ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2020 року

м. Київ
справа № 664/1942/17
провадження № 51-2339км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 ОСОБА_6 на вирок Херсонського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року постановленого в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000299, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що немає судимостей,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Цюрупинського районного суду Херсонської області від 20 червня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він за обставин встановлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку 02 липня 2017 року приблизно о 10:40, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-2107, (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухався зі сторони смт. Чаплинка у напрямку м. Олешки, де на 278 км + 600 м автодороги Одеса - Мелітополь - Новоазовськ, в районі смт. Нова Маячка Олешківського району Херсонської області порушив вимоги пунктів 2.3 б), 13.1 та 13.3 Правил дорожнього руху, проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, яка склалась, допустив виїзд на зустрічну смугу руху, не обравши при цьому безпечний інтервал, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ-2103, (державний номерний знак НОМЕР_2 ), під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався по своїй смузі руху у зустрічному напрямку.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної події: пасажир автомобіля ВАЗ-2103 ОСОБА_9 , тримав тілесні ушкодження, від яких настала його смерть, а водій цього автомобіля ОСОБА_8 та його пасажири ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження за критерієм тривалості розладу здоров`я.

Херсонський апеляційний суд 12 лютого 2019 року, під час розгляду кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора та представника потерпілих, в частині призначення ОСОБА_7 покарання, скасував вирок районного суду і постановив свій, яким призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
У решті вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оскаржуючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості засудженого ОСОБА_7 та юридичної кваліфікації його дій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду, призначити ОСОБА_7 основне покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років і на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і покласти на нього обов`язки передбачені ст. 76 КК.
Суть доводів касаційної скарги захисника зводиться до його вказівок на те, що висновок апеляційного суду про неможливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства є безпідставним і ґрунтується лише на тяжкості вчиненого злочину та наслідках, які настали. При цьому, на думку захисника, апеляційний суд належним чином не врахував, що злочин, за який засуджено ОСОБА_7 є злочином з необережною формою вини, що засудженим добровільно вживалися заходи, спрямовані на відшкодування заподіяної шкоди, що він раніше не судимий, офіційно працевлаштований, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має міцні соціальні зв`язки. Також апеляційний суд не зважив на досудову доповідь органу з питань пробації, згідно якої ризик небезпеки для суспільства та можливість вчинення ОСОБА_7 нового злочину оцінено як низький.
Позиції інших учасників судового провадження
У письмових запереченнях на касаційну скаргу захисника, потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, просять залишити її без задоволення, а вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 без зміни.
У судовому засіданні захисник, навівши відповідні пояснення, підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити на підставах указаних у цій скарзі.
Прокурор, заперечив проти задоволення касаційної скарги, просив вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
У поданих до Верховного Суду заявах потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_11 просять касаційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 провести за їх відсутності.
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині захисник не оскаржує.
Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 ККособі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Положеннями ст. 75 КК передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Повертаючись до обставин цієї справи, Верховний Суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до тяжких злочинів з необережною формою вини; особу засудженого, котрий раніше не судимий, на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебуває, посередньо характеризується за місцем проживання, просив вибачення у потерпілих, намагався зустрітися з останніми та відшкодувати заподіяну шкоду під час досудового розслідування. Також зважив суд і на поведінку засудженого після вчиненого злочину, який викликав швидку допомогу та допомагав потерпілим залишити транспортний засіб. При цьому суд взяв до відома досудову доповідь органу з питань пробації, згідно з якою ОСОБА_7 за місцем роботи характеризується позитивно, проживає у сім`ї разом з матір`ю ОСОБА_16 , 1941 р.н., а ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки його для суспільства оцінюється як низький, а тому його виправлення без позбавлення волі на певний строк з випробуванням можливе та не становить високої небезпеки для суспільства. Крім того, щире каяття засудженого та добровільне внесення коштів на відшкодування матеріальних збитків суд визнав обставинами, що пом`якшують покарання засудженого, і не встановив обставин, що його обтяжують.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, про можливість призначення ОСОБА_7 основного покарання у виді позбавлення волі, визначивши його строк в межах санкції статті, за якою його засуджено.
Крім того, за таких обставин місцевий суд вважав, що виправлення засудженого можливе без його ізоляції від суспільства і що можна застосувати до нього положення статей 75, 76 КК, звільнивши його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК, просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_17 за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Крім того апеляційну скаргу подав представник потерпілих ОСОБА_18 , який також заперечував обґрунтованість застосування до засудженого положень ст. 75 КК, вважав, що рішення місцевого суду про звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком не відповідає ступеню тяжкості вчиненого засудженим злочину внаслідок м`якості, а тому просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_17 за ч. 2 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 в апеляційному порядку, дійшов висновку, що при призначені засудженому покарання суд першої інстанції необґрунтовано застосував положення ст. 75 КК, внаслідок чого призначив покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого засудженого злочину через м`якість, тому цей суд частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора та в повному обсязі задовольнив апеляційну скаргу представника потерпілого, скасував вирок районного суду і постановив свій.
На обґрунтування свого висновку суд апеляційної інстанції указав на те, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, формально врахував ступень тяжкості вчиненого засудженим злочину та його наслідків у виді смерті однієї людини та заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень 5-м потерпілим, серед яких двоє малолітніх дітей, а також не врахував думки потерпілих, які просили призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбування. Крім того апеляційний суд зазначив, що факт посередньої характеристики та наявності у засудженого непрацездатної матері не свідчить про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК, а твердження в касаційній скарзі захисника про протилежне, Верховний Суд вважає непереконливими.

Висновок судів про необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки є правильним.
Разом із тим, призначаючи засудженому основне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, апеляційний суд не зазначив переконливих мотивів чому саме такий розмір призначеного покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, та те, що злочин за який засуджено ОСОБА_7 , є злочином з необережною формою вини, беручи до уваги дані про особу засудженого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, визнав свою вину в повному обсязі, враховуючи його поведінку після вчинення злочину (викликав швидку медичну допомогу, допомагав потерпілим залишити пошкоджений автомобіль, просив вибачення у потерпілих, вчиняв спроби зустрітися з ними, частково відшкодував завдані матеріальні збитки шляхом перерахування коштів на рахунок суду), Верховний Суд дійшов висновку, що призначене ОСОБА_7 основне покарання необхідно пом`якшити в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК до 3 років 6 місяців позбавлення волі.
Верховний Суд вважає, що в даному конкретному випадку таке покарання відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК та принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Враховуючи наведене і керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу захисника необхідно задовольнити частково, а вирок апеляційного суд щодо ОСОБА_7 змінити.

На цих підставах Верховний Суд ухвалив:
Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Херсонського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року щодо ОСОБА_7 змінити.
Пом`якшити ОСОБА_7 призначене основне покарання за ч. 2 ст. 286 КК до 3 років 6 місяців позбавлення волі.
У решті вирок апеляційного суду залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3