Ухвала Іменем України
22 січня 2020 року
м. Київ

справа № 501/2109/18
провадження № 51-6452ск19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 10 жовтня

2018 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 19 березня 2019 року,
встановив:
За вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 10 жовтня

2018 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України(далі КК України)

до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ч. 1 ст. 187

КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Цивільні позови потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено частково, а саме стягнуто з ОСОБА_4 : на користь ОСОБА_5 250 грн та 1000 грн на відшкодування майнової та моральної шкоди відповідно; на користь

ОСОБА_6 300 грн та 1000 грн на відшкодування майнової та моральної шкоди відповідно.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 березня 2019 року вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

Як установив суд, 02 липня 2018 року приблизно о 12:00 ОСОБА_4 , перебуваючи біля під`їзду №2 будинку

АДРЕСА_3 , умисно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна, шляхом застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, що виразилося в тому, що він взяв малолітнього потерпілого ОСОБА_7 рукою за плече та відвів вбік, де відкрито забрав у нього мобільний телефон марки «Lenovo» вартістю 3000 грн із сім-картою вартістю 40 грн, що належать матері ОСОБА_7 потерпілій

ОСОБА_5 . Після цього з місця вчинення злочину зник, отримавши можливість розпорядитися викраденим майном на власний розсуд та завдавши потерпілій матеріальної шкоди на суму 3040 грн.

Цього ж дня приблизно о 16:00 ОСОБА_4 , перебуваючи біля дитячого майданчика, розташованого біля будинку №10 на вул. Спортивній у вищевказаному місті, умисно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна вирвав з рук малолітнього потерпілого ОСОБА_8 мобільний телефон марки «Doogee» вартістю 1899 грн, із сім-картами операторів «Лайфселл» та «Київстар», вартістю 40 грн, належать матері ОСОБА_8 потерпілій ОСОБА_6 . Після цього з місця вчинення злочину зник, отримавши можливість розпорядитися викраденим майном на власний розсуд та завдавши потерпілій матеріальної шкоди на суму 1979 грн.
03 липня 2018 року приблизно о 19:00 ОСОБА_4 , перебуваючи між будинком №2 на вул. Парусній та будинком №32 на просп. Миру в зазначеному місті, умисно, з корисливих мотивів, з метою відкритого заволодіння чужим майном, погрожуючи неповнолітньому потерпілому ОСОБА_9 застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, що виразилося в погрозі застосування до останнього ножа (при цьому ОСОБА_4 підніс до спини та руки потерпілого запальничку, яку видавав за ніж та яку ОСОБА_9 сприймав як ніж), заволодів, а саме забрав у неповнолітнього потерпілого мобільний телефон марки «Xiaomi» вартістю 3999 грн із сім-картою оператора «ВФ Україна» вартістю 25 грн та з чохлом вартістю 249 грн, які належать потерпілому, після чого з місця події зник, отримавши можливість розпорядитися викраденим майном на власний розсуд та завдавши потерпілому матеріальної шкоди на суму 4273 грн.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 висуває вимогу про скасування судових рішень, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі через суворість. Просить пом`якшити призначене покарання із застосуванням до нього положення

ст. 69 КК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 186 ,ч. 1 ст. 187 КК України засудженим не оспорюються.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 69 ККУкраїни за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі.
Як убачається з копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчинених злочинів, які відповідно до

ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, дані про його особу, а саме те, що він раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, є інвалідом 3 групи, обставини, які обтяжують покарання, вчинення злочину щодо малолітнього, обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття та сприяння досудовому

розслідуванню та суду у встановленні істини у справі. Крім того, вчинив три епізоди тяжких злочинів проти власності, при цьому два епізоди щодо малолітніх осіб у громадських місцях та в денний час доби, що свідчить про особливу зухвалість вчинених злочинів.
Як установлено з вироку суду першої інстанції, при розгляді справи судом не було встановлено обставин, які би істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, як це передбачено ст. 69 КК України.
Таким чином, призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, воно є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, підстав для його пом`якшення, у тому числі із застосуванням ст. 69 КК України, немає. Обставини, які б вказували не те, що покарання є явно несправедливим через суворість, відсутні.
Крім того, як убачається з наданої копії ухвали, при перегляді вироку апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо виду і розміру покарання ОСОБА_4 за вчинені злочини, вказавши, що воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є мінімально можливим строком покарання, передбаченого санкціями ч. 2 ст. 186, ч.1 ст. 187 КК України.
Отже, підстав для скасування судових рішень з мотивів, викладених у касаційній скарзі засудженого, не виявлено.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 10 жовтня 2018 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 19 березня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3