1Справа № 335/5828/19 1-кп/335/253/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , за участю прокурора: ОСОБА_3 , представника потерпілих: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого: ОСОБА_5 , захисника - адвоката ОСОБА_6 , перекладача: ОСОБА_7 , розглянувши в залі суду клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні за № 0000161 від 02.06.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.135, ч.3 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
У провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000161 від 02.06.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.135, ч.3 ст.286 КК України.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.06.2018 року по даному кримінальному провадженню ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів. Строки продовження тримання під вартою в ході досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження продовжувалися.

В судовому засіданні 21.04.2020 захисником обвинуваченого заявлено клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт з забороною залишати житло з 9 години вечора до 6 години ранку, за адресою АДРЕСА_1 , про що подано до суду письмове клопотання, копія якого вручена прокурору.

Клопотання захисник мотивує тим, що подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою не відповідає вимогам національного законодавства, міжнародним стандартам кримінального судочинства та практиці ЄСПЛ.

Захисник ОСОБА_6 посилається також не те, що досліджені судом матеріали, надані стороною обвинувачення, не свідчать про причетність ОСОБА_5 до інкримінованих йому діянь та, навпаки, спростовують таку причетність і доводять невинуватість. Так, долучені експертизи підтверджують покази ОСОБА_5 про те, що він за кермом автомобіля не перебував, оскільки експертами встановлено за біологічними зразками, що за кермом автомобіля перебувала невідома особа чоловічої статі. Щодо обвинуваченого, то експертами встановлено, що він перебував на передньому пасажирському сидінні, що свідчить про невинуватість особи, яка тримається вже майже два роки під вартою, що є недопустимим. ОСОБА_5 не має наміру ухилятися від суду і бажає в суді довести свою невинуватість. Усі речові докази та документи по справі зібрані, експертизи проведені, ризики знищення доказів відсутні. Жодних підстав передбачати незаконний вплив на свідків та потерпілих немає. Тим більше, закордонний паспорт у ОСОБА_5 було вилучено під час досудового розслідування, а після обрання йому запобіжного заходу в Україні запроваджено карантин, кордони закриті для виїзду, що виключає ризик перетинання кордону обвинуваченим. Раніше судом визначався розмір застави, однак обвинувачений не має коштів внести заставу. На думку захисту на даний час ризики щодо ОСОБА_5 відсутні або мінімальні, у зв`язку з чим перебування обвинуваченого під домашнім арештом повною мірою забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Також захисник вказав, що з`явилися нові обставини, які не існували на час обрання запобіжного заходу, оскільки ОСОБА_5 тримається під вартою майже два роки, при цьому згідно довідки СІЗО має захворювання туберкульоз, стан його здоров`я за час перебування під вартою погіршився, що згідно доповіді міністра юстиції України включає ОСОБА_5 в групу ризику. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р.№ 211 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2020р.№ 255 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в лікарнях припинено госпіталізацію хворих, які не потребують негайного хірургічного втручання, тому знаходячись на такому запобіжному заході ОСОБА_5 має реальні ризики захворіти COVID-19.

У судовому засіданні ОСОБА_5 підтримав клопотання та просив його задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні підтвердив, що копію клопотання про зміну запобіжного заходу було вручено його захисником завчасно, однак заперечував проти задоволення вказаного клопотання, зазначивши, що наявність ризиків, які були враховані слідчим суддею при застосуванні та судом при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися, лише подальше тримання обвинуваченого під вартою може забезпечити його належну процесуальну поведінку. Вважає, що підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який немає, а тому просить у задоволенні клопотання відмовити.

Представник потерпілих-адвокат ОСОБА_4 проти задоволення клопотання заперечував з підстав його необґрунтованості і безпідставності, просить у його задоволенні відмовити, оскільки застосування більш м`яких заходів неможливе, в зв`язку з тим, що вони не зможуть забезпечити належне виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігти існуючим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Заслухавши пояснення захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , пояснення ОСОБА_8 , думку прокурора ОСОБА_3 , представника потерпілих ОСОБА_4 , перевіривши доводи клопотання та матеріали, додані до клопотання, матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.

Так, відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Статтею 201 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання. Копія клопотання та матеріалів, якими воно обґрунтовується, надається прокурору не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.

Клопотання захисника обвинуваченого про зміну запобіжного заходу із доданими до нього документами вручено особисто прокурору ОСОБА_3 з дотриманням вимог ст. 201 КПК України, що підтверджено прокурором у судовому засіданні.

05.03.2020 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_5 було продовжено строк тримання під вартою, на два місяці, до 04.05.2020 року включно.

Так, захисником подано клопотання про зміну запобіжного заходу після спливу тридцяти днів з дня постановлення попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу, що відповідає вимогам ст.201 КПК України.

Відповідно до ст.201 КПК України за клопотанням обвинуваченого, захисника обраний раніше запобіжний захід може бути змінений.

За положеннями ч. 4 ст. 201 КПК України розгляд клопотання про зміну запобіжного заходу здійснюється згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу. Згідно з правилами розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд повинен встановити підстави, передбачені ч. 2 ст. 177 КПК України для його застосування, а у даному випадку зміни, тобто наявність обґрунтованого обвинувачення та ризиків.

При цьому необхідно враховувати, що клопотання про зміну запобіжного заходу в порядку ст. 201 КПК України по суті закріплює право сторони захисту на зміну запобіжного заходу у зв`язку з встановленням нових обставин, які виникли (або про існування яких стало відомо) після постановлення ухвали про застосування чи продовження запобіжного заходу та не розглядалися і не приймалися до уваги слідчим суддею, судом при постановленні такої ухвали, або зміна обставин підозри, зменшення встановлених в провадженні ризиків зі спливом досудового розслідування.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно ч.1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Розглядаючи клопотання сторони захисту суд, з огляду на стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_5 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд, не досліджує питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності, а перевіряє лише підстави клопотання щодо існування вагомих підстав для зміни запобіжного заходу та наявності обставин, визначених ст. 201 КПК України, а тому доводи захисника щодо невинуватості ОСОБА_5 на даній стадії не оцінює. При цьому судом у відповідності до вимог ст. 177 КПК України враховано вагомість зібраних у справі доказів.

Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та який застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого, суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

ЄСПЛ наголошує, що обґрунтування наявності ризиків лише тяжкістю інкримінованого кримінального правопорушення, є неправомірним. Про це зазначено в рішеннях ЄСПЛ за скаргою № 12369 від «26» червня 1991 року по справі «Латальє проти Франції», п. 51, за скаргою № 5522/04 від «20» січня 2011 року по справі «Прокопенко проти України», за скаргою № 38717/04 від «14» жовтня 2010 року по справі «Хайредінов проти України», п. 29, 41, за скаргою № 37466/04 від «20» травня 2010 року по справі «Москаленко проти України». В пункті 36 останнього зазначено, що «…органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався…Однак Суд неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою…».

У пункті 79 рішення по справі «Харченко проти України», ЄСПЛ нагадав, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів, на які посилався заявник у своїх клопотаннях про звільнення з-під варти.(«Яблонський проти Польщі» №33492/96 п.80, від 21.12.2000р, «І.А. проти Франції» №28213/95 п.102).

ЄСПЛ також встановив, що національні судові органи повинні вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, попри належну повагу до принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення («Лабіта проти Італії», п. 152). Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

В контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого. У справі «Доронін проти України», ЄСПЛ встановив, що згідно з п. 3 ст., 5 зі збігом певного часу подальше існування обґрунтованої підозри перестає само по собі бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для подальшого тримання такої особи під вартою».

У рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» Європейський суд з прав людини наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків не процесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Так, відповідно до п. 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зенцов і інші проти Російської Федерації» до визнання винним обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета даного положення, по суті, вимагає попереднього звільнення, якщо тривале утримання під вартою більш не являється обґрунтованим. Особа, обвинувачувана у вчиненні злочину, має бути завжди звільнена до суду, за винятком випадків, коли Держава може довести, що існують «істотні і достатні» причини для обґрунтування безперервного утримання під вартою».

Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (справи: «Смирнова проти Росії» «Пірузян проти Вірменії». «Тирон проти Румунії»).

Ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що такий ризик маловірогідний і необхідність в утриманні особи під вартою відсутня (рішення «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення «Бекчиєв проти Молдови»). Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (рішення ЄСПЛ «Сулаоя проти Естонії»). У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення ЄСПЛ «Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Як встановлено судом у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_5 тримається під вартою з 03.06.2018 року, і строк дії запобіжного заходу неодноразово продовжувався.

Разом з тим, у контексті вказаних вище стандартів Європейського суду з прав людини, з огляду на те, що в даному кримінальному провадженні загальний термін тримання під вартою ОСОБА_5 становить майже два роки, судовий розгляд з об`єктивних причин триває, тому доводи прокурора щодо клопотання про зміну запобіжного заходу про те, що лише подальше тримання обвинуваченого під вартою може забезпечити його належну процесуальну поведінку на даний час не можна вважати підтвердженими та належно обґрунтованими, з огляду на вищевказані рішення Європейського суду з прав людини (Панченко проти Росії § 106, Ноймайстер проти Австрії §10, Дереджі проти Туреччини §38, «Адам`як проти Польщі»)

Розглядаючи в порядку ст.201 КПК України клопотання, суд приходить до висновку, що новими обставинами, які не розглядалися судом раніше, є утримання обвинуваченого під вартою протягом майже двох років, дані щодо відсутності порушень дисципліни під час перебування його в слідчому ізоляторі, обмежена можливість здійснення обвинуваченим лікування від наявного в нього захворювання (туберкульоз), яке віднесено до групи ризику осіб з підвищеною небезпекою захворюваності на гостру респіраторну хворобу Covid-19, у зв`язку із епідемією якої на усій території України встановлено з 12 березня 2020 року карантин, тобто після постановлення попередньої ухвали суду від 05.03.2020 року про продовження строку дії запобіжного заходу, що дають підстави вирішення питання про зміну запобіжного заходу.

Як зазначалося вище, тяжкість обвинувачення, якою прокурор обґрунтовує ризик переховування, не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою.

У свою чергу, з урахуванням тих обставин, що обвинувачений є громадянином іншої держави, обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, дітей не має, постійного офіційного місця роботи не має, місця реєстрації на території держави не має, суд все ще схиляється до переконання про існування достатньої ймовірності ризику з боку ОСОБА_5 переховуванню від суду. Судом також враховується, що наразі з огляду на стадію розгляду кримінального провадження існує ризик ймовірного впливу на потерпілих, свідків, оскільки вказані особи ще не допитані у судовому засіданні.

Проте не зважаючи на такий висновок суду, на даній стадії судового провадження, беручи до уваги тривалість розгляду даної справи, суд має враховувати практику ЄСПЛ, а саме рішення по справах «Кудла проти Польщі», «Ухань проти України», «Хумматов проти Азербайджану», «Петухов проти України», у яких Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що держава повинна забезпечити тримання ув`язненої особи в умовах, які відповідають принципу поваги до її людської гідності, а також належним чином забезпечити її здоров`я та добробут з огляду на практичні потреби ув`язнення.

Разом із тим, у справі «Ноймайстер проти Австрії» ЄСПЛ констатував, що ризик втечі неминуче зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою, оскільки строк тримання може бути вирахуваний із строку позбавлення волі, який може очікувати особа, якщо її визнають винною, що зменшує спокусу втечі.
Обвинувачений тримається під вартою з 03.06.2018 року по теперішній час, тобто 688 днів. Зазначене, на переконання суду зменшує ризик переховування настільки, що він не може виправдати подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Тривалість судового розгляду, що не залежить від волі обвинуваченого ОСОБА_5 , за відсутності відомостей щодо явного зловживання стороною захисту процесуальними правами, не може перекладатися на обвинуваченого шляхом обмеження права на свободу, що відносно ОСОБА_5 носить довготривалий характер, навіть за наявності пред`явленого обвинувачення, і при цьому очікуване покарання не є тотожнім із застосуванням запобіжного заходу.
Слід при цьому зазначити, що судом постійно вживаються усі можливі та доступні процесуальні заходи для своєчасного розгляду даної судової справи, однак, з урахуванням обсягу доказів, які необхідно дослідити в даному кримінальному провадженні, перспектива завершення судового розгляду у найближчий час відсутня, а подальше перебування обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою фактично створюватиме умови для відбування ним покарання за відсутністю обвинувального вироку щодо нього, що призведе в свою чергу до порушення принципу верховенства права, передбаченого ст. 8 Конституції України, порушення конституційного права ОСОБА_5 на свободу та особисту недоторканість, передбаченого ст. 29 Конституції України, не відповідатиме принципу презумпції невинуватості, визначеному ст. 62 Конституції України, а також буде суперечити принципам, визначеним ст.ст. 3, 5-6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема й принципу поваги до його людської гідності.

Судом також враховується, що досудове розслідування закінчено, справа перебуває на стадії судового розгляду, а також враховує дії, які було проведені у ході досудового розслідування (проведення експертиз; встановлення та допит свідків, потерпілих, вилучення документів та речей тощо), тобто фактично речові докази та документи зібрано, а доказова база, зібрана стороною обвинувачення не перебуває у веденні ОСОБА_5 , значна частина письмових доказів (у тому числі висновки експертиз) долучена до матеріалів судового провадження і досліджена у судовому засіданні.
Окрім того, після постановлення попередньої ухвали про продовження застосування запобіжного заходу від 05.03.2020 року, 11.03.2020 року Постановою КМУ № 211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з 12 березня 2020 року встановлено карантин, термін якого наразі триває. Згідно з роз`ясненням МОЗ, під час пандемії коронавірусу хворі з туберкульозом (який діагностовано у обвинуваченого) входять до групи ризику.

Враховуючи вказані обставини з урахування наявності нових обставин, які не були предметом судового розгляду, зменшення ризиків зі спливом часу, суд приходить до висновку, що таку тривалість тримання особи під вартою не можна вважати виправданою.

Суд звертає увагу на положення ч.1 ст. 318 КПК України, п. 3 ст. 5 Конвенції, які визначають право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.
У даному кримінальному провадженні, зваживши всі обставини у їх сукупності, в тому числі і відомості щодо особистості ОСОБА_5 , суд дійшов висновку, що запобігти ризикам переховування, можливо шляхом застосування до останнього альтернативного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, який просить застосувати сторона захисту, який хоча і є одним із найсуворіших запобіжних заходів, але все ж таки із найсприятливішими наслідками з приводу певних відмінностей щодо умов тримання.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
За наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 § 1(с) Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії»)
У судовому засіданні 21.04.2020 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 пояснила, що її чоловік ОСОБА_9 , 1975 р.н. є близьким другом ОСОБА_5 , а вона є власником відокремленої 3/5 частини будинку за адресою АДРЕСА_1 . загальна площа будинку близько 140 кв.м., є літня кухня, у якій за згодою з чоловіком та їх дитиною буде тимчасово проживати ОСОБА_5 . Вона як власник будинку надає згоду на проживання ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 , про що нею надано письмову заяву.

Також до суду було надано правовстановлюючі документи на жиле приміщення, щодо якого йдеться у клопотанні та письмову згоду власника вказаного приміщення на проживання ОСОБА_5 за вказаною адресою.

Застосування цілодобового домашнього арешту із забороною обвинуваченому залишати житло цілодобово, та покладенням обов`язків носити засіб електронного контролю буде достатнім для запобігання встановленим ризикам. А ризику ймовірного впливу на потерпілих, свідків можна уникнути також шляхом покладення на обвинуваченого обов`язку утримуватися від спілкування з певними особами у кримінальному провадженні.

При цьому застосування електронних засобів контролю з покладенням обов`язку, передбаченого ч.5 ст.194 КПК України, в умовах здійснення нагляду з боку працівників поліції надасть додаткових гарантій дотримання обвинуваченим ОСОБА_5 належної процесуальної поведінки та покладеного обов`язку явки до суду та зможе в повній мірі запобігти встановленим ризикам і пропорційним тому ступеню небезпеки, ризик якого залишився у кримінальному провадженні, що також в свою чергу також надасть можливість в найкоротші строки завершити судовий розгляд обвинувального акту.
Також, слід зазначити, що прокурором не доведено в якості заперечень на клопотання про зміну запобіжного заходу, що саме на теперішній час, такий більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

При цьому, захисником суду не надано доказів, що ОСОБА_5 був працевлаштований чи у нього є реальна можливість офіційно працевлаштуватись, а тому з урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що для досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи обвинуваченому доцільно змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт, а не на домашній арешт з обов`язком не покидати без дозволу суду місце проживання з 21-00 год до 06-00 год, як про це просить сторона захисту, у зв`язку з чим клопотання захисника підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись 176-178, 181, 196-198, 201, 369-372 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:
Клопотання адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу обраного відносно ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, задовольнити частково.

Змінити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт строком на 2 місяці, починаючи з 21 квітня 2020 року по 21 червня 2020 року включно.
Покласти на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України,:

-прибути до місця свого перебування за адресою: АДРЕСА_1 та в подальшому цілодобово не відлучатись з місця перебування ( АДРЕСА_1 ), якщо це не пов`язано з обов`язком з`являтись за викликом до суду;

-прибувати за першим викликом до суду;

-утриматись від спілкування з потерпілими та свідками у даному кримінальному провадженні;

-здати на зберігання до повноважного органу свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну

- носити електронний засіб контролю.

Звільнити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з-під варти в залі суду негайно після оголошення цієї ухвали та зобов`язати невідкладно прибути до місця перебування: АДРЕСА_1 .

Виконання ухвали покласти на орган Національної поліції за місцем перебування обвинуваченого Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора у кримінальному провадженні- ОСОБА_3 .

Роз`яснити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

В разі невиконання покладених обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

Строк дії ухвали про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту та покладення обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, визначити до 21 червня 2020 року.
Направити копію ухвали про зміну запобіжного заходу для виконання та контролю органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого- Дніпровському ВП ГУНП в Запорізькій області та вручити прокурору ОСОБА_3 .

Ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом 7 днів.

Суддя: ОСОБА_1