Справа №591/5167/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/32/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/5167/18 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на вирок Зарічного районного суду м. Сум від 22.04.2019, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Рясне Краснопільського району Сумської області, мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

експерта ОСОБА_12 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скаргах:

? обвинувачений ОСОБА_13 вказує, що несподівано виявив ОСОБА_14 на території свого домоволодіння та при його наближенні він двічі інстинктивно ударив потерпілого рукою, в якій був ніж, оскільки не знав його намірів;

? захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_7 просить змінити вирок суду та перекваліфікувати дії обвинуваченого на ст. 124 КК, пом`якшивши призначене покарання, оскільки ОСОБА_10 сприйняв дії потерпілого як загрозу для себе, однак на той час надав невірну оцінку його діям, у зв`язку з чим і завдав потерпілому тілесні ушкодження. Вказує на те, що ОСОБА_10 перебував у стані уявної оборони, а його дії не відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту.

Вироком Зарічного районного суду м. Сум від 22.04.2019 ОСОБА_10 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 7 років. Стягнуто на користь держави в особі Департаменту фінансів Сумської ОДА в рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого ОСОБА_14 2726,40 грн.

Згідно вироку суду, 07.07.2018 близько 10:30 ОСОБА_10 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння на території домоволодіння по проїзду Кузнечному в м. Суми, під час словесного конфлікту, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, маючи намір на заподіяння смерті ОСОБА_14 , наніс ножем удари в область правої руки та в область грудної клітки останнього, чим спричинив тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх заподіяння, а також легкі тілесні ушкодження, виконавши всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали апеляційні скарги, просили змінити вирок суду, доводи прокурора ОСОБА_9 про залишення вироку суду без змін, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Визнавши ОСОБА_10 винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, і призначивши йому покарання у виді та розмірі, встановленому законом, суд першої інстанції установив, що вина обвинуваченого полягає у вчиненні закінченого замаху на вбивство, тобто замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, оскільки ОСОБА_10 вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Обґрунтовуючи зазначений висновок, суд першої інстанції виходив із того, що умисел у обвинуваченого при замаху на вбивство охоплювався позбавленням життя потерпілого, оскільки локалізація, характер, механізм спричинення тілесних ушкоджень та знаряддя вчиненого злочину доводили умисний характер його дій, спрямованих на позбавлення життя.

Однак, такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і наявним доказам, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Так, відповідно ч. 1 ст. 115 КК, умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство відрізняється від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, спрямованістю умислу винного, його суб`єктивним ставленням до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, направленість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події і після неї, їх стосунки.

Злочин, передбачений ч. 2 ст. 121 КК, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом завданням тілесних ушкоджень. При цьому умисне тяжке тілесне ушкодження є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин кримінального провадження. Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.

Згідно ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення. Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин. При цьому необхідно наголосити, що за відсутності доказів, які б свідчили про те, що винна особа передбачала та бажала настання смерті потерпілого від своїх дій, вона повинна нести відповідальність за настання фактичних наслідків цих дій.

Повертаючись до кримінального провадження, допитаний під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні злочину визнав частково, погодився із завдання потерпілому двох ножових поранень, однак категорично заперечив свій умисел на заподіяння смерті останньому, мотивуючи це тим, що не мав будь-яких перешкод спричинити смерть потерпілого, якщо б мав такий умисел і бажав саме таких наслідків.

Потерпілий ОСОБА_14 у суді першої інстанції пояснив, що знаходячись у дворі будинку обвинуваченого він побачив як останній вийшов йому назустріч і несподівано для нього наніс йому два удари ножом. Після отримання поранень він почав тікати, а ОСОБА_10 залишився у дворі будинку.

Допитати потерпілого в суді апеляційної інстанції для усунення певних протиріч у його показаннях та у показаннях обвинуваченого не виявилося можливим, оскільки ОСОБА_14 в судове засідання не з`явився і про причини своєї неявки не повідомив, а тому колегія суддів виходить із фактичних обставин кримінального провадження, які об`єктивно узгоджуються з наявними доказами.

Зокрема, з висновку судово-медичної експертизи № 515 від 13.08.2018 убачається, що отримані потерпілим проникаюче колото-різане поранення грудної клітини, поранення верхньої долі лівої легені, пневмогемоторакс були небезпечними для життя і за цими ознаками відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, а згідно показань в апеляційному суді експерта ОСОБА_12 після отримання тілесних ушкоджень потерпілий міг самостійно пересуватися протягом доволі тривалого часу.

Відповідно висновку судово-психіатричного експерта № 367 від 23.07.2018, ОСОБА_10 на час вчинення інкримінованого йому злочину будь-яким психічним захворюванням не страждав, не виявив ознак будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, не є душевнохворим та не потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру.

Таким чином, після нанесення ОСОБА_14 ударів ножом обвинувачений не був позбавлений можливості довести злочин до кінця, оскільки попри те, що потерпілий не втратив свідомості та самостійно покинув межі домоволодіння, ОСОБА_10 не вчинив у подальшому відносно потерпілого будь-яких протиправних дій, направлених на вбивство останнього. Навпаки, як було з`ясовано у суді апеляційної інстанції, після спричинення тілесних ушкоджень була викликана поліція і швидка допомога. Така поведінка обвинуваченого після вчинення злочину і його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій вказує на те, що він не мав наміру заподіяти смерть потерпілому, оскільки вже вчинив всі необхідні дії, які залежали від його волі, що свідчить про відсутність у нього умислу саме на вбивство.

Наведені у вироку обставини, через які обвинувачений нібито припинив свої злочинні дії, не можуть в цьому випадку об`єктивно свідчити про те, що він не вчинив усіх дій, які вважав необхідними, оскільки: 1) крик матері не був тією непереборною перешкодою, яка суттєво заважала ОСОБА_10 досягти своєї мети та вбити потерпілого, у разі наявності відповідного умислу; 2) після того, як потерпілий почав тікати з місця вчинення злочину обвинувачений не намагався його наздогнати і, знову ж таки, довести свій умисел на вбивство до кінця.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ст. 84 КПК). Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (ст. 85 КПК). Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ч. 1 ст. 94 КПК).

На підставі ч. 1, 2 ст. 91 КПК, крім іншого, підлягають доказуванню подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину) і винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, форма вини, мотив і мета вчинення злочину. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, а згідно ч. 1, 2 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що будь-яких належних доказів, які б дозволили встановити наявність у обвинуваченого прямого умислу на вбивство потерпілого, стороною обвинувачення не надано, тому дії ОСОБА_10 охоплюються диспозицією ч. 1 ст. 121 КК як умисні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, оскільки під час апеляційного розгляду кримінального провадження установлено, що обвинувачений умисно наніс ножові поранення потерпілому ОСОБА_14 , а до наслідків своїх дій мав невизначений умисел, в результаті чого, на думку колегії суддів, суд першої інстанції неправильно кваліфікував дії ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК як закінчений замах на умисне вбивство.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він захищався від потерпілого та апеляційної скарги захисника про перекваліфікацію дій обвинуваченого на ст. 124 КК, то вони є необгрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки ст. 124 КК передбачена кримінальна відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони. При цьому необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, підлягають врахуванню конкретні обставини справи (порівняльний аналіз та оцінка наявності чи відсутності акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановлення їх співвідношення, відповідності чи невідповідності захисту небезпечності посягання тощо). У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах. У випадках, коли особа не усвідомлювала, але могла усвідомлювати факт відсутності реального суспільно-небезпечного посягання, вона несе кримінальну відповідальність за заподіяння шкоди через необережність (ч. 4 ст. 37 КК). Це правило має застосовуватись лише для випадків, коли виникли певні об`єктивні обставини, які могли створити враження про наявність посягання, але особа проявила легковажність чи недбалість в оцінці ситуації і внаслідок цього помилково вжила заходів захисту від неіснуючого посягання. Якщо ж обставин, які хоча б частково виправдовували помилку, допущену особою в оцінці ситуації, не було, і особа не лише могла, але й повинна була в обставинах, що склались, усвідомити відсутність суспільно небезпечного посягання, то положення про уявну оборону щодо такої особи не застосовуються і вона має нести кримінальну відповідальність за заподіяну шкоду на загальних підставах.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що суспільно небезпечного посягання, яке б загрожувало життю чи здоров`ю обвинуваченого та підлягало негайному відверненню чи припиненню, зі сторони потерпілого не було, оскільки відсутні будь-які об`єктивні дані щодо перебування ОСОБА_10 у стані необхідної оборони. Зокрема не встановлено обставин, за яких він міг би вбачати реальну загрозу з боку потерпілого, тобто певної підстави (юридичного факту), наявність якої б вказувало на обгрунтованість виникнення у нього правомірного захисту. Потерпілий не вчиняв дій, що свідчили б про наявність дійсного, реального і об`єктивного суспільно небезпечного посягання, які за своїм характером і ступенем небезпеки могли заподіяти або створити загрозу заподіяння шкоди обвинуваченому, та зумовили б останнього вдатись до оборони.

Відповідно п. 2, 4 ч. 1 ст. 409 КПК, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставами для зміни судового рішення в апеляційній інстанції. Судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду (п. 1 ч. 1 ст. 411), а неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є незастосування судом закону, який підлягав застосуванню та застосування закону, який не підлягав застосуванню (п. 1, 2 ч. 1 ст. 413 КПК).

З огляду на це, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок суду, перекваліфікувати дії ОСОБА_10 з ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 121 КК, визнавши його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК (умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент спричинення), та призначивши покарання у межах санкції цієї норми закону. При цьому колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, обставини, які обтяжують покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не працевлаштований, негативно не характеризується, та вважає за необхідне визначити покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі строком п`ять років, яке є пропорційним, необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_10 і попередження нових злочинів.

Будь-яких законних підстав для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК чи звільнення від відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК колегією суддів не встановлено, оскільки відсутні жодні пом`якшуючі покарання обставини, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину.

В іншій частині вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Зарічного районного суду м. Сум від 22.04.2019 відносно ОСОБА_15 змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_10 з ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України.

ОСОБА_15 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4