Справа № 467/94/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка кримінальне провадження № 0000467, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 грудня 2019 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Благодатне Арбузинського району Миколаївської області, громадянина України, працюючого підсобним робітником в АП «Благодатненський птахопром», не одруженого, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою : АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

Суд визнав доведеним, що 24 грудня 2019 року, точного часу в ході досудового розслідування не установлено, у ОСОБА_4 , який з дозволу власника перебував на території домоволодіння АДРЕСА_3 , виник умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи задумане, того ж дня, ОСОБА_4 , перебуваючи на території домоволодіння АДРЕСА_3 , таємно, попередньо пересвідчившись, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, тобто, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливими мотивами, здійснив крадіжку належного ОСОБА_5 вантажного причепа «Україна» ПВА -1» вартістю 5 640,00 грн., який знаходився на території домоволодіння, викотивши його на дорогу і з`єднавши із належним йому автомобілем, розпорядився ним на власний розсуд, тим самим спричинивши останньому матеріальну шкоду на у розмірі 5 640,00 грн.

Таких висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, ураховуючи положення ст. 84 КПК України щодо доказів і оцінюючи кожний доказ з точки зору належності й допустимості , а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, з урахуванням показань обвинуваченого, який свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердив відображені в обвинувальному акті обставини його скоєння, зокрема, у частині часу, місця та способу вчинення, у тому числі й предмету злочину, а також мети, мотивів і спрямованості умислу та наслідків, що настали, а також розміру спричиненої матеріальної шкоди.

Зокрема, допитаний в судому засіданні у порядку ст. 351 КПК України обвинувачений ОСОБА_4 показав, що в грудні 2019 року, точної дати не пам`ятає, він домовився із потерпілим про те, що останній дасть йому у тимчасове користування автомобільний причіп, на що ОСОБА_5 погодився.

Оскільки йому на прохання людей потрібно було перевезти зерно, то приблизно через два чи три дні після телефонної розмови з приводу причепа, він приїхав за ним до ОСОБА_5 , який проживає в с. Семенівка Арбузинського району Миколаївської області.

Проте, ОСОБА_5 попросив відвезти його до магазину, де купив горілки та відразу ж випив її. Коли він привіз його додому, то потерпілий вже перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, сказав, що передумав давати причіп.

Однак, оскільки він витратив пальне задля приїзду в с. Семенівка, а також пообіцяв людям перевезти зерно, то вирішив забрати причіп без дозволу ОСОБА_5 , який в цей час, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, пішов спати. При цьому, причіп знаходився на подвір`ї.

Обвинувачений, крім цього, вказав, що ОСОБА_5 доводиться йому двоюрідним братом, раніше він надав йому причіп в тимчасове користування, неприязних відносин між ними не було і до його домоволодіння у нього був вільний доступ.

Ці показання обвинуваченого є послідовними і логічними, водночас, вони за своєю суттю збігаються з установленими фактичними обставинами справи, а тому не викликають у суду сумнівів у своїй достовірності.

Крім цього, показання обвинуваченого отримані у передбачений законом спосіб і сприймались судом безпосередньо, а тому є допустимими і належними оскільки, прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають для нього значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Потерпілий в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце повідомлявся належно шляхом направлення судових повісток, однак, надав до суду письмову заяву, якою просив розглядати справу за його відсутності, паралельно вказавши, що будь - яких претензій матеріального чи то морального характеру до обвинуваченого не має.

Одночасно потерпілий вказав про відсутність у нього наміру пред`явити цивільний позов та при призначенні покарання поклався на розсуд суду.

Крім цього, за правилами ст. 358 КПК України, суд дослідив надані стороною обвинувачення документи, у яких посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження.

Зокрема, із висновку експерта про вартість майна від 29 грудня 2019 року (дослідження проведене СПД ОСОБА_6 , що діє на підставі Сертифіката суб`єкта оціночної діяльності, виданого Фондом Державного майна України №985/19 від 20 грудня 2019 року), на підставі договору із потерпілим, ринкова вартість причепа вантажного ПВА -1, що належить ОСОБА_5 , становить 5 640,00 грн.

Обвинувачений вказаного висновку у частині визначення вартості причепа не заперечував, у той час, як потерпілий визначив розмір спричиненого йому матеріального збитку та надав про документ, що його підтверджує, а тому суд, в силу положення ч.2 ст. 242 КПК України, не вбачав підстав для призначення експертизи, направленої на визначення вартості предмету злочину і відповідно, розміру спричиненої шкоди.

Причіп вантажний із маркуванням «Україна ПВА - 1» визнаний речовим доказом в рамках кримінального провадження постановою слідчого СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області від 25 грудня 2019 року, яку суд розцінює як процесуальне рішення, що визначає режим зберігання та використання речового доказу у спосіб, що визначений КПК України.

Клопотань про огляд в суді речового доказу сторони не заявляли.

В судовому засіданні прокурор відмовилась від допиту свідків сторони обвинувачення, а тому суд, з`ясувавши позицію обвинуваченого із даного питання та виходячи із принципу самостійності прокурора у процесуальній діяльності, прийняв цю відмову.

Тож, усі досліджені судом докази у їх сукупності, з урахуванням показань обвинуваченого, підтверджують обставини, регламентовані ст. 91 КПК України щодо події кримінального правопорушення (часу, місця, способу й обставин його вчинення), винуватості обвинуваченого, форми його вини, мотивів і мети, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а так само і обставин, які впливають на ступінь тяжкості учиненого.

При цьому, усі процесуальні джерела доказів, зібрані у цілому із застосуванням належної правової процедури, позаяк, фактичні дані були одержані із належних процесуальних джерел, уповноваженим суб`єктом і у належному процесуальному порядку, ураховуючи право потерпілого подавати докази на підтвердження обставин, утому числі, й розміру спричиненої йому шкоди.

Будь якого істотного порушення прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, під час здійснення досудового розслідування, а також доказів, що здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не виявлено і сторонами не доведено.

Отже, суд за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, шляхом оцінки наданих у його розпорядження доказів, у тому числі виходячи із їх обсягу, приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, за обставин, доведених стороною обвинувачення перед судом із таким ступенем достовірності доказів, за якого тягар доведення суд визнає знятим, а фактичні обставин доведеними «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Отже, з огляду на наведене, у ракурсі установлених фактичних обставин справи, шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч.1 ст. 185 КК України, так як він скоїв таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

За такого, суд не убачає підстав для виходу за межі висунутого ОСОБА_4 обвинувачення у порядку ч. 3 ст. 337 КПК України, зокрема, у частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, оскільки суд повноважений розглядати справу лише в межах висунутого обвинувачення і відповідно до обвинувального акта.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Тому в аспекті ступеня тяжкості злочину, суд зважав на класифікацію за ст. 12 КК України, зокрема, те, що інкримінований злочин відноситься до категорії середньої тяжкості, особливості й обставини його вчинення у даному, конкретному випадку, тобто форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Зокрема, суд бере до уваги те, що обвинувачений і потерпілий перебувають у родинних відносинах між собою, між ними не було неприязних відносин, потерпілий перед учиненням злочину обіцяв обвинуваченому надати причеп, проте, в останній момент змінив своє рішення, що й спонукало останнього учинити дії, які є предметом цього судового розгляду.

Крім того, суд бере до уваги поведінку обвинуваченого до, під час та після вчинення правопорушення, зокрема, той факт, що він повернув причіп після спливу потреби у ньому, а також його відношення до скоєного, зокрема, обвинувачений зробив для себе висновки, засуджував свій вчинок і запевнив суд у недопущенні у подальшому подібної поведінки, надав суду правдиві показання, свою провину визнав.

Водночас, обвинувачений раніше не судимий, офіційно працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи, не одружений, на утриманні неповнолітніх і непрацездатних осіб не має, має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, на Д обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, так само, як і на обліку уповноваженого органу з питань пробації, проте, перебуває на обліку в Арбузинському РВК.

Обставин, що пом`якшують покарання, передбачених ст. 66 КК України, а також будь - яких інших обставин, які б тією чи іншою мірою вплинули б на пом`якшення покарання, суд не установив, так само як і обставин, які б його обтяжили із числа визначених ст. 67 того ж Кодексу.

Крім того, суд ураховував досудову доповідь, складену відносно обвинуваченого. 16 березня 2020 року провідним інспектором Арбузинського МРВ філії Державної установи «Центр пробації» в Миколаївській області, згідно якої ризик вчинення ОСОБА_4 повторного кримінального правопорушення та ризи його небезпеки для суспільства, у тому числі й для окремих осіб, оцінюється як середній.

За такого, покарання ОСОБА_4 , за відсутності передумов застосування ст. 69,69-1 КК України, належить призначити у межах санкції ч.1 ст. 185 КК України у виді штрафу.

Обираючи цей вид покарання і його розмір, суд, з огляду на норму ч.2 ст. 52 КК України, окрім тяжкості вчиненого злочину та майнового стану обвинуваченого, який офіційно працевлаштований, ураховував, зокрема, що злочин відносить док категорії середньої тяжкості, брав до уваги, крім цього, наявність лише одного епізоду злочинної діяльності, поведінку обвинуваченого до, під час та після вчинення правопорушення, мету і мотиви, якими керувався обвинувачений, той факт, що викрадене було повернуту потерпілому, а також ставлення ОСОБА_4 до скоєного.

При цьому суд виходив із наявних у нього дискреційних повноважень щодо призначення покарання і прийшов до висновку, що визначена його міра є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень), як ним самим, так і іншими особами.

Як наслідок, визначене судом покарання, його міра та розмір, за таких обставин відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що воно має бути законним (несвавільним) і пропорційним, тобто,не становити надмірного тягаря для особи.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Адже, Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства» (заяви № 43759/10 та 43771/12), зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Водночас, про можливість належної соціалізації і прийнятну репутацію обвинуваченого свідчить характер вчиненого кримінального правопорушення в сукупності з відсутністю будь-яких непомірних наслідків для інтересів суспільства, які б безумовно превалювали над принципом поваги до свободи особистості і дали б змогу суду прийти до висновку про необхідність призначення більш суворого покарання.

Цивільний позов в рамках кримінального провадження не заявлений.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому не обирався і підстав для його обрання на даному етапі немає.

Долю речових доказів суд вирішує у відповідності до положень ст. 100 КПК України, у той час, як розмір процесуальних витрат перед судом документально не доведений, а тому він не приймає рішення щодо їх розподілу згідно із правилами ст. 124 КПК України.

Тому, з цих мотивів, керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 185 КК України і призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день ухвалення вироку становить 850 (вісімсот п`ятдесят ) грн. 00 коп., який належить стягнути на користь держави.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.

Речовий доказ вантажний причіп з маркуванням «Україна ПВА-1» (без реєстраційного номерного знака), який знаходиться на відповідальному зберіганні у ОСОБА_7 , що проживає за адресою : АДРЕСА_4 , - повернути ОСОБА_5 , як законному володільцю.

Вирок набирає законної сили після строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо або через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти днів) з дня його проголошення.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1