Дата документу 19.03.2020 Справа № 335/3005/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/712/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/3005/17Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7 представника потерпілої ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 10 січня 2020 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кіровське Луганської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 15.02.2007 року приблизно об 11 год. 40 хв., керуючи автомобілем «Фольксваген Пассат», д.н. НОМЕР_1 , рухаючись з боку подвір`я будинку АДРЕСА_2 , виконуючи поворот ліворуч, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, діючи в порушення п.10.1 Правил дорожнього руху України, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка в момент початку руху автомобіля знаходилась на проїжджій частині та рухалась в сторону будинку АДРЕСА_2 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_7 спричинено тілесні ушкодження у виді закритої травми лівого колінного суглоба у виді осколкового переламу зовнішнього мищелка великої гомілкової кістки з наявністю травматичного набряку м`яких тканин та крововиливу в даній області, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, які викликали тривалий розлад здоров`я, а також крововилив в області правого голеностопного суглоба, що відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.1 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. Йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі триста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5 100 грн.

На підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Вирішено питання про цивільний позов, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просила вирок скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання за ч.1 ст.286 КК у виді 4 місяців арешту. На підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК звільнити ОСОБА_9 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Свої вимоги мотивувала тим, що суд призначив обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, незважаючи на те, що на час вчинення злочину санкцією ч.1 ст.286 КК було передбачено покарання в тому числі у виді штрафу до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Крім того, при призначенні покарання суд в повній мірі не врахував, що обвинувачений за більше ніж 10 років після скоєння ДТП заходів до відшкодування шкоди не вжив, з урахуванням очевидних доказів, які підтверджують його винуватість, у вчиненому не розкаявся та свого ставлення до скоєного злочину не змінив, вину не визнав, перед потерпілою не вибачився. А тому призначене обвинуваченому покарання за своїм видом не відповідає загальним засадам призначення покарання.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок скасувати та ухвалити щодо нього виправдувальний вирок, оскільки його винуватість не доведена. Свої вимоги мотивував тим, що органом досудового розслідування були допущенні порушення вимог ст.214 КПК та Перехідних положень КПК, оскільки на час внесення відомостей про кримінальне правопорушення за даним фактом до ЄРДР існувала не скасована постанова від 15.04.2009 року про закриття кримінальної справи щодо нього за ч.1 ст.286 КК, що свідчить про незаконність початку досудового розслідування. Твердження суду про отримання висновку комплексної судово-медико-автотехнічної експертизи №110/к-44/09 від 15.04.2009 року після закриття провадження у справі не відповідають дійсності, оскільки постанова прокурора про закриття кримінальної справи містить у собі посилання на даний висновок експерта. Відтак пояснення експерта, надані ним в судовому засіданні, є належними та допустимими доказами відсутності в його діях порушень ПДР. Повідомлення про підозру було винесене 19.12.2016 року, а тому з огляду на ст.219 КПК матеріали досудового розслідування повинні були бути спрямовані до суду до 19.02.2017 року. Натомість обвинувальний акт з додатками до нього надійшов до суду 01.03.2017 року, тобто досудове розслідування було закінчено 01.03.2017 року. Він був повідомлений про підозру лише 06.01.2017 року, при цьому в матеріалах провадження відсутні дані щодо його виклику для вручення повідомлення про підозру у день її складання. Даними обставинами було штучно створено підстави для продовження строку досудового розслідування. Відтак незаконним є і повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 14.02.2017 року. З самого початку він стверджував, що факту наїзду на потерпілу не було, що підтвердили свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . При цьому суд безпідставно відкинув покази свідка ОСОБА_13 , хоча вони відповідають його (обвинуваченого) показам та були досліджені під час прийняття постанови від 15.04.2009 року про закриття кримінальної справи. Тобто суд вдався до переоцінки доказів. Суд не мав права посилатися на докази, які були здобуті до винесення постанови від 15.04.2009 року про закриття кримінальної справи без перевірки та підтвердження іншими доказами, у передбаченому законом порядку (після скасування постанови прокурора). Суд не спростував його твердження про те, що під час його руху по проїжджій частині потерпіла знаходилися на газоні перед проїжджою частиною, а відтак не мала статусу учасника дорожнього руху. А тому висновок суду про порушення ним п.10.1 ПДР не відповідає зібраним у справі доказам. Натомість потерпіла перед виходом на проїжджу частину не впевнилася у безпеці. Зимові чоботи потерпілої були вилучені більш ніж через два роки після події, дане взуття надійшло на дослідження у відкритому пакеті, що ставить під сумнів пошкодження взуття саме в момент розглядуваної події. При цьому свідок ОСОБА_14 спростував наявність на взутті потерпілої слідів, характерних для зіткнення з рухомим автомобілем.

Крім того, захисник просив під час апеляційного розгляду дослідити докази, зазначені ним в апеляційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечили проти скарги прокурора; потерпілу, її представника, які заперечили проти скарги обвинуваченого та підтримали апеляційну скаргу прокурора; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, що її подав та заперечила проти скарги обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Зі змісту ст.370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Проте, на переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок у даній справі зазначеним вимогам закону не відповідає з огляду на таке.

Зі змісту вироку вбачається, що районний суд в обґрунтування свого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину поклав висновок експерта автотехнічної експертизи від 28.05.2008 року №316, відповідно до якого у даній дорожній ситуації водій автомобіля «Фольксваген Пассат», д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 повинен був діяти відповідно до вимог п.п.10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України, а пішохід ОСОБА_7 мала керуватися вимогами пп.4.7, 4.8, 4.14 Правил дорожнього руху України. Технічна можливість у водія автомобіля «Фольксваген Пассат», д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 попередити наїзд на пішохода ОСОБА_7 залежала від виконання ним вимог п.п.10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України. Дії водія автомобіля «Фольксваген Пассат», д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 не відповідали вимогам п.10.1 Правил дорожнього руху України, що знаходиться у причинному зв`язку із подією даної ДТП.

Поряд з цим суд визнав недопустимим доказом висновок комплексної судової медично-автотехнічної експертизи №110/к-44/09 як і решту висновків експертиз, зокрема висновок експерта №346/6316-КЭ/2009 від 02.07.2009 року повторної комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи, висновок повторної судової автотехнічної експертизи №9048 від 12.10.2009 року, висновок експерта №620/09/638/639/13-52 від 11.04.2013 року, оскільки ці докази, на переконання суду, були здобуті органом досудового розслідування після закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_9 за ст.286 КК на підставі п.2 ст.213 КПК відповідно до постанови прокурора Комунарського району м.Запоріжжя від 15.04.2009 року.

Разом з тим, такий висновок суду суперечить змісту постанови прокурора Комунарського району м.Запоріжжя від 15.04.2009 року, відповідно до якої прокурор, закриваючи кримінальну справу щодо ОСОБА_9 за недоведеністю його участі у скоєнні злочину, послався саме на висновок комплексної судової медично-автотехнічної експертизи №110/к-44/09, відповідно до якої в діях водія автомобіля «Фольксваген Пассат», д.н. НОМЕР_1 ОСОБА_9 було встановлено відсутність невідповідностей вимогам ПДР.

Таким чином, на переконання колегії суддів, районний суд необґрунтовано визнав висновок комплексної судової медично-автотехнічної експертизи №110/к-44/09 недопустимим доказом і тим самим не усунув в законний спосіб протиріччя між висновком експерта автотехнічної експертизи від 28.05.2008 року №316 і висновком комплексної судової медично-автотехнічної експертизи №110/к-44/09.

Крім того, суд першої інстанції не прийняв до уваги та не надав належної оцінки тій обставині, що на день затвердження 28.02.2017 року обвинувального акта щодо ОСОБА_9 і направлення його до суду, кримінальна справа щодо ОСОБА_9 за фактом порушення ним ПДР, які спричинили потерпілій тілесні ушкодження, була закрита у встановленому законом порядку ще 15.04.2009 року постановою прокурора Комунарського району м.Запоріжжя.

Дана постанова прокурора була скасована лише 17.03.2017 року постановою Комунарського районного суду м.Запоріжжя, коли кримінальне провадження №0004325 щодо ОСОБА_9 вже перебувало на розгляді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя.

При цьому апеляційний суд відзначає, що матеріали кримінальної справи №190806пр є матеріалами кримінального провадження №0004325.

Таким чином, 01.03.2017 року районний суд призначив до підготовчого судового засідання кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 , відносно якого кримінальна справа була закрита.

Також районний суд не взяв до уваги, що відповідно до ст.216 КПК (в редакції 1960 року) досудове слідство в закритій справі може бути відновлене у межах встановлених строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Між тим, суд, після скасування 17.03.2017 року постанови прокурора від 15.04.2009 року про закриття кримінальної справи, даній обставині належної оцінки не дав та не прийняв до уваги, що після 17.03.2017 року досудове слідство не відновлювалося і кримінальне провадження не проводилося, а строки давності притягнення до кримінальної відповідальності у даній справі сплили ще 15.02.2010 року.

Зазначені обставини в сукупності мають істотне значення для прийняття правильного судового рішення, проте вони були залишені судом поза увагою.

Крім того, як слушно зазначив в апеляційній скарзі прокурор, при призначенні обвинуваченому покарання судом було допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, на час вчинення злочину, який інкриміновано обвинуваченому, санкція ч.1 ст.286 КК (в редакції закону від 03.02.2007 року) передбачала покарання у виді штрафу до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Відповідно до ч.2 ст.4 КК злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Частина 2 ст.5 КК визначає, що закон про кримінальну відповідальність, який встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Відтак, суд не мав правових підстав для призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що передбачено санкцією ч.1 ст.286 КК в редакції закону від 24.09.2008 року, яким було посилено кримінальну відповідальність.

За таких обставин вирок районного суду не можна визнати законним і обґрунтованим, оскільки судом допущено істотні порушення вимог процесуального закону. У зв`язку з чим, вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду, під час якого суду зокрема належить звернути увагу на викладене в даній ухвалі та прийняти законне й обґрунтоване рішення, виклавши його у належно мотивованому процесуальному документі згідно з вимогами закону.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що апеляційна скарга прокурора не містить в собі переконливих доводів, які би доводили явну диспропорцію чи неадекватність між визначеним судом видом покаранням та тим видом і розміром покарання, яке, на переконання прокурора, мало б бути призначено обвинуваченому ОСОБА_9 .

Відтак, за умови підтвердження обсягу обвинувачення ОСОБА_9 під час нового розгляду, з огляду на встановлені у даній справі обставини, призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу слід вважати таким, що відповідає загальним засадам призначення покарання та є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 10 січня 2020 року щодо ОСОБА_9 в цій справі скасувати.

Призначити новий розгляд даного кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4