Дата документу 15.05.2020 Справа № 334/8483/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/8483/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/981/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 25 березня 2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який має вищу освіту, має на утриманні малолітню дитину, одружений, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 25 березня 2020 року, якою клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 задоволене, продовжений строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно останнього на 60 днів до 23 травня 2020 року включно; у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу відмовлено.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, які не змінилися та продовжують існувати.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід - у вигляді домашнього арешту у певний період часу або особисте зобов`язання.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що на даний час не існує жодного доказу щодо існування ризиків, а саме: ризик того, що обвинувачений ОСОБА_9 має намір переховуватись від суду, впливати на свідків у кримінальному провадженні, вчинити новий злочин.
Крім того, прокурор у судовому засіданні заявив, що ризики, на які він послався в своєму клопотанні, є його суб`єктивні припущення, які він документально підтвердити не може.
Під час підготовчого судового засідання, відповідно до положень ч.3 ст.315 КПК України, продовження строку запобіжного заходу не передбачено, оскільки положеннями вказаної статті передбачено лише вирішення питання щодо обрання, зміни чи скасування заходів забезпечення кримінального провадження.
Клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою подане прокурором з порушенням вимог ч.ч.2,3 ст.184 КПК України, а саме: безпосередньо під час судового засідання без копії матеріалів, якими обґрунтовуються доводи клопотання. Всі ці обставини залишились поза увагою суду та не відображені в оскаржуваній ухвалі.
Також апелянт зазначив про те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки та постійне місце проживання, одружений, характеризується виключно позитивно, на утриманні має малолітню дитину та бабусю похилого віку, яка страждає хронічним захворюванням.
Під час досудового розслідування вилучені всі речові докази, призначені та проведені всі необхідні експертизи.
Потерпілим під час конфлікту завдані легкі тілесні ушкодження.
За змістом апеляційної скарги, на думку захисника, ОСОБА_9 перебував у стані необхідної або уявної оборони, враховуючи обстановку, яка склалася - переважну в чисельності фізично розвинуту групу осіб, з якими сталася бійка, та співрозмірність сили.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Ленінського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.
Відносно обвинуваченого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, термін дії якого спливає 29 березня 2020 року.
Прокурор заявив клопотання про подовження строку тримання обвинуваченого під вартою на 60 днів.
Потерпілі підтримали клопотання прокурора.
Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник - адвокат ОСОБА_8 проти продовження строку дії запобіжного заходу заперечували, посилаючись на необґрунтованість клопотання прокурора, недоведеність прокурором неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу. Заявили клопотання про зміну запобіжного заходу та просили застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або особистого зобов`язання, що на думку сторони захисту, буде достатнім для запобігання будь-яким ризикам у даному кримінальному провадженні.
Заслухавши:
доповідь судді;
обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. При цьому обвинувачений зазначив, що знаходився у стані оборони, оскільки він був один проти п`ятьох осіб, які йому завдали чисельні поранення ножем та не давали йому можливості залишити місце конфлікту. Сторона захисту наполягала на тому, що підозра є необґрунтованою, потерпілі отримали легкі тілесні ушкодження, умислу на вбивство останніх у обвинуваченого не було;
прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника і вважав, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, та додатково зазначив, що обвинувальний акт у іншому кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 за ч.3 ст.185 КК України направлений до суду, останній не судимий в силу ст.89 КК України;
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Згідно з положеннями ч.ч.4,5 ст.199 КПК України, слідчий суддя (в даному випадку - суд) зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.
Слідчий суддя (в даному випадку - суд) зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

На думку колегії суддів, вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався не в повній мірі, з огляду на таке.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство двох осіб, що є особливо тяжким кримінальним правопорушенням, яке передбачене ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України.
Докази сторін мають досліджуватись і оцінюватись судом першої інстанції у встановленому законом порядку.
З врахуванням викладеного, доводи сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_6 складу інкримінованого останньому правопорушення, є передчасними і мають ретельно перевірятися в ході судового розгляду судом першої інстанції.
Що стосується ризиків, на які вказує прокурор, колегія суддів звертає увагу на таке.
Письмове клопотання прокурора в матеріалах контрольного провадження відсутнє. При апеляційному розгляді прокурором також не надано для огляду копії вказаного клопотання, але з оскаржуваної ухвали суду вбачається, що клопотання обґрунтовано тим, що існує ризик переховування обвинуваченого від суду та ризик незаконного впливу з боку обвинуваченого на потерпілих і свідків у цьому провадженні, з чим погодився і суд першої інстанції.
В той же час, в ухвалі суду відсутнє посилання на докази, які б підтверджували існування ризиків, на які вказує прокурор.
Крім того, в оскаржуваній ухвалі не наведено переконливого обґрунтування на підтвердження висновків суду про те, що інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти встановленим ризикам.
Фактично такий висновок суду ґрунтується лише на тяжкості кримінального правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_6 , оскільки в ухвалі прямо вказано на те, що тяжкість злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_6 , виключає застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ), що хоча суворість покарання є визначальним елементом під час оцінки ризику переховування від правосуддя, потребу подальшого позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину («Mamedova v.Russia» та ін.).
Під час вирішення питання про утримання під вартою не повинна діяти презумпція, згідно з якою кожна особа, яку обвинувачено у вчиненні тяжкого злочину, може вдатися до втечі. Виходячи з практики ЄСПЛ, тривалі строки тримання особи під вартою не можуть обумовлюватися такою презумпцією («Yagciand Sargin v. Turkey» та «Mansur v Turkey» та ін.).
Також Європейській Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці неодноразово вказував на те, що обрання судом запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і продовження строку тримання під вартою не можна застосовувати, передбачаючи ухвалення вироку про позбавлення волі.
Суди, кожного разу, вирішуючи питання про ув`язнення особи, повинні розглядати наявність потреби у цьому. З цією метою суди повинні зважити на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи.
Переконавшись у наявності такої потреби, суд, у відповідному рішенні повинен навести відповідні й достатні мотиви, які б виправдовували ув`язнення. Для цього суд повинен не лише вказати на підстави (ризики), на яких наполягає сторона обвинувачення, а й навести конкретні обставини, що переконують у можливості реалізації обвинуваченим цих ризиків.
Таких обставин в оскаржуваній ухвалі не наведено.
В той же час, згідно з наявними матеріалами провадження, в т.ч. відомостями з обвинувального акту, ОСОБА_6 раніше не судимий, має вищу освіту, одружений, має на утриманні малолітню дитину та постійне місце проживання.
Відомості про те, що обвинувачений раніше переховувався від органу досудового розслідування та/або суду, перешкоджав чи має намір перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином відсутні.
Викладене вказує на те, що ризик незаконного впливу з боку обвинуваченого на потерпілих і свідків у цьому провадженні нічим не підтверджується, а запобігти ризику переховування обвинуваченого від суду можливо шляхом застосування до останнього менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.
Протилежне прокурором не доведено.
З приводу доводів прокурора при апеляційному розгляді про існування ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів звертає увагу на таке.
Свою позицію прокурор обґрунтовує тим, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, крім того, відносно останнього до суду скерований обвинувальний акт за ч.3 ст.185 КК України. При цьому прокурор не надав належного підтвердження вказаним обставинам.
Разом з цим, як в казано вище, згідно з обвинувальним актом, обвинувачений ОСОБА_6 є таким, що не має судимості.
Більш того, з оскаржуваної ухвали вбачається, що ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, взагалі не обговорювався та його існування судом не встановлено. В той же час, в ухвалі зазначено про те, що ОСОБА_9 раніше не судимий, та на якісь інші провадження щодо нього суд не посилається.
Апеляційна скарга прокурора з цього приводу відсутня.
Вироків суду, які б набрали законної сили, відносно ОСОБА_6 , немає.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку про те, що прокурором не доведено необхідності продовження тримання обвинуваченого під вартою, на що суд першої інстанції уваги не звернув та не навів в своїй ухвалі відповідних й достатніх мотивів, які б виправдовували подальше тримання ОСОБА_6 під вартою, та взагалі не навів доводів на спростування аргументів сторони захисту, висловлених нею проти існування ризиків тощо.
У зв`язку з викладеним, оскаржувана ухвала не може бути визнана законною та обґрунтованою, тому ця ухвала на підставі ст.ст.407, 409, 412 КПК України підлягає безумовному скасуванню із постановленням нової ухвали - про застосуванням відносно обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту (з наведених вище підстав), з покладенням на останнього певних обов`язків, на строк в межах клопотання, визначений в оскаржуваній ухвалі.
На думку колегії суддів, зазначений запобіжний захід буде достатньою гарантією для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_9 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 25 березня 2020 року, якою клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 задоволене, продовжений строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно останнього, строком на 60 днів до 23 травня 2020 року включно; у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу відмовлено, скасувати.
У задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком на 60 діб, відмовити.
Застосувати до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, строком на два місяці, тобто до 23 травня 2020 року, який полягатиме в забороні обвинуваченому залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово.
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти звільнити.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 , що відповідно до положень ст. 181 КПК України, працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.
Покласти на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, обов`язки:
- прибувати до суду за першим викликом;
- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;
- утримуватися від спілкування з потерпілими, свідками у даному кримінальному провадженні;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Копію ухвали направити до ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», Дніпровського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області для виконання, процесуальному прокурору у кримінальному провадженні для контролю за виконанням.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4