Справа № 128/984/17
Провадження №11-кп/801/83/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 лютого 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 000967 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 18.10.2019р., яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Коростівці, Жмеринського району Вінницької області, українку, громадянку України, з вищою освітою, що проживає в АДРЕСА_1 ,
визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 185 КК України та виправдано.

За участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченої ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 06 липня 2016 року, близько 12.00 години, перебуваючи в приміщенні ТЦ «Метро», за адресою с. Зарванці, Хмельницьке Шосе, 05 км, 1, Вінницького району Вінницької області, проходячи біля рядів «побутової хімії», помітила на підлозі гаманець чорного кольору, який належить потерпілій ОСОБА_8 , в якому знаходилось 826 гривень 30 копійок, маючи умисел на таємне, незаконне заволодіння чужим майном, переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, викрала вказаний гаманець, внаслідок чого завдала ОСОБА_8 матеріальної шкоди на суму 826 грн. 30 коп.

Оцінюючи зібрані в даному кримінальному провадженні докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено вчинення обвинуваченою ОСОБА_6 за пред`явленим обвинуваченням саме таємного викрадення чужого майна (крадіжки), оскільки вказане в обвинувальному акті майно було саме загублене, а не іншим чином вибуло з володіння власника, та своїми діями обвинувачена привласнила знайдене нею загублене майно, що за встановлених обставин не становить крадіжки.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону що потягло неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватою за ч. 1 ст. 185 КК України та призначити їй покарання у виді арешту на строк 3 місяці. Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з дня її затримання на виконання вироку суду.
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що вина ОСОБА_6 повністю доведена зібраними по даному провадженню належними та допустимими доказами, зокрема відеозаписом, на якому вбачається непомітне піднімання гаманця з підлоги та приховане перекладання його до власної сумочки. Крім того, ОСОБА_6 не повідомила касира, адміністратора, охорону, повз яку проходила чи інші особу про знахідку, а попрямувала до виходу та поїхала до свого місця проживання в м. Жмеринку, що свідчить про її умисел на викрадення гаманця.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачена ОСОБА_6 просить вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення, оскільки суд правильно виніс щодо неї виправдувальний вирок за обставин викладених в ньому.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу з мотивів, зазначених в ній та просить про скасування виправдувального вироку і ухвалення нового вироку, яким визнати винною ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 185 КК України та призначити їй покарання у виді арешту строком на 3 місяці та пояснив, що суд зробив у вироку протилежні висновки щодо виправдання ОСОБА_6 , за відсутності події та за не доведеністю вини, також суд не дослідив всі докази, які були надані стороною обвинувачення, а також не врахував, що майно у потерпілої вибуло тимчасово, виявивши втрату гаманця потерпіла відразу заявила про пропажу і за допомогою камер відеоспостереження було встановлено факт заволодіння гаманцем ОСОБА_6 , так як потерпілій було відомо де вона могла загубити гаманець, судом не враховано, що обвинувачена ОСОБА_6 могла повідомити про знахідку і встановити власника, також обвинувачена ОСОБА_6 підняла гаманець коли поруч не було сторонніх людей та заховала його до своєї сумочки, що свідчить про корисливий мотив у обвинуваченої і таємне заволодіння чужим майном, обвинувачена ОСОБА_6 заперечила проти апеляційної скарги прокурора та пояснила, що коли вона вибирала пральний порошок, виявила на підлозі гаманець, хто його загубив вона не бачила, вирішила його забрати та поїхати до відділу поліції в місто Жмеринку Вінницької області, де вона проживає, і там віддати гаманець, бо вона не знала, що там в ньому знаходилось, розрахувавшись на касі, вона із знайомим поїхали додому, по дорозі їм подзвонили з приводу гаманця і вони вирішили повернутись та віддати гаманець, погоджується з вироком суду, оскільки це була знахідка гаманця, а не таємне викрадення, провівши повторне дослідження письмових доказів, ознайомившись з матеріалами кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість апеляційної скарги прокурора.

У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК України, отримані докази суд мав оцінити не тільки за своїм суб`єктивним внутрішнім переконанням, але й керуючись всебічним, повним, неупередженим дослідженням всіх обставин кримінального провадження, керуватися законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки достатності та взаємозв`язку для прийняття обґрунтованого і вмотивованого судового рішення.
Проте суд першої інстанції не дотримався даних вимог та за результатами розгляду кримінального провадження у вироку прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено вчинення кримінального правопорушення в якому обвинувачується ОСОБА_6 , а також подія кримінального правопорушення, за викладених в обвинувальному акті обставин, не знайшла свого підтвердження, що є взаємовиключними, оскільки суд мав би лише виправдати ОСОБА_6 за однією із цих обставин.
Суд першої інстанції у вироку зіслався на п. 3 ППВС України від 06.11.2019 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» де крадіжка це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб та вказав, що не зазначено яким чином обвинувачена переконалася, що за її діями ніхто не спостерігає.
Проте, з відеозапису камери спостереження ТЦ «Метро», який був досліджений в суді першої інстанції і в ході апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачена ОСОБА_6 з ОСОБА_9 зупинились саме біля гаманця та продовжували там перебувати, не відходячи певний час, біля них проходили покупці, але гаманець ОСОБА_6 підняла в момент коли поруч не було сторонніх осіб, та відразу поклала його собі до гаманця, що є свідченням того, що ОСОБА_6 підняла гаманець лише тоді коли за її діями ніхто не міг спостерігати.
Суд взяв до уваги правові позиції викладені у постанові Судової палати у кримінальних справах ВС України від 11.12.2014 року та постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду ВС від 18.07.2019 року щодо розмежування знахідки та крадіжки та вважав, що гаманець вибув з володіння потерпілої, бо випав на підлогу торгового центру та що місце знаходження втраченого майна потерпілій не було відомо, що підтверджує її звернення до органу поліції з повідомленням про втрату майна та проханням встановити його місцезнаходження.
Проте дані висновки суду суперечать обставинам, оскільки потерпіла знала, що саме в торгівельному центрі «Метро» вона загубила гаманець, що вбачається із пояснень самої обвинуваченої ОСОБА_6 про те, що її особу встановили за допомогою картки покупця «Метро», зокрема вона користувалась карткою знайомих, яким зателефонували, а останні зателефонували їй, тобто, в першу чергу потерпіла звернулась до адміністрації торгівельного центру і через короткий період часу, 2,5 години звернулась із заявою до органу поліції, також з відеозапису камер спостереження вбачається, що гаманець випав у потерпілої і через незначний період часу до місця знаходження гаманця підійшла ОСОБА_6 зі знайомим.
Апеляційним судом також критично оцінюються висновок суду, що одразу після виявлення особи, якій належить майно, останнє було добровільно повернуто потерпілій, оскільки обвинувачена ОСОБА_6 намагалась приховати, що саме вона взяла гаманець та саме її знайомий в поліції видавав гаманець і пояснював, що це він знайшов його, про що свідчать заява ОСОБА_9 про добровільну видачу (а.с. 74 т 1).
Не знайшли підтвердження і висновки суду, що на час знаходження втраченого майна у ОСОБА_6 була відсутня можливість виявити законного власника майна, оскільки при ній його ніхто не шукав, а за характеристикою втраченого майна, самим гаманцем та його вмістом неможливо встановити належність цього майна конкретній особі.
Суд першої інстанції у вироку зіслався на ст. 337 ЦК України, що особа, яка знайшла загублену річ у приміщенні або транспортному засобі, зобов`язана передати її особі, яка представляє володільця цього приміщення, проте не взяв до уваги, що ОСОБА_6 мала можливість повідомити адміністрацію торгівельного центру про знахідку, але цього не зробила.
Також її пояснення, що вона не відкривала гаманець, а відразу поклала до сумочки свідчать про те, що ОСОБА_6 не намагалась встановити кому належить даний гаманець, оскільки в ньому могли знаходитись речі, які би вказували на законного володільця, а її показання, що даний гаманець мала завезти в орган поліції по місцю проживання є нелогічними та свідчать про те, що ОСОБА_6 вирішила привласнити гаманець з корисливих мотивів, розуміючи, що там можуть бути кошти, і залишивши територію ТЦ «Метро», отримала реальну можливість розпоряджатися гаманцем.
Повернення гаманця у відділі поліції не є свідченням того, що обвинувачена повернула гаманець, як знахідку, а в силу того, що була викрита у вчиненні крадіжки гаманця.
Наведені обставини та досліджені докази свідчать про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, що вплинуло на законність, обґрунтованість та мотивованість судового рішення, що в свою чергу призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та безпідставного виправдання обвинуваченої ОСОБА_6 .
На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_6 вчинила злочин за наступних обставин.
06 липня 2016 року, близько 12:00 години, ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_9 перебували в приміщенні ТЦ «Метро», за адресою с. Зарванці, Хмельницьке Шoce, 05 км, 1, Вінницького району Вінницької області. Проходячи біля рядів «побутової хімії», ОСОБА_6 помітила на підлозі гаманець чорного кольору, який належить потерпілій ОСОБА_8 , в якому знаходились грошові кошти у сумі 826 гривень 30 копійок та керуючись жагою до легкої наживи, маючи умисел на таємне, незаконне заволодіння чужим майном, переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, підняла вказаний гаманець з підлоги та поклала його до своєї жіночої сумки.
Після чого, ОСОБА_6 покинула місце вчинення злочину,
розпорядившись викраденим на власний розсуд, завдавши потерпілій
матеріальної шкоди на загальну суму 826 гривень 30 копійок.
Дії обвинуваченої ОСОБА_6 апеляційний суд кваліфікує за ч. 1 ст. 185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка).
При вирішенні питання щодо обрання обвинуваченій ОСОБА_6 покарання суд керується ст. 65-67 КК України, роз`ясненнями ППВС України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».
При обранні виду та міри покарання обвинуваченій ОСОБА_6 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії середньої тяжкості, відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, оскільки обвинуваченій не було відомо про вік потерпілої.
А також особу обвинуваченої ОСОБА_6 , яка раніше не є судимою, позитивно характеризувалась за місцем проживання та за місцем навчання, повернення викраденого в результаті чого добровільно відшкодована шкода, а також апеляційний суд бере до уваги розмір викраденого та приходить до висновку, що покарання у виді штрафу буде достатнім для виправлення обвинуваченої ОСОБА_6 , без застосування покарання у виді арешту, як про це просив прокурор в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 404, 407, 409, 411, 413, 418, 420 КПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора задовільнити частково.

Вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 18.10.2019р., яким виправдано ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 185 КК України скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винуватою ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 185 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1360 грн на користь держави.

Вирок Вінницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду на протязі 3 місяців.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4