Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
4 червня 2020року

м. Київ
справа № 310/8289/18

провадження № 51-2636 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 вересня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 26 лютого 2020 року щодо ОСОБА_5 у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001607,

встановив:
За вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 вересня 2019 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Бердянськ Запорізької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 7 жовтня 2016 року вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 310 КК з призначення покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки,
засуджено за ч. 2 ст. 309 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 310 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків, до покарання призначеного за даним вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 7 жовтня 2016 року у виді 1 місяця позбавлення волі, остаточно призначивши ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.
Строк покарання ОСОБА_5 визначено відраховувати з моменту його фактичного затримання після набрання вироком законної сили.
Вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він, будучи засудженим за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 310 КК, на початку червня 2018 року на території домоволодіння АДРЕСА_1 , незаконно посіяв невстановлену кількість насіння канабісу з метою вирощування рослин коноплі для подальшого виготовлення з них наркотичного засобу без мети збуту.
Крім того, ОСОБА_5 повторно незаконно придбав суху подрібнену речовину сіро-зеленого кольору рослинного походження, що є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом масою 248,584 г та 286,336 г, загальною масою 534,92 г, що є великим розміром, яку незаконно зберігав за місцем свого проживання без мети збуту.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 26 лютого 2020 року вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 вересня 2019 року залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 , який є явно несправедливим через суворість, застосувавши положення ст. 69 КК та призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць.
Захисник, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 , не погоджується з оскаржуваним вироком у частині призначення покарання ОСОБА_5 внаслідок суворості.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Згідно зі статтями50,65 ККособі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до вимог ст. 69 КК призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, про що йдеться у касаційній скарзі, можливе за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд врахував тяжкість вчинених злочинів, які згідно зі ст. 12 КК відносяться до середньої тяжкості та тяжкого злочинів, дані про особу винного, який раніше судимий, за місцем мешкання та роботи характеризується добре, має на утриманні малолітніх дітей, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, обставини, що його обтяжують не встановлені, досудову доповідь органу пробації, згідно якої виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень ОСОБА_5 неможливо без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.
Призначене покарання було предметом дослідження суду апеляційної інстанції, який обґрунтовано залишив вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання без змін, зазначивши в ухвалі підстави постановлення такого рішення.
Суд апеляційної інстанції, обґрунтовано визнаючи доводи обвинуваченого про наявність підстав для застосування до нього положень ст. 69 КК, поряд із встановленням лише однієї пом`якшуючої обставини та з урахуванням даних про особу неспроможними, дійшов висновку, що наведені обставини не дають можливість дійти висновку про істотне зниження ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 309, ч.2 ст. 310 КК, та можливість пом`якшення призначеного покарання.

Обставин, які б давали підстави застосувати ст. 69 КК, захисником у касаційній скарзі не наведено.
За наявності однієї обставини, що пом`якшує покарання, з урахуванням особи винного та вищевказаних обставин суд дійшов обґрунтованого висновку і призначив засудженому ОСОБА_5 покарання, яке за своїм видом та розміром є справедливим.
Призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через його суворість колегія суддів Верховного Суду не вбачає.
Касаційна скарга захисника не містить даних для її задоволення, тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 вересня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 26 лютого 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3