ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/4115/18 Номер провадження 11-кп/814/350/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
в складі:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава кримінальне провадження № 0000848 від 06.03.2016 щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кам`янець Подільський Хмельницької області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого
18.06.2012 року Кам`янець-Подільським міським судом Хмельницької області за ч. 2, 4 ст. 190 КК України, з урахуванням ухвали Апеляційного суду Хмельницької області на 3 роки і 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, звільненого з місць позбавлення волі у зв`язку з амністією 04.06.2014 року,
у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.190, ч.4 ст. 190 КК України
за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 08 жовтня 2019 року
за участю:
прокурора ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого
ОСОБА_10 ОСОБА_11 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 08 жовтня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених частинами 2, 4 ст. 190 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

- за ч. 4 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією частини майна, що є власністю обвинуваченого.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією частини майна, що є його власністю.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 у виді тримання під вартою залишено до вступу вироку в законну силу.

Строк покарання обвинуваченому ОСОБА_6 визначено рахувати з 08.10.2019 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону №838-VIII від 26.11.2015 року) зарахувано обвинуваченому ОСОБА_6 у строк покарання період його попереднього ув`язнення з 12.04.2018 року по дату вступу вироку в законну силу, з розрахунку, що один день тримання під вартою відповідає двом дням позбавлення волі.

Судом вирішено питання щодо речових доказів та цивільного позову у кримінальному провадженні.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_10 1 329 898 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави судові витрати в сумі 2860 грн.
Як зазначено у вироку, ОСОБА_6 визнаний винуватий в тому, що він маючи не погашену судимість, повторно, діючи із єдиним наміром на заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, на початку червня 2015 року встановив тісні довірливі стосунки із потерпілим ОСОБА_10 та, представляючись представником ТОВ «Поділля інструмент» (), запропонував йому поставити техніку для виробництва і перевезення паливних гранул з тирси, а саме: фронтальний навантажувач VOLVO, лінію гранулювання деревини з сушильним барабаном, щепоріз мобільний з дизельним приводом, вантажний автомобіль МАН з напівпричепом, вантажний автомобіль РЕНО з напівпричепом, вантажний автомобіль- маніпулятор МАН, на що потерпілий погодився.
Не маючи на меті виконувати взяті на себе зобов`язання, діючи умисно, з корисливих мотивів, зловживаючи довірою потерпілого та вдаючись до обману, ОСОБА_12 , під приводом поставки вказаної техніки, заволодів грошовими коштами потерпілого на загальну суму 1 329 898 грн.
Зокрема, зазначені кошти у період з 08.06.2015 року по 23.05.2016 року перераховано потерпілим ОСОБА_10 . ОСОБА_6 в якості оплати техніки та обладнання, що мало бути поставлене, на карткові рахунки, відкриті у ПАТ КБ «ПриватБанк», яким користувався ОСОБА_6 :
- № НОМЕР_1 з 08.06.2015 року по 26.09.2015 року в сумі 586727 грн;
- № 893898, з 14.12.2015 року по 17.04.2016 року, в сумі 632393 грн;
- № 597673, з 22.04.2016 року по 23.05.2016 року, в сумі 13278 грн;
- № 239695 ОСОБА_13 (співмешканки), 02.07.2015 року, в сумі 86000 грн.
Також частину грошових коштів в сумі 11500 грн потерпілим передано безпосередньо ОСОБА_6 під час особистої зустрічі 23.02.2016 року поблизу центрального автовокзалу м. Полтави по вулиці Великотирнівській, 7.
Після отримання коштів ОСОБА_6 використав їх на власні потреби, а поставки обіцяних товарів не здійснив.
Крім того, ОСОБА_6 01.03.2016 року в обідній час, перебуваючи поблизу готелю «Явір» по вулиці Матросова, 4 м. Полтави, повторно, умисно, з корисливих мотивів, під приводом поставки сільськогосподарського комбайну «Класс» за низькою ціною, шляхом обману та зловживання довірою потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , заволодів грошовими коштами ОСОБА_15 в сумі 2000 доларів США та 1500 євро, чим спричинив йому матеріальну шкоду на загальну суму 98772 грн 95 к.
У подальшому ОСОБА_6 свої зобов`язання не виконав, а отриманими грошовими коштами розпорядився на власний розсуд.
Не погоджуючись з рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційною скаргою звернувся обвинувачений ОСОБА_6 , який не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації своїх дій в частині визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, просить вирок суду пом`якшити в частині призначеного покарання та на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком з покладанням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Також просить провадження у справі по обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України закрити в зв`язку з відсутністю доказів для доведення винуватості особи і вичерпання можливості їх отримати.
Свої вимоги апелянт мотивував тим, що висновки суду щодо доведеності його вини у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 190 КК України не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та дослідженим доказам, судом допущені істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та невірно застосовано закон про кримінальну відповідальність, а призначене судом покарання за ч.4 ст.190 КК України не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого через суворість.
Вважає, що при призначенні покарання за ч.2 ст. 190 КК України суд першої інстанції не звернув уваги на низку вагомих доказів, які у повній мірі спростовують позицію обвинувачення. Стверджує, що ним не заперечується та обставина, що у лютому-березні 2016 року він із Хмельницька чи Кам`янець-Подільська (де проживав із родиною), їздив до м. Полтави, м. Києва, м. Кам`янець-Подільська Хмельницької області чи до м. Вінниці. Але у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження пояснень потерпілих ОСОБА_16 щодо їх спільної поїздки разом навесні 2016 року. А також того, що їх разом бачили, та що він продавав Осадчим якусь техніку. Ніяких доказів, крім пояснень потерпілого ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , які передали гроші і нічим дану обставину підтвердити не можуть.
Також вважає, що місцевий судом не звернув увагу на розбіжності та непослідовність в поясненнях потерпілих ОСОБА_16 , які його оговорюють, та в протоколі впізнання по фотознімкам. Так, згідно протоколу впізнання по фотознімкам потерпілі впізнали в ньому ОСОБА_18 як особу, яка заволоділа їхніми грошима, по фото де він зображений у 18 років, а згідно їхніх пояснень їх ошукав старший чоловік.
Стверджує, що у березні 2016 року перераховував кошти у центральному відділенні «Приватбанку» у м. Полтаві по вулиці Соборності у м. Полтаві. Але це були кошти не від ОСОБА_16 , а саме ОСОБА_10 , який того дня чи напередодні (точно вказати не може) передав йому готівку.
Вважає, що місцевий суд помилково визнав його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.190 КК України, оскільки під час досудового розслідування не було встановлено, а прокурором в ході розгляду кримінального провадження в судовому засіданні, не наведено суду доказів, які б доводили його винуватість у заволодіння чужим майном - потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , шляхом обману та зловживання довірою, що завдало потерпілому значної шкоди, повторно.
Щодо призначення йому місцевим судом покарання за ч.4 ст. 190 КК Україниу виді 7 років позбавлення волі, вважає, що воно хоч і не виходить за межі, встановлені ч.4 ст.190 КК України, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через суворість.
Також вважає, що місцевий суд в своєму рішенні не навів мотивів щодо неможливості виправлення особи обвинуваченого без повної ізоляції від суспільства.
Зазначає, що судом першої інстанції при винесенні рішення в повній мірі не враховано дані про його особу та його характеристику, а саме те, що він під час судового розгляду частково визнавав свою винуватість, має намір працювати і відшкодувати, завдані його діями збитки, його підтримують рідні, однак перебуваючи у місцях позбавлення волі, лише погіршується його стан здоров`я, розпадається сім`я, оскільки син росте без батька, дружина не має чоловіка і підтримки, батько хворіє, а він використовує державні кошти, на своє утримання, замість того, щоб сплачувати податки та приносити користь.
Також зазначає, що при призначенні покарання колегія суддів місцевого суду не звернула уваги на те, що в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 просив суд його суворо не карати, обрати покарання не пов`язане з позбавленням волі, оскільки вірив в те, що він зробив для себе належні висновки та повинен відшкодувати, завдану шкоду, що буде реально зробити, якщо він не перебуватиме у місцях позбавлення волі, а буде працювати і поступово повертати йому кошти.
Інші учасники судового розгляду вирок суду не оскаржили.

Потерпілі ОСОБА_14 та ОСОБА_19 , в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлялися про дату, час та місце апеляційного розгляду кримінального провадження, подали заяви про розгляд провадження без їх участі.
Їх неприбуття не перешкоджає апеляційному розгляду відповідно до положень ч.4 ст. 405 КПК.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та захисника в його інтересах адвоката ОСОБА_8 на підтримку поданої обвинуваченим апеляційної скарги, прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, та просила залишити без змін вирок суду першої інстанції, думку потерпілого та його представника, які просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи принесених апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинення злочину, доведеність вини ОСОБА_6 у епізоді шахрайства відносно ОСОБА_10 , за кваліфікуючими обставинами - заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, вчинене повторно в особливо великих розмірах, тобто у вчиненні злочину, передбаченому ч.4 ст.190 КК України ніким з учасників кримінального провадження не оспорюються, а тому відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України апеляційною інстанцією не перевіряються, адже ніким не ставляться під сумнів в цій частині.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у епізоді шахрайства відносно ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , за кваліфікуючими обставинами - заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, що завдало значної шкоди потерпілому, вчинене повторно тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом досліджувались в повному обсязі.

Зокрема такий висновок місцевий суд обґрунтував показаннями в судовому засіданні потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 про обставини заволодіння ОСОБА_6 їхніми грошовими коштами шляхом обману, а також даними досліджених в суді першої інстанції доказів: протоколів пред`явлення для впізнання від 01.04.2016 та 02.04.2016, згідно яких потерпілий ОСОБА_15 та свідок ОСОБА_20 впізнали ОСОБА_6 як особу, яка заволоділа грошима ОСОБА_15 шляхом обману (т.2, а.с.115-117); роздруківки руху коштів по рахунку ОСОБА_6 , відкритої в ПАТ КБ «ПриватБанк» про поповнення ним власного рахунку 01.03.2016 року о 13.04 год. на суму 97100 грн в центральному відділенні м. Полтави по вулиці Соборності, 70а ( т.1 а.с. 245); інформацією про результати проведення тимчасового доступу від 31.05.2018 щодо опрацювання даних, отриманих в операторів телекомунікацій, зміст яких детально наведений у вироку ( т.2, а.с. 223-251).

При цьому місцевий суд обґрунтовано визнав показання потерпілих послідовними й такими, що узгоджуються між собою та з іншими доказами у справі, підстав не довіряти їм у суду не було. Мотивів для обмови потерпілими обвинуваченого судом не встановлено.

Так, показання потерпілих, у відповідності до положень глави 4 КПК України, є самостійним джерелом доказів, підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами у провадженні.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв їх як доказ винуватості ОСОБА_6 у вчиненні шахрайства щодо них, оскільки як ОСОБА_14 так і ОСОБА_15 підтвердили, що з власної ініціативи ОСОБА_14 передав свої гроші обвинуваченому, який повідомив, що може протягом п`яти днів поставити зерновий комбайн «Класс», що останнім зроблено так і не було. Крім того, сам обвинувачений в місцевому суді підтвердив те, що неодноразово брав у різних осіб гроші, навіть вдаючись до брехні.

Крім того, свідок ОСОБА_20 згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання (т.1, а.с.115-116) повідомив слідчому, що він був свідком передачі ОСОБА_15 особі, яку він може впізнати, грошових коштів в сумі 1500 євро та 2000 доларів США. Також вказаний свідок підтвердив те, що передача грошових коштів відбувалась у приміщенні ПриватБанку по вул. Соборності (Жовтневій) в м. Полтаві, а перед цим зустріч з вказаною особою відбувалась по вул. Матросова, 4 в м. Полтаві.

Водночас, ОСОБА_6 , хоч і не заперечував, що здійснював що у березні 2016 року перерахунок коштів на свій рахунок у центральному відділенні «Приватбанку» у м. Полтаві по вулиці Соборності, але наполягав на тому, що це були гроші не від ОСОБА_16 , а саме ОСОБА_10 , який того дня чи напередодні (точно вказати не може) передав йому готівку. При цьому ОСОБА_6 категорично заперечував те, що він брав у потерпілих ОСОБА_16 будь-які грошові кошти для поставки комбайну.

Тобто, навіть в цій частині показання обвинуваченого суперечать показанням потерпілих, що також свідчить про шахрайський мотив його дій відносно ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи обвинуваченого про те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження пояснень потерпілих ОСОБА_16 щодо їх спільної поїздки разом навесні 2016 року, домовленості про продаж їм будь-якої техніки, та передача потерпілими грошових коштів є неспроможними і таким, що спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи і яким суд першої інстанції надав оцінку.

Крім того, свої висновки про оцінку доказів місцевий суд виклав у вироку чітко і зрозуміло, навів переконливі мотиви з яких він прийняв до уваги одні докази та відкинув інші.

Доводи про наявність розбіжностей та непослідовності в поясненнях потерпілих ОСОБА_16 та в протоколі впізнання по фотознімкам з тих підстав, що згідно протоколу впізнання по фотознімкам потерпілі впізнали в ньому ОСОБА_18 як особу, яка заволоділа їхніми грошима по фотознімку де він зображений у 18 років, а згідно їхніх пояснень їх ошукав старший чоловік є безпідставними з огляду на наступне.
Місцевим судом досліджено і у своєму вироку надано оцінку тому, що 02.04.2016 свідок ОСОБА_20 опізнав по фотознімках ОСОБА_6 як особу, яка шляхом обману заволоділа грошовими коштами ОСОБА_15 , що зафіксовано у протоколі від 02.04.2016 року, який досліджений у судовому засіданні. (т.1, а.с.115-116).
02.04.2016 потерпілий ОСОБА_15 по фотознімках також опізнав ОСОБА_6 , як особу, яка шляхом обману заволоділа його грошовими коштами (т.1 а.с.117-118).
Так, порядок проведення такої слідчої дії як пред`явлення особи для впізнання, зокрема по фотознімку, визначений ст. 228 КПК України, з огляду на яку колегія суддів вважає , що сама процедура впізнання в повному обсязі відповідала вимогам ч. 7 ст. 228 КПК України. Потерпілому ОСОБА_15 та свідку ОСОБА_20 було пред`явлено чотири чорно-білих фотознімки із зображенням осіб чоловічої статі, які не мають різких відмінностей в одязі, віці, в той же час, мають спільні риси у зачісці, формі носа, губ, очей, структурою обличчя. Під час слідчої дії потерпілий та свідок пояснили за якими ознаками упізнали чоловіка, який шляхом обману заволодів грошовими коштами ОСОБА_15 .
З урахуванням того, що протокол пред`явлення фотознімків для впізнання та сама процедура впізнання відповідають положенням ст. 228 КПК України, суд першої інстанції вірно прийняв його дані до уваги під час прийняття рішення та надав йому вірну оцінку у сукупності з іншими доказами по справі.
Не вбачає розбіжностей та непослідовності в поясненнях потерпілих та в протоколі впізнання по фотознімкам і колегія суддів, а доводи обвинуваченого про те, що в протоколі впізнання по фотознімкам потерпілі впізнали в ньому ОСОБА_18 як особу, яка заволоділа їхніми грошима, по фото де він зображений у 18 років є неспроможними, оскільки в протоколі для впізнання по фотознімкам з потерпілим ОСОБА_15 , останній вказав про малознайому особу, яка заволоділа його грошовими коштами, проте жодних посилань на ім`я « ОСОБА_21 » немає (т.2, а.с.118).
У процесі вивчення матеріалів справи не було виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання цих доказів, які б викликали сумніви в їх належності та допустимості.

Проаналізувавши наведені докази, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_6 шляхом обману, а саме під приводом поставки сільськогосподарського комбайну «Класс» за низькою ціною, заволодів грошовими коштами потерпілих, оскільки після отримання цих коштів поставку комбайна не зробив та грошей потерпілим не повернув. Вказане свідчить, що обвинувачений в момент отримання коштів від потерпілих мав на меті їх привласнити для власних потреб, а не виконати взяті на себе зобов`язання.

Отже, дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості і достовірності, місцевий суд правильно вирішив, що в сукупності та взаємозв`язку вони є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_6 .

З урахуванням викладених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Інші доводи, викладені в апеляційної скарзі обвинуваченого та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої інстанції при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що місцевий суд призначив ОСОБА_6 справедливе покарання, необхідне та достатнє для її виправлення й попередження вчинення ним нових злочинів, а доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо невідповідності призначеного судом покарання тяжкості злочинів та особі ОСОБА_6 внаслідок суворості, є безпідставними.

Згідно з приписами ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, визначаючи вид і розмір покарання ОСОБА_6 за ч.2 ст. 190, ч.4 ст.190 КК, місцевий суд врахував тяжкість злочинів за його видами (категоріями), які згідно зі ст. 12 КК є середньої тяжкості та особливо тяжким злочинами, та зважив на індивідуальний ступінь тяжкості вчинених діянь відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки злочинів виходячи з конкретних обставин їх вчинення.

Крім того, місцевий суд врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за шахрайства при аналогічному способі заволодіння чужими коштами, під час судового розгляду в місцевому суді не заперечував, що «дурив» людей заради грошей, станом на 2015-2016 роки ніде офіційно не працював та не мав легальних джерел доходів, щойно звільнившись з місць позбавлення волі.

Також, колегія суддів погоджується з позицією місцевого суду, що обвинувачений маючи вищу технічну освіту та обізнаність у відповідних технічних аспектах, представлявся директором профільної фірми, викликаючи до себе довіру пропонував явно занижену ціну за товар з метою психологічного спонукання потерпілих до їх придбання.
У відповідності до вироку Камянець-Подільського міського суду від 18.06.2012 року, ОСОБА_6 вже засуджувався за заволодіння чужим майном шляхом обману в особливо великих розмірах під приводом продажу обладнання та інших товарів, тому його попередня поведінка та спосіб дій узгоджується із відомостями щодо обману та зловживання довірою потерпілих і в даному провадженні ( т. 2 а.с. 204-205).
З огляду на наведене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування ст. 75 КК і звільнення засудженого від відбування покарання.

Отже, вирок місцевого суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК.

На переконання суду апеляційної інстанції, призначене ОСОБА_6 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, і не може вважатися явно несправедливим через його суворість, а підстав для застосування щодо нього положень ст. 75 КК, про що обвинувачений зазначає у своїй апеляційній скарзі, не вбачається.

Тому колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 08 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.190, ч.4 ст. 190 КК України- без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4