Дата документу 17.06.2020 Справа № 320/5968/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/1163/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 320/5968/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 травня 2020 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Якимівки Запорізької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 147, ч. 2 ст. 147 КК України,
задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, до 05 липня 2020 року включно,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 травня 2020 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання та застосувати до ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід.

Апелянт, посилаючись на те, що ОСОБА_7 раніше не судимий та до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання та родину, немає інформації щодо протиправної поведінки обвинуваченого, вважає, що відсутні ризики, передбачені пунктами 1 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, чого суд, на його думку, не врахував при прийнятті рішення, як і недоведеність цих ризиків прокурором у клопотанні та стан здоров`я обвинуваченого.

Крім того зауважує, що за відсутності будь-яких вагомих доказів існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, судом протягом року безпідставно продовжується строк тримання ОСОБА_7 під вартою.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та, крім того, звертають увагу на стан здоров`я ОСОБА_7 , прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

З наданих матеріалів вбачається, що в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 147, ч. 2 ст. 147 КК України.

Під час судового розгляду прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке було задоволено судом першої інстанції.

З таким рішенням суду погоджується й колегія суддів, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст. 199 КПК України, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

При вирішенні питання про законність рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, колегія суддів бере до уваги те, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Як вбачається із матеріалів контрольного провадження, питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішене на стадії судового розгляду, тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на її заміну висунуте обвинувачення, отже, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового провадження та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Суд першої інстанції, перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, всупереч доводам апелянта, правильно встановив, що заявлені прокурором ризики, такі як можливість обвинуваченого переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, об`єктивно існують та для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя, при цьому, небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 147 КК України, санкцією якої передбачено покарання від п`яти до восьми років позбавлення волі, а також у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 147 КК України, за вчинення якого передбачено покарання від семи до п`ятнадцяти років позбавлення волі.

Вказані обставини свідчать про те, що обвинувачений, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованих йому злочинів та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому злочини.

При цьому, колегія суддів вважає, що ризик переховування посилюється тим, що з метою ухилення від покарання за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких ОСОБА_7 обвинувачується, останній може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання, тобто, про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що хоча ОСОБА_7 і є раніше не судимою особою, проте, факт знаходження на розгляді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області іншого кримінального провадження по його обвинуваченню за ч. 1 ст. 190 КК України, в цілому негативно впливає на репутацію обвинуваченого, свідчить про стабільність його антисуспільної поведінки, а у сукупності з даними про особу ОСОБА_7 , який не працевлаштований та не має постійного джерела доходів, на переконання апеляційного суду, свідчить про те, що останній може вдатися до спроб вчинення інших кримінальних правопорушень.

Отже, на думку колегії суддів, існування ризиків, передбачених п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, ґрунтується на реальних фактичних даних, при цьому, наразі ці ризики не втратили своєї актуальності, не зменшилися та не перестали існувати, отже, виправдовують тримання ОСОБА_7 під вартою.

Наявність у обвинуваченого постійного місця проживання та родини, на чому наголошує захисник, як вважає колегія суддів, не може слугувати дійсною гарантією відсутності у ОСОБА_7 наміру переховування від суду та не виключає можливість продовження щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Стан здоров`я ОСОБА_7 , на який послався захисник в апеляційній скарзі та в суді апеляційної інстанції, а обвинувачений в суді апеляційної інстанції, хоча й заслуговує на увагу, проте, на думку колегії суддів, не є підставою для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, чим тримання під вартою, з огляду на таке.

Згідно з медичною довідкою, наданою Запорізькою медичною частиною філії ДУ «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Запорізькій області, ОСОБА_7 03 червня 2019 року прибув до ДУ «Запорізький слідчий ізолятор». До цього часу він був оглянутий лікарями вузькими спеціалістами, при цьому, відомості медичного характеру не свідчать про неможливість перебування ОСОБА_7 в умовах слідчого ізолятора та що наявні у нього захворювання потребують невідкладного лікування поза межами слідчого ізолятора, а також, що в умовах тримання під вартою обвинуваченому, у разі необхідності, не може бути надане адекватне лікування від наявних у нього захворювань, тобто, жодним чином не підтверджують необхідність застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, про що захисником заявлена вимога в апеляційній скарзі, для запобігання встановлених судом ризиків, передбачених п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції по доводам апеляційної скарги захисника.

Крім того, колегією суддів при апеляційному розгляді не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 травня 2020 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, до 05 липня 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: