Дата документу 20.01.2020 Справа № 310/2081/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 310/2081/18 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/143/20 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника - адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10

розглянула 20 січня 2020 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника - адвоката ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 лютого 2019 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дмитрівка Бердянського району Запорізької області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.2 ст.15 ч.2 ст. 185 КК України.

Встановлені вирок суду першої інстанції обставини:

05.01.2018 приблизно о 10 годині ОСОБА_7 , знаходячись за місцем свого тимчасового мешкання в домоволодінні АДРЕСА_2 , маючи єдиний намір направлений на таємне викрадення чужого майна, визначив для себе предмети для таємного викрадення, а саме: трубу діаметром 60 мм. довжиною 6 метрів у кількості 3 штук, трубу діаметром 100 мм довжиною 4 метри у кількості 2 штук, швелер №12 довжиною 4 метри у кількості 6 штук, холодильник «Мир», пральну машину «Таврія», газову плиту (тумба) на 3 конфорки.
Після чого, продовжуючи знаходитись за вказаною адресою, ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, таємно викрав з території подвір`я АДРЕСА_2 , належні ОСОБА_9 частину визначеного ним для крадіжки майна, а саме: трубу, діаметром 60 мм. довжиною 6 метрів у кількості 3 штук вартістю 95 гривень за один метр на суму 1710 грн., трубу діаметром 100 мм довжиною 4 метри у кількості 2 штук вартістю 235 гривень за один метр, на суму 1880 грн., швелер №12 довжиною 4 метри у кількості 6 штук вартістю 244 грн. за один метр, на суму 5856 гривень, а всього на загальну суму 9446 гривень.
Одразу після цього ОСОБА_7 з викраденим майном залишив місце скоєння злочину, розпорядившись ним на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 9446 гривень.
07.01.2018 приблизно о 16 годині ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний намір, діючи з єдиним умислом, спрямованим на таємне викраденння чужого майна, знаходячись за місцем свого тимчасового проживання в будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, з корисливих мотивів, таємно викрав належне ОСОБА_9 майно, а саме: холодильник «Мир», вартістю 3 000 гривень, пральну машину «Таврія», вартістю 600 гривень, газову плиту (тумба) на 3 конфорки, вартістю 600 гривень, а всього на загальну суму 4200 гривень.
09.01.2018 приблизно о 15 годині ОСОБА_7 , знаходячись за місцем свого тимчасового мешкання у будинку АДРЕСА_2 , діючи з єдиним умислом, спрямованим на таємне викраденння чужого майна, знаходячись за місцем свого тимчасового проживання в будинку АДРЕСА_2 , таємно, повторно, викрав належний ОСОБА_9 телевізор «Самсунг» діагональ 51 см. вартістю 1200 гривень, який знаходився в доступній для ОСОБА_7 кімнаті.
Одразу після цього, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_7 , знаходячись за місцем свого тимчасового мешкання у будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою викрадення чужого майна, шляхом пошкодження скла міжкімнатних дверей, проник до кімнати до якої не мав вільного доступу, звідки таємно, повторно, викрав належний ОСОБА_9 телевізор «Самсунг» діагональ 51 см вартістю 1200 гривень.
Після цього ОСОБА_7 з викраденим майном залишив місце скоєння злочину, розпорядившись ним на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 2400 гривень.
Крім того, 17.01.2018, знаходячись за місцем свого тимчасового мешкання на території подвір`я АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 помітив, що на території вказаного домоволодіння знаходиться 34 листи восьмихвильового шиферу. В той же час, у нього виник умисел на таємне викрадення вищезазначеного майна.
В цей же день приблизно о 17 годині ОСОБА_7 разом з раніше незнайомими ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на вантажному транспортному засобі «Мерседес» під керуванням ОСОБА_11 прибули до домоволодіння АДРЕСА_2 , де ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний намір на таємне викрадення чужого майна, а саме: восьмихвильового шиферу в кількості 34 штук, попрохав ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , дії яких не охоплювались злочинним умислом, винести з території вказаного домоволодіння та завантажити в транспортний засіб листи шиферу.
Своїми умисними діями ОСОБА_7 мав намір таємно викрасти 34 листи восьмихвильового шиферу, який належить потерпілій ОСОБА_9 вартістю 115 гривень за лист на суму 3910 гривень, чим міг завдати їй майнову шкоду на суму 3910 гривень.
Однак, свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі, так як під час завантаження до транспортного засобу його злочинні дії були зупинені ОСОБА_14 .

Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 лютого 2019 року:
ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 та ч. 3 ст.185, ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, та йому призначено покарання:
за ч.1 ст.185 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі,
за ч.3 ст.185 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі,
за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України у виді 2 (двох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом часткового складання покарань, остаточним визначено ОСОБА_7 покарання 4 (чотири) роки позбавлення волі.
Початок строку покарання обвинуваченому ухвалено обчислювати з моменту його затримання з 12.12.2018 року.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 до набрання вироком чинності залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 16046 грн., моральної шкоди 5000 грн.
Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційних скарг

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його незаконним та необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

В обґрунтування свої доводів зазначає, що суд першої інстанції розглянув його справу одностороннє, неповно та з обвинувальним ухилом, тим самим засудив його за злочин, який він не скоював.

Посилаючись на незгоду з кваліфікацією інкримінованого йому злочину за ч.3 ст. 185 КК України, вказує, що він мав вільний доступ в орендований будинок, до споруд, які знаходяться біля будинку, ніяких дверей він не зламував, а шифер, який лежав на подвір`ї, думав, що він нічийний, оскільки він був битий.

Вважає, що його дії необхідно розцінювати як триваючий злочин, що виключає повторність, і тому повинні бути кваліфіковані за ч.1 ст. 185 КК України.

Крім того, посилаючись на щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування шкоди, наявність на його утриманні малолітньої дитини та важких життєвих обставин, вказує про суворість призначеного покарання.

Просить перекваліфікувати його дії на ч.1 ст. 185, ст.15 ч.1 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді арешту.

Також обвинувачений ОСОБА_7 звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про застосування до нього положень ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» № 838-VIII від 26.11.2015 року.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_8 не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його незаконним та необґрунтованим у зв`язку невідповідність висновків суду 1-й інстанції вказаних в своєму вироку фактичним обставинам справи .

В обґрунтування своїх доводів зазначає про неправильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України, оскільки не наведено допустимих та належних доказів того, що ОСОБА_7 дійсно не мав вільного доступу до окремої кімнати будинку, де знаходився телевізор «Самсунг» та у ОСОБА_7 був умисел на проникнення до цієї кімнати з метою крадіжки товарно-матеріальних цінностей.

Крім того, не погоджується із кваліфікацією, яку надав суд першої інстанції за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, оскільки ОСОБА_7 при скоєнні крадіжки 05.01.2018 року, 07.01.2018 року, 09.012018 року та 17.01.2018 року діяв з єдиним умислом, тобто скоював не повторні злочини, а єдиний злочин, який є триваючим.

Також, зазначає про те, що суд, призначаючи покарання, яке сторона захисту вважає суворим, залишив без уваги те, що ОСОБА_7 визнав свою провину, щиро розкаявся, має на утриманні малолітнього сина 2017 року народження, частково добровільно відшкодував завданні збитки, що відповідно до вимог cт. 66 КК України є обставинами, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 .

Просить вирок суду змінити, кваліфікувавши дії ОСОБА_7 за ч.1 ст.185 КК України та призначивши йому покарання без позбавлення волі.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 , не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, не погоджується з оскаржуваним вироком в частині призначення покарання внаслідок м`якості.

В обґрунтування свої вимог доводів зазначає, що судом не враховано суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень, кількість епізодів злочинної діяльності, вартість викраденого; дані про особу обвинуваченого, який ніде не працює, постійного джерела доходів не має, не з`являвся до суду; протиправні діяння, що порушують право власності, спричиняють майнову шкоду приватній особі.

Просить вирок змінити, призначивши ОСОБА_7 більш суворе покарання: за ч.1 ст. 185 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі, за ч.3 ст.185 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, та керуючись ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань, остаточним визначити обвинуваченому покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу, вказав про часткове визнання провини, пояснивши, що винаймав житло у потерпілої, остання не повертала гроші, не все майно викрав, користувався всіма кімнатами, до інших кімнат не проникав, двері не розбивав.

Захисник у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу, вказав, що обвинувачений винаймав житло, будинок був холодний, обвинувачений просив потерпілу повернути завдаток, вона відмовила, після чого ОСОБА_7 забрав викрадені речі, також зазначав, що всі кімнати були у користуванні обвинуваченого, вважає, що він фактично вчинював самоуправство, оскільки були тяжкі життєві умови, одночасно вказавши про те, що дії обвинуваченого потрібно кваліфікувати за ч.1 ст. 185 КК України як продовжуваний злочин, крім того вказував про неефективний захист, оскільки йому не було надано перекладача.

Потерпіла у судовому засіданні підтримала подану апеляційну скаргу, вказавши про те, що коли здавала квартиру обвинуваченому, домовилися, що певні кімнати не будуть ним використовуватися.

Представник потерпілої у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу потерпілої, вказала, що обґрунтовано встановлено вину обвинуваченого, оскільки ключі були лише у ОСОБА_15 , крім того, посилаючись на незадовільні дані про особу винного, а саме те, що останній не працевлаштований, ухилявся від явки до суду, обвинуваченому обмежено спілкування з дитиною, просила задовольнити апеляційну скаргу потерпілої.

Прокурор у судовому засіданні висловив заперечення вимогам апеляційних скарг, вказавши про законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваного вироку. Просив вирок суду залишити без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальних засад змагальності і диспозитивності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_16 у вчиненні корисливих злочинів, передбаченими ст. 185 КК України, докладно виклавши у вироку мотиви своїх висновків.

При цьому, суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_16 , надаючи пояснення стосовно висунутого обвинувачення, вказав про часткове визнання провини, підтвердивши факт крадіжка майна потерпілої, в якої винаймав житло, та пояснив, що в січні 2018 р. він посилився в будинок АДРЕСА_2 разом з дружиною та новонародженою дитиною, через деякий час у зв`язку з тяжким матеріальним становищем, потребою в грошах вирішив викрасти майно, яке було на території домоволодіння та в будинку. Спочатку він викрав та продав металеві труби, швелери, які знаходились на подвір`ї, потім з будинку викрав та продав газову плиту, пральну машину, два телевізори, холодильник. При цьому обвинувачений стверджував, що він крадіжку вчиняв тільки з тих приміщень, куди йому було надано доступ, а в закриту кімнату він не проникав, та телевізор звідти не брав. А коли він наступного разу вчиняв крадіжку шиферних листів, що знаходились у дворі будинку, він був затриманий працівниками поліції, яких викликав сусід.

В суді апеляційної інстанції версія обвинуваченого щодо пред`явленого обвинувачення полягає у тому, що в його діях наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, оскільки він вільно користувався всіма кімнатами.

Наведена позиція, яка аналогічна доводам обвинуваченого, викладених в апеляційній скарзі, з урахуванням досліджених місцевим судом доказів, судова колегія знаходить необґрунтованою.

Так, означена позиція обвинуваченого була проаналізована місцевим судом і визнана такою, що спростовується безпосередньо дослідженими судом першої інстанції доказами.

Зокрема, пояснення потерпілої ОСОБА_9 повністю спростовують версію обвинуваченого.

Так, ОСОБА_9 зазначала про надання ОСОБА_16 дозволу користуватися лише тим майном, яке знаходилося у двох кімнатах, а третя кімната була зачинена, так як там знаходилися її особисті речі. Ключі від будинку передавала через ОСОБА_17 .

Наведені покази потерпілої повністю узгоджується з показаннями свідка ОСОБА_17 щодо зачинення однієї кімнати, до якої потерпіла не давала доступу ОСОБА_16 , оскільки там перебували особисті речі потерпілої і двері від цієї кімнати були зачинені на ключ. З цього питання свідок був особисто обізнаний.

Отже, обвинуваченому було надано дозвіл на користування лише двома кімнатами і останній не мав права доступу до окремої кімнати.

Суд першої інстанції приймав до уваги дані покази потерпілої, як логічні, чіткі та послідовні і такі, що узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_17 , який безпосередньо пояснював, що за проханням потерпілої передавав ключі ОСОБА_16 , при цьому підтвердив, що одна з кімнат у будинку була зачинена, в ній були особисті речі ОСОБА_9 , наміру надавати квартирантам доступу до цієї кімнати не мала.

Суд вважав покази потерпілої достовірними і підстав ставити під сумнів їх об`єктивність не було встановлено, з чим погоджується і апеляційна інстанція.

При цьому, не було встановлено жодних об`єктивних підстав оговорювати ОСОБА_9 . ОСОБА_16 , що усуває наявність підстав сумніватися у показаннях потерпілої.

З цього приводу колегія суддів звертає увагу, що правильність наведених у вироку показань потерпілої ОСОБА_9 , вказаного свідка, письмових доказів, сторона захисту не спростовує.

Показання обвинуваченого щодо вільного доступу до кімнат також спростовуються протоколом огляду місця події від 18.01.18 року з фототаблицею, згідно якого міжкімнатні двері до кімнати № 2 пошкоджені, двері відкриті, на врізаному замку цих дверей ригель замка у положенні зачинено, на одній з половинок дверей розбите скло, речі в кімнаті № 2 розкидані (а.с.102-113).

Отже, зафіксований факт пошкодження дверей та замку певної окремої кімнати.

Наведений доказ узгоджується з показаннями потерпілої та свідка ОСОБА_17 щодо зачинення однієї кімнати, до якої потерпіла не давала доступ ОСОБА_16 .

Крім того місцевий суд надав ґрунтовну оцінку і іншим доказам щодо інших обставин інкримінованих обвинуваченому злочинів, які не оспорюються стороною захисту, а саме показанням свідка ОСОБА_12 щодо перевезення шиферу, замах на викрадення якого інкримінується ОСОБА_16 , а також письмовим доказам: протоколу огляду місця події від 17.01.18 року, згідно якого на території подвір`ї будинку АДРЕСА_2 складено 23 листа шиферу (а.с.114); протоколу впізнання від 14.02.18 року, згідно якого свідок ОСОБА_18 впізнав ОСОБА_7 як особу, яка в січні 2018 р. продала йому металеві вироби (труби, швелера), а також пральну машинку, холодильник, газову плитку, після чого ОСОБА_7 підтвердив, що дійсно продав свідку зазначені речі (а.с. 129-130); протоколу впізнання від 05.03.18 року, згідно якого свідок ОСОБА_19 впізнав ОСОБА_7 як особу, яка в січні 2018 р. продала йому два телевізора «Самсунг», після чого ОСОБА_7 підтвердив, що дійсно продав свідку зазначені речі (а.с. 135-136); протоколу впізнання від 05.03.18 року, згідно якого свідок ОСОБА_11 впізнав ОСОБА_7 як особу, яка в січні 2018 р. просила перевезти йому шифер, під час завантаження якого на машину їх помітив сусід, та викликав поліцію, після чого ОСОБА_7 підтвердив зазначені обставини (а.с.131-132).

При цьому судова колегія зауважує, що викрадання речей означених в пред`явленому обвинуваченні стороною захисту не оскаржується.

Доводи сторони захисту щодо невірності кваліфікації дій ОСОБА_7 за кваліфікуючою ознакою проникнення слід визнати неспроможними, оскільки дослідженні докази чітко вказують на відсутність у ОСОБА_7 доступу до кімнати, з якої останній викрав особисті речі потерпілої. При цьому викрадення телевізору саме з цієї кімнати обвинувачений не оспорює.

Протоколом огляду місця події від 18.01.2018 року зафіксовано пошкодження дверей та замку кімнати, де зберігалися особисті речі потерпілої ( а.п. 102-113).

Показаннями потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_17 спростовується версія обвинуваченого, щодо наявності у нього вільного доступу до всіх кімнат будинку.

Всі досліджені і наведені у вироку докази повністю узгоджується між собою і засвідчуютьдоведеність вчиненого обвинуваченим викрадення чужого майна з проникненням до житла.

Доводи сторони захисту щодо вчинення ОСОБА_7 триваючого злочину, що слід кваліфікувати за ч.1 ст. 185 КК України, з урахуванням встановлених фактичних обставин, не приймаються до уваги, оскільки обвинувачений вчинив три окремих умисних злочинів, в різні дні та з різних місць (подвір`я, кімнати будинку), що є доведеними фактами.

Сукупність досліджений доказів спростовує твердження сторони захисту про наявність в діях ОСОБА_7 лише складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, оскільки встановлені факти засвідчують вчинення обвинуваченим окремих, трьох закінчених складів злочинів.

Перелічені у вироку і досліджені судом першої інстанції докази, які є послідовними, логічно поєднуються один з одним, у своїй сукупності відтворюють події інкримінованих злочинів, що вказує на відсутність підстав піддавати сумніву їхню достовірність та переконують суд в правильності висновку районного суду.

Отже, суд цілком слушно встановив, що ОСОБА_20 скоїв крадіжку з проникненням у житло, що утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України.

Доводи обвинуваченого про наявність у останнього вільного доступу до всіх житлових кімнат є неспроможними.

Крім того, вчинення обвинуваченим трьох окремих умисних злочинів проти власності вказують на наявність кваліфікуючої ознаки повторність.

Районний суд в основу вироку поклав докази, які не протирічать один одному, покази потерпілого визнав як послідовні та незмінні, такі, що узгоджуються з іншими доказами, зокрема показаннями свідка ОСОБА_17 , що повністю відповідає сукупності наданих прокурором доказів та об`єктивно відображають обставини вчиненого злочину.

З наведеними висновками районного суду погоджується і апеляційна інстанція.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин справи, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не виявлено.

Районний суд, аналізуючи допустимість вказаних доказів, зробив правильний висновок про їх достеменність та законність їх збирання, досліджені докази обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу, що в об`ємі обвинувачення за епізодом від 09.01.2018 року за ч.3 ст. 185 КК України увійшло викрадення двох телевізорів, один з яких викрадений з кімнати, яка перебувала у доступній для обвинуваченого кімнаті через укладену із потерпілою домовленістю щодо вільного володіння цією кімнатою.

З цього приводу судова колегія зауважує, що стороною захисту не оспорюється викрадення одного з телевізорів, який перебував у доступній для обвинуваченого кімнаті. Даний факт не отримав окремої кваліфікації, а лише увійшов в об`єм висунутого обвинувачення за епізодом від 09.01.2018 року за ч.3 ст. 185 КК України.

Наведені факти унеможливлюють виключення із обвинувачення крадіжки даного телевізора. Беручи до уваги вимоги ст. 337 КПК України неприпустимо і погіршення правового становища обвинуваченого. Так, розгляд провадження відбувався у межах висунутого обвинувачення.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України призначив необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових правопорушень покарання, яке є мінімальним за санкцією інкримінованого кримінального правопорушення.

При цьому, обґрунтовано місцевим судом враховано відсутність обставини, що пом`якшує та обтяжують покарання відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України.

Судом першої інстанції в повній мірі дослідженні усі докази, які характеризують обвинуваченого в достатньому об`ємі, його ставлення до скоєного та надана відповідна обґрунтована та вмотивована оцінка вказаному.

З урахуванням сукупності всіх наведених вище обставин, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_7 лише в умовах ізоляції від суспільства.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав як для зменшення, так і для збільшення розміру призначеного ОСОБА_7 покарання.

Стосовно наданої при апеляційному розгляді посередньої характеристики, то на переконання колегії суддів, наведена обставина не є достатньо переконливою обставинами для висновку про істотне зниження ступеня тяжкості вчинених злочинів та можливість пом`якшити призначене покарання.

Крім того обставин, які б можна було врахувати для збільшення строку призначеного обвинуваченому покарання, про що йдеться в апеляційній скарзі потерпілої, апеляційною інстанцією не встановлено, що обумовлює визнання доводів потерпілої як неспроможних. З цього приводу, судова колегія окремо зауважує на процесуальній неможливості задоволення апеляційної скарги потерпілої через заявлену останньою вимогу щодо зміни вироку шляхом погіршення правового становища обвинуваченого, що не відповідає вимогам ст. 408 КПК України.

На переконання колегії суддів, покарання призначене ОСОБА_7 відповідає принципам співмірності та індивідуалізації, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, призначене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо застосування до нього положень ч.5 ст. 72 КК України в редакції, визначеній Законом України від 26.11.2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», колегія суддів вважає необґрунтованими.

Згідно з ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 18.05.2017 року № 2046-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо правил складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення», який набрав чинності із 21.06.2017 року, редакція ч.5 ст. 72 КК України була змінена в частині співвідношення попереднього ув`язнення та покарання у виді позбавлення волі у випадку зарахування попереднього ув`язнення до строку покарання, яке стало зараховуватись день за день.

Отже у випадку, якщо особа вчинила злочин після 21 червня 2017 року, то до неї застосовуються положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII від 18.05.2017 року.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення в січня 2018 року, що передбачає застосування положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII від 18.05.2017 року, тобто у співвідношення один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вищенаведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 663/537/17 від 29 серпня 2018 року щодо застосування норми права, передбаченої ч.5 ст. 72 КК України, який відповідно до ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, колегія суддів, не вбачає правових підстав для зарахування ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строку його попереднього ув`язнення згідно ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26.11.2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання».

Суд апеляційної інстанції переглянув вирок суду першої інстанції відповідно до вимог ст.404 КПК України, тобто в межах доводів апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника - адвоката ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 лютого 2019 року відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.2 ст.15 ч.2 ст. 185 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення, а засудженою особою, яка утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4