Постанова
іменем України
28 травня 2020 року
м. Київ
справа № 545/617/18
провадження № 51-282км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001212, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ворожби Медвянського району Курської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
За вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 15 листопада 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн, із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави в особі Третьої міської клінічної лікарні м. Полтави витрати на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_8 в розмірі 3359,32 грн.
Також стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави в особі Першої міської клінічної лікарні м. Полтави суму відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_9 у розмірі 6946,58 грн.
Крім того, стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави в особі Фінансового управління Полтавської районної адміністрації Полтавської області суму відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в розмірі 2187,88 грн та 4644,61 грн відповідно.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 9 листопада 2017 року близько 16:30, керуючи автомобілем «ЗАЗ VIDA» (д.н.з. НОМЕР_1 ), рухаючись по автодорозі Київ Харків із сторони м. Харкова у напрямку м. Полтави на 343-му км всупереч пунктам 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху (далі ПДР) під час виявлення небезпеки, а саме автомобіля «КрАЗ» (д.н.з. НОМЕР_2 ) з причепом-тралом та з військовою технікою БАТ-2 на ньому, який на перехресті з під`їзною дорогою від с. Ковалівка (перекритого працівниками ВАІ) з увімкненим проблисковим маячком здійснював поворот ліворуч у напрямку вказаного села, не переконавшись у безпечності виконання маневру, змінив напрям руху керованого ним автомобіля для об`їзду цієї небезпеки, у результаті чого, виїхавши на роздільну смугу, скоїв наїзд на металеве огородження, яке стояло на ній. У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) пасажири автомобіля «ЗАЗ VIDA» (д.н.з. НОМЕР_1 ) ОСОБА_9 та ОСОБА_8 отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Апеляційний суд ухвалою від 15 жовтня 2019 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_8 залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Зазначає, що апеляційний суд, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу сторони захисту в частині застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, усупереч вимогам ст. 414 КПК повною мірою не врахував конкретних обставин справи (характеру й обсягу допущених ОСОБА_7 порушень ПДР, які не є грубими і були спрямовані на максимальне зменшення наслідків ДТП), обставин, що пом`якшують покарання (визнання вини, відшкодування потерпілій моральної шкоди, відсутність претензій з боку останньої), відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також того, що обвинувачений є інвалідом 2-ї групи і внаслідок ДТП постраждала його дружина, яка потребує реабілітації, а відсутність можливості керувати власним транспортним засобом ставить сім`ю ОСОБА_10 у скрутне становище та залежність від сторонніх осіб.
Також захисник указує на те, що апеляційний суд не надав належної оцінки тому, що цивільні позови прокурора в інтересах Фінансового управління Полтавської районної державної адміністрації та Третьої міської клінічної лікарні м. Полтави про стягнення витрат на лікування потерпілих не відповідають вимогам ст. 175 ЦПК, обґрунтовані недопустимими доказами, які не були відкриті стороні захисту в порядку ст. 290 КПК та подані неуповноваженою особою.
Таким чином, на переконання сторони захисту, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки в ній не зазначено мотивів та підстав, виходячи з яких, суд апеляційні скарги сторони захисту та потерпілої залишив без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав подану касаційну скаргу та просив її задовольнити.
Прокурор вважав, що ухвала апеляційного суду є законною та обґрунтованою, а касаційна скаргу захисника такою, що не підлягає задоволенню.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду першої та апеляційної інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Що стосується доводів, викладених у касаційній скарзі щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість у частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення ОСОБА_7 права керування транспортними засобами на строк 1 рік, то вони є необґрунтованими з огляду на таке.
Зі змісту скарги вбачається, що захисник фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статей 69, 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Так, суд першої інстанції під час призначення ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 286 КК, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення з необережною формою вини, дані про особу винного, який є інвалідом 2-ї групи, з 6 травня 2016 року перебуває на обліку в Полтавському обласному наркологічному диспансері з приводу психічних та поведінкових розладів унаслідок вживання алкоголю, синдрому залежності, раніше притягався до адміністративної відповідальності за ст. 124, ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 130 КУпАП,вину у вчиненому визнав, щиро розкаявся, частково відшкодував шкоду, завдану потерпілій ОСОБА_9 . Суд визнав щире каяття й відшкодування завданих збитків обставинами, які пом`якшують покарання, та взяв до уваги відсутність обставин, що його обтяжують.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК.
Разом із тим, санкція ч. 1 ст. 286 КК надає можливість суду як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати такого покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог ПДР та їх наслідків.
Як убачається з вироку місцевого суду, під час вирішення питання щодо призначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення такого покарання ОСОБА_7 .
Такий висновок місцевий суд зробив, зваживши на те, що ОСОБА_7 вже притягався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР (30 березня 2016 року за ч. 1 ст. 126 КУпАП; 29 квітня 2016 року за ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП), що свідчить про систематичність порушення обвинуваченим ПДР.
З огляду на наведене суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 , крім основного, ще й додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
Колегія суддів вважає, що такі висновки місцевого суду, з якими погодився суд апеляційної інстанції, з огляду на обставини цього кримінального провадження відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості призначення покарання.
Також колегія суддів зазначає, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких існує потреба у керуванні власним транспортним засобом. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.
Крім того, ПДР регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватись усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки. З матеріалів кримінального провадження убачається, що нехтування ОСОБА_7 вимогами ПДР призвело до тяжких наслідків у виді травмування двох пасажирів, які перебували в його автомобілі. За таких обставин посилання захисника у касаційній скарзі на те, що характер і обсяг допущених ОСОБА_7 порушень ПДР не є грубими і були спрямовані на максимальне зменшення наслідків ДТП, не може бути безумовною підставою для скасування призначеного йому додаткового покарання.
З огляду на викладене переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, умотивованість його висновків з питання правильності призначеного ОСОБА_7 основного та додаткового покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
Твердження захисника про те, що прокурор не є уповноваженою особою на подачу цивільних позовів в інтересах держави, Суд вважає безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до п. 12 ч. 2 ст. 36 КПК прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений пред`являти цивільний позов в інтересах держави та громадян, які через фізичний стан чи матеріальне становище, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права у порядку, передбаченому цим Кодексом та законом.
Частиною 3 ст. 128 КПК передбачено, що цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором.
Згідно з приписами ч. 3 ст. 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідно повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Тому місцевий суд обґрунтовано задовольнив цивільні позови прокурора, подані в інтересах Фінансового управління Полтавської районної державної адміністрації та Третьої міської клінічної лікарні м. Полтави про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілих, а тому доводи в касаційній скарзі є необґрунтованими та не узгоджуються з вимогами закону.
Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2019 року (справа № 709/700/16-к, провадження № 51-3714км19) та у постанові від 12 грудня 2019 року (справа № 711/44/18, провадження № 51-2180км19).

Також усупереч формальному посиланню захисника Верховний Суд вважає, що позовні заяви прокурора відповідають вимогам процесуального законодавства щодо форми та змісту позовних заяв.
Посилання сторони захисту на те, що позовні вимоги обґрунтовано доказами, які не були відкриті стороні захисту в порядку ст. 290 КПК, є безпідставними.
Так, у ст. 290 КПК встановлюються вимоги щодо відкриття прокурором доказів, достатніх для складання обвинувального акта, а також доказів, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.
Таким чином, долучені прокурором до цивільних позовів документи на обґрунтування позовних вимог не є тими доказами, які в розумінні ст. 290 КПК підлягають відкриттю.
Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, цивільні позови прокурор заявив під час досудового розслідування, і їхні копії були вручені обвинуваченому разом із копією обвинувального акта та реєстром матеріалів кримінального провадження, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою (т. 1, а.к.п. 18).
При цьому в судовому засіданні місцевого суду від 4 вересня 2018 року прокурор долучив документи про вартість лікування потерпілих та оголосив їх усім учасникам судового провадження. Надалі, 9 жовтня 2018 року, сторона захисту заявила клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, яке було задоволено, і того ж дня захисник ознайомився з цими матеріалами, у тому числі й з долученими прокурором документами щодо вартості лікування потерпілих, та зробив відповідні фотокопії, що підтверджується наявним у матеріалах кримінального провадження клопотанням (т. 1, а.к.п. 156).
На підставі викладеного посилання захисника щодо невідкриття стороні захисту документів, якими прокурор обґрунтовував позовні вимоги, не заслуговують на увагу, оскільки захисник був учасником кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, та мав можливість повністю реалізувати свої процесуальні права, передбачені статями 42, 4546 КПК.
За таких обставин, Верховний Суд приходить до висновку, що доводи в касаційній скарзі захисника у цій частині є непереконливими.
У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалося за апеляційними скаргами захисника та потерпілої, під час розгляду яких апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК, та у порядку, визначеному ст. 405 КПК, належним чином перевірив і спростував доводи, наведені, зокрема, в апеляційній скарзі захисника, які є аналогічними доводам у його касаційній скарзі, навівши належні й докладні мотиви своїх висновків, з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Вирок суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду є умотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, підстав для задоволення касаційної скарги захисника не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3