Дата документу 07.07.2020 Справа № 554/5454/20
Провадження №1-кс/554/8717/2020
УХВАЛА

Іменем України

07 липня 2020 року м.Полтава

Слідчий суддя Октябрського районного суду м.Полтави ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого від 17 квітня 2020 року про відмову в задоволенні клопотань у кримінальному провадженні №0001049,-

ВСТАНОВИВ:

18 червня 2020 року заявник ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою, в порядку ст.303 КПК України, в якій просить визнати рішення слідчого першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві ОСОБА_4 в кримінальному провадженні №0001049, прийняте у формі постанови від 17 квітня 2020 року про відмову у задоволенні клопотань підозрюваного ОСОБА_3 незаконним; скасувати зазначену постанову слідчого від 17 квітня 2020 року про відмову у задоволенні клопотань; зобов`язати слідчого першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 викликати і допитати як свідка у кримінальному провадженні №0001049 ОСОБА_5 , викликати і допитати як свідка ОСОБА_6 , викликати і допитати як свідка ОСОБА_7 , викликати і допитати як свідків осіб, які 20 травня 2017 року брали участь у затриманні та обшуку ОСОБА_3 .

Скарга мотивована тим, що у провадженні слідчого ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві перебуває кримінальне провадження №0001049, внесене до ЄРДР 26 вересня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, у якому ОСОБА_3 має статус підозрюваного.

Зазначає, що в період з 16 квітня 2020 року по 17 квітня 2020 року він звернувся до слідчого із клопотаннями, у яких просив про проведення окремих слідчих (розшукових) дій.

17 квітня 2020 року постановою слідчого, яка вручена ОСОБА_3 , які він стверджує, 09 червня 2020 року, йому було відмовлено у задоволенні згаданих клопотань.

Із вказаним рішенням слідчого заявник ОСОБА_3 не погодився, вважає оскаржувану постанову незаконною і необґрунтованою, такою, що підлягає скасуванню. На думку заявника, мотивом відмови у задоволенні клопотань стало те, що 22 жовтня 2019 року прокурором визнано зібрані докази достатніми для складання обвинувального акта та на цей час триває ознайомлення сторони захисту із матеріалами кримінального провадження в порядку ст.290 КПК України. При цьому, не погоджується із висновками слідчого в оскаржуваній постанові, що під час ознайомлення сторонами з матеріалами провадження будь-які слідчі дії, в тому числі встановлення осіб, які 20 травня 2017 року брали участь в затриманні та обшуку ОСОБА_3 та їх допити, не можуть проводитися, з огляду на тлумачення термінів «закінчення» та «завершення» досудового розслідування, які не є тотожними, а тому вважає, що досудове розслідування наразі триває, і сторона обвинувачення має право здійснювати будь-які процесуальні, в тому числі слідчі (розшукові) дії.

Крім того, не згоден із твердженнями слідчого щодо відсутності підстав вважати, що проведення допитів свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 матиме значення для встановлення обставин кримінального провадження з огляду на предмет доказування. Навпаки зазначає, що надані ним пояснення громадян, які отримані його захисником, містять обставини щодо його знайомства та спілкування з гр. ОСОБА_8 , а також з гр. ОСОБА_9 , зокрема, щодо необхідності повернення останніми боргу, які відомі заявленим свідкам, на думку заявника, спростовують існування події кримінального правопорушення та його винуватості у вчиненні злочину. Крім того, під час затримання і обшуку не було зафіксовано факту «передачі» ним грошових коштів ОСОБА_9 та вилучення їх ОСОБА_3 , що достовірно відомо всім особам, присутнім під час затримання, що й обумовило звернення із зазначеними клопотаннями до слідчого.

Також слідчим усупереч вимог ч.2 ст.220 КПК України за результатом розгляду 4-х клопотань було винесено лише одну постанову про відмову в їх задоволенні, що, на переконання заявника, є істотним порушенням порядку розгляду клопотань сторони захисту.

На підставі викладеного, а також доводів, зазначених у скарзі, та оскільки слідчим було упереджено та протиправно відмовлено у задоволенні клопотань про проведення слідчих (розшукових) дій, заявник звернувся за судовим захистом своїх прав та просить задовольнити вимоги скарги.

У судове засідання особа, яка подала скаргу, ОСОБА_3 не з`явився, надав на адресу суду письмову заяву, у якій просив розглянути скаргу без його, вимоги скарги підтримав та просив задовольнити.

Від слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 до суду надійшла заява про розгляд скарги без її участі, також надано матеріали кримінального провадження №0001049. Просить у задоволенні скарги відмовити з огляду на те, що 22 жовтня 2019 року прокурором визнано зібрані докази достатніми для складання обвинувального акту, на цей час триває ознайомлення стороною захисту із матеріалами кримінального провадження в порядку ст.220 КПК України, строк досудового розслідування зупинений, що унеможливлює проведення будь-яких слідчих дій.

Відповідно до ч.3 ст.306 КПК України відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не відбувалось на підставі ч.4 ст.107 КПК України.

За таких обставин, ураховуючи процесуальні строки розгляду та наявність волевиявлення заявника про розгляд без участі, слідчий суддя вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності учасників.

Вивчивши доводи скарги, дослідивши матеріали скарги та надані матеріали кримінального провадження, слідчий суддя дійшов до таких висновків.

Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування чітко визначено та регламентовано Главою 26 Кримінального процесуального кодексу України.

Так, частиною першою статті 303 КПК України визначено перелік рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.

Згідно з положеннями пункту 7 частини 1 статті 303 КПК України на досудовому проваджені можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, зокрема, рішення про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником.

Судом установлено, що в провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, перебуває кримінальне провадження №0001049, відомості про яке внесено 26 вересня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

Як вбачається з наявних матеріалів, підозрюваний ОСОБА_3 звернувся в порядку ст.220 КПК України на адресу слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 із окремими клопотаннями про проведення слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні №0001049, у яких, зокрема, просив: 1) викликати і допитати як свідка у кримінальному провадженні №0001049 ОСОБА_7 ; 2) викликати і допитати як свідка ОСОБА_5 ; 3) викликати і допитати як свідка ОСОБА_6 ; 4) викликати і допитати як свідків осіб, які 20 травня 2017 року брали участь під час затримання і обшуку ОСОБА_3 , та зазначені в процесуальних документах про проведення відповідних слідчих дій, з метою з`ясування обставин вищезазначених слідчих дій, а також відомостей, як при непереривному відеозаписі затримання та обшуку ОСОБА_3 не зафіксовано момент «передачі» грошових коштів, що начебто були неправомірною вигодою від ОСОБА_9 . Крім того, заявником було повторно направлено клопотання щодо допиту свідка ОСОБА_6 (а.с.8-15).

Зазначені клопотання надійшли до органу досудового розслідування засобами поштового зв`язку та електронною поштою 16 та 17 квітня 2020 року (вх.№Г-4116, №Г-4117, №Г-4118, №Г-4119, №Г-4155/15-02-1-20), про що свідчать штампи про отримання кореспонденції ТУ ДБР у м.Полтаві.

17 квітня 2020 року слідчим Першого слідчого відділу СУ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 винесено постанову про відмову у задоволенні клопотань ОСОБА_3 . Зазначену постанову вручено особисто заявнику 09 червня 2020 року, про що свідчить розписка про отримання, яка міститься в матеріалах кримінального провадження (а.с.4, 5-7).

Мотивами винесення оскаржуваної постанови слідчий ОСОБА_4 вказала, що на даний час в органу досудового розслідування відсутні підстави вважати, що проведення допитів як свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 матиме значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Більше того, у задоволенні аналогічного клопотання захисника ОСОБА_10 про їх допит слідчим було відмовлено постановою від 23.12.2019 року. Зі змісту постанови слідує, що відомості пояснень, наданих вказаними особами адвокату, з приводу їх знайомства із ОСОБА_8 та її взаємовідносини із ОСОБА_3 не підпадають під обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Крім того, зазначає, що 22.10.2019 року процесуальним керівником у провадженні прокурором відділу прокуратури Харківської області визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта та на цей час триває ознайомлення сторони захисту із матеріалами кримінального провадження №0001049 в порядку ст.290 КПК України. Відповідно до ч.3 ст.219 КПК України строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому ст.290 цього Кодексу, не включається у строки, передбачені цією статтею, а згідно ч.8 ст.223 КПК України слідчі дії не можуть проводитися після закінчення строків досудового розслідування. З огляду на викладене, слідчий дійшов до висновку, що під час ознайомлення сторонами з матеріалами провадження в порядку ст.290 КПК України будь-які слідчі дії не можуть проводитися, а тому прийняв рішення про відмову у задоволенні наведених клопотань в повному обсязі.

За змістом положень ч.1 ст.93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Ініціювання стороною захисту проведення слідчих (розшукових) дій здійснюється шляхом подання слідчому, прокурору відповідних клопотань, які розглядаються в порядку, передбаченому статтею 220 цього Кодексу. Постанова слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій може бути оскаржена слідчому судді і вказана норма Кодексу кореспондується із нормою п.7 ч.1 ст.303 КПК України.

Вважаючи оскаржувану постанову слідчого незаконною, заявник звернувся до слідчого судді з вимогою про її скасування з мотивів необґрунтованості, формальності та порушення порядку розгляду відповідного клопотання.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.220 КПК України, клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій та у випадках, установлених цим Кодексом, іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, або її представника слідчий, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав.

Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй.

Відповідно до положень ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.1 ст.40 КПК України, слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.

Виходячи зі змісту п.2 ч.5 ст.110, ч.2 ст.220 КПК України постанова слідчого про відмову в задоволенні клопотання повинна бути вмотивована та обґрунтована, з зазначенням змісту обставин, які є підставами для її прийняття, мотивів її прийняття, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

Вказана постанова про відмову в задоволенні клопотань ОСОБА_3 не відповідає вимогам п.2 ч.5 ст.110, ст.220 КПК України, оскільки належним чином не обґрунтована та не вмотивована.

Судом установлено, і це вбачається з оскаржуваного рішення, що в постанові слідчий фактично не вказав зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови щодо відмови у задоволенні вимог клопотань підозрюваного ОСОБА_3 про допит свідків, що надійшли на адресу органу досудового розслідування 16 та 17 квітня 2020 року, а також мотивів прийняття таких рішень з їх належним обґрунтуванням та посиланням на положення КПК України щодо кожного порушеного заявником питання.

Так, слідчий поверхнево зазначив про обставини знайомства ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із ОСОБА_8 та її взаємовідносини із ОСОБА_3 . При цьому не навів аналізу змісту їх пояснень, що містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема, в тій частині, що стосується можливих боргових зобов`язань з боку матері заявника ОСОБА_9 (за її життя) в силу певних обставин перед ОСОБА_3 .

Також не відображено висновків слідчого щодо відмови у допиті осіб, які брали участь при проведенні слідчих дій 20 травня 2017 року та, на думку заявника, могли би повідомити певні відомості з питань, які стосуються моменту передачі грошових коштів як неправомірної вигоди.

Водночас, із цими фактами підозрюваний пов`язує відсутність події кримінального правопорушення та своєї винуватості у ньому, і вказує, що такі обставини відомі указаним особам, які можуть буди допитані як свідки. Однак, слідчий, мотивуючи відмову у прийнятті таких аргументів, обмежився у постанові лише посиланням на прийняту ним раніше постанову, й відсутність значення таких відомостей для встановлення обставин кримінального правопорушення, не вказавши інших вагомих підстав для прийняття саме такого рішення в силу вимог ст.91 КПК України, на яку сам посилається в оскаржуваній постанові.

Натомість, постанова містить загальні формулювання щодо безпідставності заявлених вимог, які належним чином не обґрунтовані із урахуванням здобутих під час досудового розслідування даних та доказів, а також з огляду на обставини, про які вказує заявник, та норми процесуального закону.

В оскаржуваній постанові не зазначено належного обґрунтування причин відмови у задоволенні вимог клопотань, з урахуванням того, чи перешкоджають будь-яким чином обставини щодо повідомлення сторонам про завершення досудового розслідування проведенню згаданих слідчих дій, оскільки на час розгляду даної скарги прокурором відповідно до вимог ст.283 КПК України не вчинено будь-якої з дій, визначених ч.2 ст.283 КПК України, відповідних доказів та відомостей суду не представлено, тому слід дійти висновку, що досудове розслідування наразі не закінчене, а скарга підлягає розгляду слідчим суддею, як така, що подана на стадії досудового розслідування.

Вищевказані питання фактично не знайшли свого вирішення у постанові слідчого і як результат - законодавча вимога щодо вмотивованості постанови слідчим при її винесенні не була дотримана в повній мірі, з огляду на те, що у рішенні слідчого не зазначено вичерпних мотивів та причин відмови у проведенні конкретних слідчих (розшукових дій), про які йшла мова у клопотаннях.

Слід також зазначити, що, як вбачається з матеріалів кримінального провадження №0001049, слідчим не в повній мірі дотримано вимог ч.2 ст.220 КПК України щодо оформлення свого рішення за результатами розгляду кожного з клопотань підозрюваного, оскільки однією постановою слідчим фактично вирішено 4 (чотири) клопотання, поданих ОСОБА_3 , сама постанова складена на 3 аркушах, та як зазначено вище, не містить вичерпних відповідей та обґрунтувань на всі поставлені питання.

Враховуючи наведене, слідчий суддя вважає оскаржувану постанову слідчого такою, що містить в собі лише формальні ознаки процесуального рішення без відповідної мотивації.

Отже, слідчим при винесенні оскаржуваної постанови не були враховані зазначені обставини, а відтак, на переконання слідчого судді, слідчим належним чином та у визначений законом спосіб не було розглянуто клопотань заявника, що не відповідає вимогам КПК України, зокрема ст.110 цього Кодексу.

Доводи заявника під час розгляду скарги слідчим спростовані не були, а тому в даному випадку порушені процесуальні права підлягають захисту, а оскаржувана постанова підлягає скасуванню.

Таким чином, з метою усунення зазначених вище порушень порядку розгляду відповідних клопотань слідчий суддя вважає достатнім зобов`язати слідчого повторно розглянути подані заявником клопотання з дотриманням вимог КПК України та прийняти відповідні процесуальні рішення за результатами їх розгляду з кожного поставленого питання.

Щодо вимог скарги про зобов`язання слідчого здійснити певні слідчі (розшукові) дії у кримінальному провадженні слідчий суддя зазначає про таке.

Питання, пов`язані з доказуванням у кримінальному провадженні та проведенням слідчих (розшукових) та процесуальних дій на стадії досудового розслідування відносяться виключно до компетенції слідчого, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження.

Зважаючи на це, не підлягають задоволенню вимоги скарги щодо зобов`язання слідчого здійснити слідчі дії у тому обсязі, який наведений ОСОБА_3 за змістом його клопотань, а саме: здійснити допити певних осіб як свідків, з`ясувати визначений заявником перелік питань тощо, так як відповідно до ст.40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності.

Крім того, вимоги п.3 ч.2 ст.307 КПК України застосовуються слідчим лише у випадку зобов`язання слідчого чи прокурора вчинити дію, яку він зобов`язаний вчинити.

Тому до повноважень слідчого судді не входить доручати органу досудового розслідування проведення слідчих (розшукових) дій.

Надання різного роду доручень слідчому, органу досудового розслідування проводити слідчі (розшукові) дії, або давати вказівки щодо їх проведення належить до компетенції прокурора, а не слідчого судді (п.4 ч.2 ст.36 КПК України).

Протилежне суперечило би принципу диспозитивності, згідно з яким слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які віднесені до його повноважень цим Кодексом (ч.3 ст.26 КПК України). Слідчий суддя, суд не вправі перебирати на себе функції інших учасників кримінального провадження, зокрема функцію процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється прокурором.

Згідно з ст.223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, а підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети. До таких дій віднесено допит, пред`явлення особи та речей для впізнання, обшук, огляд, слідчий експеримент, проведення експертизи тощо (статті 224, 228, 229, 234, 237, 240, 242).

З системного аналізу положень норм ст.ст.9, 223 КПК України вбачається, що необхідність проведення слідчих дій визначається саме прокурором або слідчим. Натомість, з огляду на принцип змагальності кримінального провадження (ст.22 КПК України), положення кримінально-процесуального закону надають право ініціювати певні слідчі дії з метою сприяння повному та всебічному встановленню обставин під час досудового розслідування по кримінальному провадженню. Проте, потреба у проведенні слідчих дій за ініціативою сторони провадження визначається в кожному конкретному випадку з огляду на можливість досягнення мети задля якої проводиться зазначена слідча дія (ч.2 ст.223 КПК України). Зазначене свідчить про право прокурора або слідчого з огляду на результативність слідчої дії визначати необхідність її проведення в той чи інший час досудового розслідування, щоб запобігти марному витрачанню часу на проведення дій, які не мають значення для кримінального провадження взагалі або матимуть значення, але за умови їх проведення після встановлення інших обставин кримінального провадження.

Отже, з огляду на співвідношення вимог ст.220 КПК України з іншими процесуальними вимогами щодо здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, зокрема, встановленими ст.40 КПК України, процесуальне законодавство не передбачає обов`язку посадових осіб органів досудового розслідування вчиняти всі дії всі дії, які ініціюються учасниками кримінального провадження, оскільки такі дії в певних випадках можуть бути недоцільними, а інколи - передчасними або взагалі перешкоджати досягненню завдань кримінального провадження.

З огляду на викладене вище, слідчий суддя приходить до висновку про необґрунтованість таких вимог скарги, у зв`язку з чим не вбачає підстав для їх задоволення у наведеній частині.

Інші вимоги скарги, зокрема, щодо визнання незаконності прийнятого рішення по суті вирішені судом, про що наведено у мотивувальній частині ухвали, а тому не потребують додаткової констатації в силу імперативних вимог ст.307 КПК України.

Відповідно до ст.307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого слідчим суддею постановляється ухвала про скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Враховуючи викладене, постанову слідчого від 17 квітня 2020 року потрібно скасувати, зобов`язавши слідчого повторно розглянути клопотання підозрюваного ОСОБА_3 від 16 та 17 квітня 2020 року, які надійшли на адресу ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві, в порядку, передбаченому ст.220 КПК України.

Таким чином, слідчий суддя дійшов до висновку, що скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст.2, 110, 220, 303-307, 372 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого від 17 квітня 2020 року про відмову в задоволенні клопотань у кримінальному провадженні №0001049, задовольнити частково.

Скасувати постанову слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 від 17 квітня 2020 року про відмову в задоволенні клопотань у кримінальному провадженні №0001049 від 26 вересня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

Зобов`язати слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, в якого перебувають матеріали кримінального провадження №0001049 від 26 вересня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 від 16 та 17 квітня 2020 року, та повідомити про результати розгляду заявника.

В задоволенні інших вимог скарги відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1