Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

14 квітня 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 02 грудня 2019 року у справі за клопотанням засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Білка Березнівського району Рівненської області, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, неодноразово судимого, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, ?

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 02 грудня 2019 року в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відмовлено.
В поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 покликається на незаконність і необґрунтованість ухвали суду першої інстанції.
Зазначає, що районний суд відмовився застосовувати Конвенцію та відповідну практику ЄСПЛ, зокрема, у справі «Петухов проти України № 2» (справа № 41216/13), посилаючись на відсутність механізму звільнення від довічного позбавлення волі (чи його заміни) у нормах законів України. Цим самим, на думку засудженого, не тільки був порушений міжнародний договір, а й було порушено його право, передбачене ст. 28 Конституції України, яка передбачає: «Ніхто не може бути підданий катуванню. Жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню».
Вважає, що враховуючи пряму дію норм Конституції (ч.2 ст. 8), на підставі ст. 28 Конституції України він має право на зменшуваність призначеного йому довічного покарання та на реалістичну перспективу звільнення, а також право знати на яких критеріях та коли саме такий перегляд може бути здійснений.
Вказує, що районний суд не застосував закон, який підлягав застосуванню (Конституція України, Конвенція та рішення ЄСПЛ «Петухов проти України №2»), а також застосував закон, який не підлягав застосуванню (КК України), оскільки він суперечив нормам Конституції та міжнародного договору, які мали вищу юридичну силу. Суперечність подлягає у відсутності у нормах КК України реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі та її гарантій у розумінні ЄСПЛ, Конвенції та Конституції України.
Просить скасувати ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 02 грудня 2019 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання у повній мірі. Звільнити його достроково або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким.
Заслухавши суддю-доповідача, засудженого ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги засудженого, перевіривши ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, судом першої інстанції встановлено, що засуджений ОСОБА_6 відбуває призначене вироком Апеляційного суду Рівненської області від 03 квітня 2002 року покарання за п. "г", "е" ст. 93, ч. 2 ст. 140 КК України (1960 року), із застосувнням ст. 42 КК України (1960 року), частково зміненим ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 20 серпня 2002 року (виключено кваліфікацію за п. "е" ст. 93 КК України, та перекваліфіковано дії ОСОБА_6 із ч. 2 ст. 140 КК України (1960 року) на ч. 2 ст. 185 КК України (2001 року), у решті вирок залишено без зміни) у виді довічного позбавлення волі у Державній установі "Городищенська виправна колонія (№ 96)". Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської обасті від 07 червня 2018 року зараховано засудженому ОСОБА_6 , у відповідності до Закону № 838-VIII від 26.11.2015 року, строк попереднього ув`язнення з 16 січня 2001 року по 20 серпня 2002 року у строк відбутого покарання, призначеного за вироком від 03 квітня 2002 року Апеляційним судом Рівненської області, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Покарання засуджений відбуває з 16 січня 2001 року.
Відповідно до ст. 64 КК України довічне позбавлення волі це безстроковий основний вид покарання, який встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Згідно ст. 4 КВК України підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 та звертає увагу, що КПК України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Однак, на що наголошено і в ухвалі суду першої інстанції, положеннями ст. ст. 81, 82 КК України встановлено вичерпний перелік покарань, при відбуванні яких можливе умовно-дострокове звільнення або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, і довічне позбавлення волі, як окремий вид покарання, до даного переліку не входить.
За наведеного та оскільки ОСОБА_6 призначене покарання у виді довічного позбавлення волі, яке не є покаранням, призначеним на певний строк, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на нього не можуть поширюватися дії норм ст.ст. 81, 82 КК України.
Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання в апеляційній скарзі на порушення конституційних прав засудженого, оскільки законодавством України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Крім того, зі змісту ч. 7 ст. 151 КВК України випливає, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання.
Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Доводи засудженого з покликанням на Конституцію України, практику ЄСПЛ у справах «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії», «Петухов проти України», як на підтвердження обгрунтованості поданого ним клопотання, були предметом розгляду судом першої інстанції, з наведенням відповідного мотивування в оскаржуваній ухвалі.
Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги засудженого щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягає застосуванню, безпідставними.
Суд першої інстанції проаналізував норми чинного національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та відповідно до наданих повноважень відмовив у задоволенні клопотання засудженого, дійшовши правильного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його задоволення, і такі правові положення не суперечать ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини та Конституції України.
За наведеного, колегія суддів вважає, що постановлена судом першої інстанції ухвала є законною та обґрунтованою. Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду, на думку колегії суддів, не вбачається.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України,колегія суддів, ?

У Х В А Л И Л А:

Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 02 грудня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3