Постанова

Іменем України
09 квітня 2020 року

м. Київ
справа № 185/7937/17

провадження № 51-444 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001007, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Донецька, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 2 747,41 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 25 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 12 серпня 2017 року близько 09:00, керуючи технічно справним автомобілем ГАЗ-3302 УБК02, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Західній у м. Павлограді Дніпропетровської області, на нерегульованому перехресті з вул. Перемоги, порушуючи вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3б, 16.11 Правил дорожнього руху, не виконав вимоги дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу», і допустив зіткнення з мопедом «Delta ED49QT-13», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди останній отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2019 року без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпілий ставить питання про скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_7 через м`якість. Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що місцевий суд не надав належної оцінки тяжкості вчиненого засудженим злочину та його особі, який за місцем проживання характеризується задовільно, шкоду відшкодував лише частково, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення. Вважає, що ОСОБА_7 необхідно призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Крім того, на переконання потерпілого, місцевий суд, з чим погодився апеляційний суд, безпідставно частково задовольнив цивільний позов у частині відшкодування моральної шкоди. Вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути збільшеним до 50 000 грн.
Позиції інших учасників судового провадження
У письмових запереченнях засуджений ОСОБА_7 просить судові рішення щодо нього залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілого без задоволення.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги потерпілого.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій зач. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
У касаційній скарзі потерпілий вказує про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. Вважає, що ОСОБА_7 необхідно призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_7 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі та звільняючи останнього від його відбування з випробуванням,виходив з того, що засуджений вчинив тяжкий необережний злочин, раніше не судимий та до кримінальної відповідальності не притягувався, є пенсіонером, на обліку в лікаря-нарколога не перебуває, одружений, за місцем проживання характеризується позитивно.
Обставинами, які пом`якшують покарання засудженому, судом визнано щире каяття та часткове відшкодування заподіяної злочином шкоди. Обставин, які б обтяжували покарання засудженому, в ході судового розгляду не встановлено.
Під час розгляду кримінального провадження судом не встановлено підстав для застосування щодо ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
При цьому, вирішуючи питання про доцільність застосування щодо засудженого додатково покарання судом враховано, що ОСОБА_7 раніше до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не притягувався, повністю визнав свою вину та щиро розкаявся, є пенсіонером, а транспортний засіб є джерелом його заробітку для всієї сім`ї та потреб жителів будинку, у якому він проживає.
На переконання колегії суддів, призначене засудженому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, справедливим та таким, що не суперечить ст. 65 КК України. З огляду на вимоги ст. 50 КК України покарання узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення засудженого ОСОБА_7 без реального відбування покарання та без призначення додаткового покарання, але за умови здійснення за ним контролю з боку уповноваженого органу з питань пробації, на підставі статей 75, 76 КК України.
Таким чином, з урахуванням особи засудженого, обставин, що впливають на покарання (пом`якшуючих та обтяжуючих), у тому числі й тих, про які потерпілий вказує у своїй касаційній скарзі, не вбачається підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_7 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами явно несправедливим через м`якість.
При цьому колегія суддів не може погодитись з доводами касаційної скарги потерпілого про те, що судом не надано належної оцінки задовільній характеристиці засудженого за місцем проживання.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, відповідно до характеристики ОСББ «Харківська-106» за час проживання ОСОБА_7 характеризується з позитивної сторони, спокійний, урівноважений та доброзичливий, з сусідами підтримує дружні відносини, спиртними напоями не зловживає. А тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.
Що стосується доводів касаційної скарги потерпілого щодо неправильного вирішення цивільного позову в частині визначення розміру моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинили суспільно небезпечне діяння.
У пункті 7 ч. 1 ст. 368 КПК України зазначено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.
Крім того, відповідно до ст. 374 КПК України в мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначаються, серед іншого, підстави для задоволення цивільного позову або відмови в ньому, залишення його без розгляду, а в резолютивній частині рішення про цивільний позов.
Тобто при вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер правовідносин, що склалися між учасниками, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.
Цих вимог закону при вирішенні цивільного позову потерпілого у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 місцевий суд повністю дотримався.
Так, вирішуючи питання про доведеність підстав та розміру заподіяної моральної шкоди, місцевий суд виходив із того, що у зв`язку із заподіянням ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень останній зазнав значних змін у повсякденному житті та вимушений докладати додаткові зусилля для його організації. Таким чином, місцевий суд дійшов переконання, що потерпілому ОСОБА_6 злочином заподіяно душевних страждань.
При цьому суд належним чином урахував обставини, під час яких потерпілий отримав тілесні ушкодження (груба необережність потерпілого під час дорожньо-транспортної пригоди), його стан здоров`я, витрати на лікування, а також взяв до уваги майновий стан як потерпілого, який на час ухвалення вироку працював, так і засудженого, який є пенсіонером.
З огляду на викладене, на думку колегії суддів, вирок суду в частині розгляду цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 та визначення розміру стягнення моральної шкоди узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу моральних страждань потерпілого.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи кримінальне провадження в порядку апеляційної процедури, дотримуючись вимог кримінального процесуального закону, ретельно перевірив зазначені в апеляційній скарзі потерпілого доводи, проаналізував та надав на них переконливі відповіді, зазначивши в ухвалі підстави, на яких визнав такі доводи необґрунтованими.
Таким чином, у ході апеляційного розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 суд перевірив доводи апеляційної скарги потерпілого, належним чином обґрунтував рішення з наведенням докладних мотивів, з яких таку апеляційну скаргу залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції є обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу потерпілого слід залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3