Кегичівський районний суд Харківської області
Справа № 626/292/19
провадження № 1-кп/624/13/20
У Х В А Л А
Іменем України
смт. Кегичівка 17 березня 2020 року
Кегичівський районний суд Харківської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря - ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_5
розглянувши у підготовчому судовому засіданні, у залі суду смт. Кегичівка, кримінальне провадження №626/292/19, стосовно якого:
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Піщанка Красноградського району Харківської області, українець, громадянин України, освіта базова загальна середня, неодружений, не працює, зареєстрований та до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше засуджений:
вироком Красноградського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2011 року за ч.2 ст. 289, ч.ч. 1, 2 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з іспитовим строком на три роки;
вироком Красноградського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2014 року за ч.3 ст. 297, ч. 2 ст. 185 КК України до 6 років позбавлення волі;
вироком Карлівського районного суду Полтавської області від 26 січня 2015 року за ч.2 ст. 185 КК України до 6 років 10 днів позбавлення волі, звільненого умовно-достроково 06 жовтня 2017 року на 1 рік 10 місяців та 24 дня,
у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2,3 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, -
ВСТАНОВИВ:

У судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обґрунтовуючи наявністю існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Захисник та обвинувачений заперечували проти продовження строку тримання під вартою, просили змінити запобіжний захід та обрати більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.
Заслухавши клопотання прокурора та думку учасників судового провадження, оцінивши в сукупності всі обставини, в тому числі передбачені п.п.1-11 ч.1 ст.178 КПК України, суд дійшов наступного висновку.
Згідно ухвали колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2020 року продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_4 до 20 березня 2020 року.
Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Згідно ч.1ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
Відповідно до ст.29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, перелік яких надано у зазначеній статті.
Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.
Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, що свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
На думку сторони обвинувачення, ризики які були на час обрання запобіжного заходу судом стосовно ОСОБА_4 продовжують існувати та вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 вищевказаних злочинів, тяжкість покарання, можливість вплинути на свідків, відсутність міцних соціальних зав`язків. Запобігти вищевказаним ризикам можливо лише шляхом продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Захисник, долучивши до справи письмове клопотання, вказав, що вироком Красноградського районного суду Харківської області ОСОБА_4 виправдано по 5-ти епізодам умисних, корисливих злочинів, апеляційна скарга стороною обвинувачення не подавалась. Отже, твердження прокурора про вчинення ОСОБА_4 обгрунтовано обвинувачення у вчиненні цих злочинів, є некоректним і безпідставним. Ризик, щодо того, що обвинувачений може переховуватись від органів досудового розслідування та суду прокурором не підтверджений, щодо можливості вплинути на потерпілих та свідків також. Щодо твердження про відсутність міцних соціальних зав`язків, вказує, що обвинувачений має зареєстроване місце проживання, разом із батьком і матір`ю.
ОСОБА_4 додав, що у випадку зміни йому запобіжного заходу, зобов`язується виконувати всі покладені на нього обов`язки, у випадку їх порушення, нестиме відповідальність відповідно до закону. Не розуміє, чому раніше був оголошений у розшук, оскільки хворів, і про це суд повідомляла мати, електронного браслету не мав.
Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.
Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі "Плесо проти Угорщини"), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі "А. та інші проти Об`єднаного Королівства").
З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.
Так, у справі "Маккей проти Об`єднаного Королівства" ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.
ЄСПЛ під час вирішення справи "Медведев та інші проти Франції" зауважив, що право на свободу і особисту недоторканість має першочергове значення у "демократичному суспільстві" у значенні, передбаченому Конвенцією.
Відповідно до п. "с" ст. 5 Конвенції законними є арешт або затримання, здійснені з метою допровадження особи до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.
У той же час, Європейський суд зазначає, що національний суд, який вирішує питання про взяття особи під варту, повинен визначити, чи виправдовують інші підстави, наведені органом досудового розслідування, позбавлення особи свободи.
Суд у рішенні по справі "Белчев проти Болгарії" наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.
Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків не процесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Так, відповідно до п. 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Зенцов і інші проти Російської Федерації" до визнання винним обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета даного положення, по суті, вимагає попереднього звільнення, якщо тривале утримання під вартою більш не являється обґрунтованим.
Згідно з п. 88 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2013 року у справі "Мхітарян проти Російської Федерації" на національній владі лежить обов`язок встановити існування конкретних фактів, які можуть стати підставою для продовження строку тримання під вартою. Перекладання на затриману особу тягаря доведення цих аргументів рівносильне скасуванню правила статті 5 Конвенції, яка оголошує взяття під варту винятком з права на свободу, яке допустимо тільки в суворо визначених обставинах.
Національні судові органи повинні розглядати всі факти, які свідчать за і проти наявності суспільного інтересу, що виправдовує, з належним урахуванням принципу презумпції невинуватості, відступ від принципу поваги свободи особистості, і викладати їх в своїх рішеннях про відмову в задоволенні клопотань про звільнення осіб з під варти.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Не може продовження терміну утримання обвинуваченого під вартою бути застосовано і з тієї причини, що у справі, на думку обвинувачення, очікується призначення покарання у вигляді позбавлення свободи - рішення ЄСПЛ "Панченко проти Росії", "Ілійков проти Болгарії", "Летіли проти Франції", "Худойоров проти Росії", "Рохліна проти Росії".
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ викладена у п. 60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі "Єлоєв проти України") після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Враховуючи наявність ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, а саме: що ОСОБА_4 зможе переховуватися від органів досудового розслідування, впливати на свідків та потерпілих, вчинити інше кримінальне правопорушення, жодним чином прокурором в ході розгляду клопотання доведена не була, до клопотання відповідних доказів наявності вказаного ризику не долучено. Заперечень від прокурора, щодо доводів обвинуваченого та його захисника, також не надійшло.
Таким чином, дійсно є підстави для застосування відносно підозрюваного ОСОБА_4 заходу забезпечення кримінального провадження, але, відповідно до положень ст. 196 КПК України, ухвала про застосування запобіжного заходу повинна містити відомості про обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, необхідно враховувати вимоги п.п.3, 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ч.2 ст. 8 КПК України, є частиною національного законодавства.
У зв`язку із чим доречно зауважити, що у справі «Хайрединов проти України» (№ 38717/04, рішення від 14.10.2010 року) Європейський суд з прав людини визнав порушення статті 5 Конвенції про захист прав людини за обставин, коли національні органи не привели достатніх підстав для взяття заявника під варту, а суди не розглянули можливості застосування альтернативних запобіжних заходів.
Наявність зазначених вище ризиків встановлених судом, поряд з обґрунтованою підозрою та з урахуванням недоведеності недостатності обрання ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, враховуючи наявність зареєстрованого місця проживання, у відповідності до положень ч. 4 ст. 194 КПК України, дає підстави для застосування альтернативного запобіжного заходу у виді домашнього арешту.
Вирішуючи питання про період виконання підозрюваним обов`язку перебування у житловому приміщенні, суд враховує, що для запобігання ризику вчинення інших кримінальних правопорушень, ОСОБА_4 необхідно зобов`язати цілодобово перебувати за місцем проживання.
Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Норми Конституції України є нормами прямої дії.
Статтею 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Таким чином, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною 17 липня 1997 року і з цього часу є невід`ємною частиною національного Законодавства.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування.
Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.
Взяття пiд варту є виключним i найбільш суворим запобiжним заходом, який застосовується лише тодi, коли є пiдстави вважати, що менш суворі запобiжнi заходи не можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов' язкiв i належної поведінки.
Керуючись ст. ст. 177, 178, 181, 183, 309, 331 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В клопотанні прокурора про продовження строку тримання під вартою відмовити.
Змінити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло цілодобово із застосуванням електронних засобів контролю строком до 15 травня 2020 року включно.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обов`язки:
- цілодобово знаходитись у житлі за адресою: АДРЕСА_1 ;
- прибувати до суду за кожним викликом;
- утримуватись від спілкуванням із потерпілими ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ;
- носити електронний засіб контролю;
-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон (при наявності), інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
В разі невиконання вищевказаних зобов`язань до обвинуваченого може бути застосований більш жорстокий запобіжний захід.
Роз`яснити обвинуваченому, що відмова від носіння засобу електронного контролю, умисне зняття, пошкодження, або інше втручання в його роботу з метою ухилення від контролю, а рівно намагання вчинити зазначені дії є невиконанням обов`язків, покладених судом на підозрюваного.
Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого, тобто Красноградському ВП ГУНП в Харківській області, який повинен негайно доставити ОСОБА_4 до місця проживання та звільнити з -під варти, повідомивши про це суд.
Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому та направити в ДУ "Харківський слідчий ізолятор".
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1