Провадження №1-кп/127/1046/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в місті Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.11.2019 р. за № 0001503, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вінниці, громадянина України, освіта середня спеціальна, не працюючого, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

16.11.2019 р. близько 19 год. 46 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи біля торгівельного кіоску, що розташований на зупинці громадського транспорту «Вулиця Василя Порика» в напрямку вулиці Хмельницьке шосе у місті Вінниці, помітив біля входу у вказаний кіоск на поверхні землі кавову машину торгівельної марки «Saeco», чорного кольору, яка належить ОСОБА_4 , та в цей час у ОСОБА_6 виник умисел, спрямований на незаконне заволодіння даним майном.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 , керуючись жагою до легкої наживи, усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи умисно, таємно, 16.11.2019 р. близько 19 год. 46 хв., впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу взяв до рук вищевказану кавову машину, після чого разом з викраденим майном залишив місце вчинення злочину та в подальшому розпорядився викраденим на власний розсуд.

Вартість кавової машини ТМ «Saeco» моделі «Vienna superautomatica», на момент вчинення крадіжки становила 2158,03 гривень, а тому своїми умисними діями ОСОБА_6 , завдав ОСОБА_4 матеріальної шкоди на загальну суму 2158,03 гривень.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених у обвинувальному акті.

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що він є власником торгівельного кіоску, який розташований на зупинці громадського транспорту «Вул. Василя Порика». В листопаді 2019 року, точну дату він не пам`ятає, в магазині здійснювали ремонтні роботи, у зв`язку з чим технічне обладнання було винесено з магазину на зупинку. Деякі речі поставили перед зупинкою біля дверей магазину, інші за зупинкою. Коли він хотів зробити каву, він виявив відсутність кавової машини.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням:

-висновку судово-товарознавчої експертизи № 7656/19-21 від 22.11.2019 р. відповідно до якого ринкова вартість кавової машини ТМ «Saeco» моделі «Vienna superautomatica», станом на 16.11.2019 р. при умові незмінності товарного стану, робочого стану та виконанні всіх відповідних функцій, становила 2158,03 гривень.

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілого, надані сторонами кримінального провадження суду докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт таємного викрадення ОСОБА_6 майна потерпілого ОСОБА_4 . Зокрема, обвинувачений в судовому засіданні даної обставини не заперечував, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому злочину. Крім того, суд враховує, що ОСОБА_6 , як слідує з наданих ним в судовому засіданні показань, на час вчинення інкримінованого йому злочину та на час судового розгляду кримінального провадження усвідомлював протиправність своїх дій. Показання обвинуваченого щодо обставин та способу вчинення інкримінованого йому злочину повністю узгоджуються з поясненнями потерпілого, які останній надав в судовому засіданні.

Суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно з якими крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. В судовому засіданні встановлено, що після заволодіння кавовою машиною потерпілого обвинувачений ОСОБА_6 забрав її до себе додому та видав працівникам поліції 18.11.2019 р., лише після того як останні звернулися до нього з приводу вчинення крадіжки. Тому суд приходить до переконання, що в діях ОСОБА_6 наявні ознаки саме закінченого злочину.

Таким чином, суд вважає, що дії ОСОБА_6 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України (далі КК), за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка).

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) Верховним Судом зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 р. (справа № 166/1065/18) Верховний Суд зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 р. (справа № 629/847/15-к).
Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин середньої тяжкості, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно, винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та надав чіткі й послідовні показання щодо обставин його вчинення, у вчиненому розкаявся. При цьому суд враховує, що потерпілий, згідно з наданих суду пояснень, претензій до обвинуваченого не має. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що під час досудового розслідування ОСОБА_6 добровільно видав кавову машину, але така видача була зумовлена його викриттям у вчиненні злочину. Суд також враховує, що ОСОБА_6 не перебуває на обліку у лікаря-психіатра, однак з 19.12.2014 р. перебуває на диспансерному наркологічному обліку з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів. Наведений діагноз є наркологічним, відомостей, які б свідчили про те, що ОСОБА_6 не міг усвідомлювати свої дій та керувати ними, суду надано не було.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник у своїх промовах в судових дебатах просили суд призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу. При цьому, суд враховує, що обвинувачений в судовому засіданні повідомив, що офіційно не працевлаштований і згідно з наданими суду копіями документів не має постійного джерела доходу. З даного приводу суд вважає за доцільне зауважити наступне.

Конструкція статті 53 КК не містить застережень щодо неможливості призначення покарання у виді штрафу особам, які не працевлаштовані. Натомість таке застереження міститься у частині другій статті 57 КК щодо призначення кримінального покарання у виді виправних робіт, а також у частині третій статті 99 КК щодо призначення кримінального покарання у виді штрафу неповнолітньому. В даному випадку правові підстави для застосування зазначених застережень відсутні. Однак, як судом вже було зазначено вище, кримінальне покарання призначається обвинуваченому з урахуванням положень статей 50 і 65 КК. Тому, аналізуючи матеріали кримінального провадження, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді громадських робіт.

При цьому суд враховує, що Верховним Судом у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення. Суд враховує, що стороною обвинувачення в судовому засіданні не доведено необхідності призначення обвинуваченому покарання у межах максимальної (верхньої) межі санкції кримінального закону для певного виду кримінального покарання.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК судові витрати слід покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 80 (вісімдесяти) годин громадських робіт.

Строк відбування покарання рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Речові докази, а саме: кавову машину ТМ «Saeco» моделі «Vienna superautomatica», яку ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.01.2020 р. повернуто потерпілому ОСОБА_4 залишити останньому.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 628 (шістсот двадцять вісім) гривень вартості витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: