Провадження № 1-кс/761/8030/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2020 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 , слідчого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого щодо неповернення тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 320 191 000 000 000 32 від 11.01.2019,

у с т а н о в и в:
До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого СУФР ГУ ДФС у м.Києві щодо неповернення тимчасово вилученого у кримінальному провадженні № 320 191 000 000 000 32 від 11.01.2019 за ч. 3 ст. 212 КК України майна.

На обґрунтування скарги зазначено, що 11.02.2020 у вказаному вище кримінальному провадженні на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23.01.2020 проведений обшук у приміщенні, де здійснює свою діяльність ТОВ «КЄН», за адресою: м. Київ, вул. Братська, 4. Внаслідок проведення вказаної слідчої дії вилучені грошові кошти, що належать вказаному ОСОБА_3 , у розмірі 553 700 грн. та 14 720 доларів США.

Арешт на вилучені грошові кошти слідчим не накладався, законних підстав утримувати зазначене майно у слідчого немає, оскільки ці кошти є особистим майном ОСОБА_3 та отримані останньою законним шляхом, тому заявник вважав, що така бездіяльність слідчого є неправомірною і порушує інтереси ОСОБА_3 .

У судовому засідання представник власника майна скаргу підтримала та просила її задовольнити з наведених у ній підстав.

Слідчий СУФР ГУ ДФС у м.Києві покладалась на розсуд суду, однак зазначила, що кошти, на поверненні яких наполягає заявник, вилучені під час обшуку офісного приміщення ТОВ «КЄН» у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 не змогла підтвердити законність їх походження.

Слідчий суддя, заслухавши представника власника майна, слідчого, дослідивши скаргу та долучені до неї документи, дійшов висновку про таке.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватись вимог КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та керуватись у своїй діяльності рішеннями Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що гарантовано захист права власності.
Згідно з цією нормою кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.
Викладена засада закріплена у статті 41 Конституції України та зазначає, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Отже, наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Навіть тимчасове вилучення об`єктів власності має розглядатися як позбавленням володільця майна можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися таким майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що вилучення у будь-якої особи належного їй на законних підставах майна у спосіб або через застосування процедури, які не відповідають приписам закону, є протиправним.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових частин права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України, якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

У контексті скарги, що розглядається слідчим суддею, надається оцінка правомірності примусового, тобто без добровільної згоди особи, вилучення з її володіння та користування речей та предметів.

Главою 2 КПК встановлені засади кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК) відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та недоторканність права власності (ст. 16), яка передбачає обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

Сукупність наведених принципів кримінального провадження, їх внутрішній, змістовний зв`язок між собою свідчить, що будь-яка процесуальна дія слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинена під час досудового розслідування, має відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень має забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, збалансованості їх прав та обов`язків, а також зобов`язаний вживати передбачені законом заходи для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Особливої актуальності та гостроти набуває це питання у відношенні сторони обвинувачення через наявність у її представників можливостей реалізації заходів примусового характеру, з метою запобігти зловживанню такими повноваженнями.

Як встановлено під час розгляду скарги, СУФР ГУ ДФС у м.Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 320 191 000 000 000 32 від 11.01.2019, у якому на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23.01.2020 проведений 11.02.2020 обшук у приміщенні, де здійснює свою діяльність ТОВ «КЄН» за адресою - АДРЕСА_1 .

Як зазначив заявник у своїй скарзі, метою вказаної слідчої дії було відшукання та вилучення, зокрема, фінансово-господарської документації ФОП ОСОБА_3 та коштів, отриманих від незаконної діяльності вказаного суб`єкта господарювання.

У результаті проведення обшуку у вказаному приміщенні вилучені особисті грошові кошти ОСОБА_3 .

Частиною 7 статті 236 КПК визначено, що тимчасово вилученим майном є речі, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про проведення обшуку, та які не відносяться до предметів, що вилучені законом з обігу.

Так, у силу ч. 1 ст.169 КПК тимчасово вилучене майно повертається особі, зокрема, у випадку, передбаченому ч.5 ст.171 КПК, якою на слідчого покладений обов`язок упродовж 48 годин з моменту тимчасового вилучення звернутися до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на відповідне майно.

Таким чином, утримання органом досудового розслідування вилучених у ОСОБА_3 грошових коштів, є правомірним, якщо слідчий доведе, що такі кошти отримані останньою внаслідок здійснення злочинної діяльності, тобто мають незаконне походження та на них накладений слідчим суддею арешт з метою збереження як речового доказу.

Попри зазначене слідчий будь-яких доказів на спростування позиції власника майна щодо незаконного тривалого утримання коштів ОСОБА_3 , що отримані нею від ОСОБА_7 , яка є рідною бабцею ОСОБА_3 , тобто мають законне походження, не навів, отже, відсутні підстави для висновку, що вилучене майно має значення для кримінального провадження та утримується органом досудового розслідування правомірно.
Як встановлено вище, під контроль слідчого майно ОСОБА_3 перейшло у результаті проведеного 11.02.2020 обшуку. Арешт на нього не накладений, оскільки слідчим не надано слідчому судді відповідної ухвали.

У той же час, як вбачається зі скарги, станом на день вирішення скарги, органом досудового розслідування вилучені кошти власнику не повернуті.

Сукупність вищезазначеного свідчить про обґрунтованість скарги, що є підставою для її задоволення в частині повернення ОСОБА_3 вилучених у неї грошових коштів.
У той же час, приймаючи до уваги положення ст. 307 КПК, якою визначений вичерпний перелік рішень слідчого судді за результатами розгляду скарги учасника кримінального провадження, слідчий суддя дійшов висновку про обгрунтованість відмови у задоволенні скарги у частині визнання бездіяльності слідчого щодо утримання майна ОСОБА_3 незаконною.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 22, 169, 171, 173, 303, 309 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :
Скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Зобов`язати слідчого СУФР ГУ ДФС у м.Києві, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 320 191 000 000 000 32 від 11.01.2019, повернути ОСОБА_3 вилучені 11.02.2020 під час обшуку за адресою АДРЕСА_1 , грошові кошти у розмірі 553 700 (п`ятсот п`ятдесят три тисячі сімсот) грн. та 14 720 (чотирнадцять тисяч сімсот двадцять) доларів США.

У задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1