним продовжити щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 винятковий вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення відсутності визначених вище ризиків.

Зважаючи на викладене, клопотання обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх захисника про зміну застосованого щодо останніх запобіжного заходу, не підлягає задоволенню.
Інші, менш суворі запобіжні заходи, на даній стадії судового розгляду не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинувачених і продовження раніше обраного щодо них запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необхідним, а тому клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою є обґрунтованим та такими що підлягають задоволенню.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
При цьому суд враховує, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
З урахуванням встановлених обставин суд вважає, що запобігти встановленим ризикам можливо лише шляхом продовження застосування обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, але на строк, що не перевищує двох місяців, тобто до 02 липня 2020 року.
Статтею 183 КПК України визначено, що в разі застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний визначити розмір застави. Вказаний припис закону говорить про те, що застава в даному випадку не є самостійним запобіжним заходом, а є альтернативою, якою має право скористатися особа при обраному запобіжному заході у вигляді тримання під вартою. КПК України передбачено строк можливості внесення застави протягом строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, якою розмір застави визначено.
Крім того, суд звертає увагу, що Законом визначено те, що підозрюваний, обвинувачений звільняється з-під варти після внесення застави, визначеної слідчим суддею в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави підозрюваний, обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави. ( ст. 202 КПК України).
Згідно із приписами ст. 331 КПК України, суд під час судового розгляду може прийняти рішення про зміну застосованого запобіжного заходу або продовжити його дію.
Керуючись ст.ст. 95, 177, 178, 183, 197, 202, 331, 370, 372 КПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:
Клопотання прокурора ОСОБА_5 про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_6 задовольнити.

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із застосуванням альтернативного запобіжного заходу відповідно до ухвали Дніпровського апеляційного суду від 06.09.2019 року у вигляді застави, строком на два місці, а саме, до 02 липня 2020 року включно.

Клопотання прокурора ОСОБА_5 про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із застосуванням альтернативного запобіжного заходу відповідно до ухвали Дніпровського апеляційного суду від 06.09.2019 року у вигляді застави, строком на два місці, а саме, до 02 липня 2020 року включно.

Копію ухвали направити до ДПтСУ Криворізька установа виконання покарань УДПтСУ у Дніпропетровській області №3, для виконання.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини 2 статті 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по справі.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_2

Суддя: ОСОБА_3