Справа № 504/1187/20
Провадження № 1-кс/504/503/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2020 смт. Доброслав

Слідчий суддя Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі слідчого ОСОБА_3 , за участі адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 4 смт. Доброслав, клопотання слідчого СВ Лиманського ВП ГУ НП в Одеській області ОСОБА_5 , погодженого з прокурором Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області про накладення арешту на майно в межах кримінального провадження №0000422 від 01.05.2020 року за ознаками скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

04.05.2020 року слідчий звернувся до Комінтернівського районного суду Одеської області із клопотанням про арешт майна в межах кримінального провадження №0000422 від 01.05.2020 року за ознаками скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, зокрема, просив накласти арешт на автомобіль марки «VOLVO» FH 13.480, держзнак НОМЕР_1 , напівпричеп державний знак НОМЕР_2 , ключі від автомобіля «VOLVO» FH 13.480, держзнак НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , зерно кукурудзи масою брутто 30120 кг, на свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 .

У мотивування клопотання, яке погоджено прокурором, слідчий зазначив, що 30.04.2020 року до чергової часини Лиманського ВП надійшло повідомлення про шахрайські дії водія вантажного автомобіля марки «Вольво», державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_6 та водія вантажного автомобіля «Вольво» державний номерний знак НОМЕР_7 ОСОБА_7 , під час зважування та виваження зерна на ТОВ «ТІС Зерно», що розташовано на території Визирської ОТГ, Лиманського району Одеської області.

В ході проведення огляду автомобіля марки «Вольво», державний номерний знак НОМЕР_1 у присутності ОСОБА_6 , власником якого є ОСОБА_8 , з напівпричепом НОМЕР_2 , власником якого ОСОБА_8 , на території ТОВ «ТІС Зерно», у Лиманському районі Одеської області, було виявлено та вилучено: автомобіль марки «VOLVO» FH 13.480, держзнак НОМЕР_1 , напівпричеп державний знак НОМЕР_2 , ключі від автомобіля «VOLVO» FH 13.480, держзнак НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , зерно кукурудзи масою брутто 30120 кг, на свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 .

01.05.2020 року дане виявлене та вилучене майно постановою слідчого визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Таким чином в судовому засіданні слідчий просив клопотання задовольнити повністю, та пояснив, що арешт необхідний для проведення першочергових слідчих дій, та проведення необхідних експертиз.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 просила суд відмовити у задоволенні клопотання слідчого, послалась на те, що даний автомобіль, напівпричеп, техпаспорт та ключі належать особі, яка не має відношення до даного кримінального провадження.

В судовому засіданні досліджені надані органом досудового розслідування матеріали кримінального провадження №0000422 від 01.05.2020 року за ознаками скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, матеріали кримінального провадження, слідчий суддя дійшов до наступного висновку:

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Відповідно до положень п.п. 2,3 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а також може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).
Слідчим суддею встановлено, що органом досудового розслідування проводиться розслідування за фактом надходження 30.04.2020 року до чергової часини Лиманського ВП повідомлення про шахрайські дії водія вантажного автомобіля марки «Вольво», державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_6 та водія вантажного автомобіля «Вольво» державний номерний знак НОМЕР_7 ОСОБА_7 , під час зважування та виваження зерна на ТОВ «ТІС Зерно», що розташовано на території Визирської ОТГ, Лиманського району Одеської області.

За даним фактом, 01.05.2020 року, відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР за №0000422 з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.190 КК України.
В ході проведення огляду автомобіля марки «Вольво», державний номерний знак НОМЕР_1 у присутності ОСОБА_6 , власником якого є ОСОБА_8 , з напівпричепом НОМЕР_2 , власником якого ОСОБА_8 , на території ТОВ «ТІС Зерно», у Лиманському районі Одеської області, було виявлено та вилучено: автомобіль марки «VOLVO» FH 13.480, держзнак НОМЕР_1 , напівпричеп державний знак НОМЕР_2 , ключі від автомобіля «VOLVO» FH 13.480, держзнак НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , зерно кукурудзи масою брутто 30120 кг, на свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 .

Слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на вищевказане майно, мотивуючи його необхідністю збереженням речових доказів, проведення експертиз, інших процесуальних дій.
Доводи представника власника майна з приводу безпідставності внесення відомостей до ЄРДР за вказаним фактом та відсутності події кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, слідчий суддя вважає непереконливими, з огляду на наступне:
Встановлені в ході проведення органом досудового розслідування обставини кримінального правопорушення, підтверджуються доданими до клопотання матеріалами кримінального провадження та фактично не заперечується представниками власника арештовано майна.
Слідчий суддя вважає, що вчинення шахрайських дій могло потягнути тяжкі наслідки для ТОВ «ТІС Зерно», на даній стадії досудового розслідування це потребує ретельної перевірки.
При цьому, існуючи первинні дані щодо події та її наслідків, можуть вказувати на наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.
Слідчий суддя наголошує, що межах кримінального провадження, з метою прийняття остаточного рішення щодо доведеності наявності або відсутності події та складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, а також встановлення причетних до злочину осіб, органу досудового розслідування необхідно встановити всі фактичні обставини даного кримінального правопорушення, звірити вагу зерна в автомобілі, який вилучений, з вагою, яка була заявлена у іншому автомобілі, в тому числі і шляхом проведення відповідних експертних досліджень, оскільки за фабулою кримінального провадження зерно в автомобілі було заражене, а на іншому автомобілі ні.
Доводи представника власника майна про відсутність підстав для накладення арешту на майно з посиланням на те, що на теперішній час жодній особі не повідомлено про підозру, є безпідставними, оскільки арешт майна, в даному випадку обґрунтовується необхідністю збереження речових доказів.
Доводи представника власника майна про те, що вилучене майно не може бути речовим доказом у даному кримінальному провадженні слідчий суддя вважає безпідставними з огляду на те, що у відповідності до протоколу огляду автомобіль, напівпричеп та зерно, яке на цьому автомобілі та напівпричепі перевозилось, відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України, оскільки ці транспортні засоби, окремі його частини могли зберегти на собі сліди зараженого зерна, а також може містити інші відомості, які можуть бути використані як докази фактів чи обставин, що встановлюються під час розслідування даного кримінального провадження.
За наведених обставин доводи клопотання пслідчого щодо наявності підстав для накладення арешту на виявлене та вилучене майно з метою забезпечення збереження речових доказів до проведення невідкладних слідчий дії, є обґрунтованим.
Крім того, слідчим суддею враховується вартість автомобіля та напівпричема, яка значно перевищує можливо спричинену кримінальним правопорушенням шкоду.
Слідчий суддя враховує вимоги ст.173 КПК України, зокрема оцінено наслідки накладення арешту для власника транспортних засобів, який цілком очевидно несе суттєві збитки, пов`язані з утриманням протягом тривалого часу автомобіля та причепу органом досудового розслідування, та неможливістю здійснювати господарську діяльність.
З урахуванням існуючих обставин кримінального провадження, слідчий суддя, вирішуючи питання щодо накладення арешту на майно, вважає доцільним визначити адекватний та співрозмірний спосіб позбавлення власника права користування майном, який не повинен призводити до зупинення або надмірного та тривалого обтяження правомірної підприємницької діяльності власника, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.
Відповідно до вимог п.п. 4,5 ч. 5 ст. 173 КПК України, слідчий суддя вважає доцільним вказати спосіб арешту майна та порядок виконання ухвали.

Дані процесуальні дії будуть фактично свідчити про можливість виконання ухвали, відповідати принципу визначеності судового рішення, слугувати забезпеченню завдань кримінального провадження.

Доводи представника власника майна про передачу арештованого майна на зберігання власнику слідчий суддя вважає безпідставним, оскільки при накладенні арешту на майно, можливість передання майна на зберігання, за виключенням положень ч.7 ст.100 КПК України, не передбачена положеннями КПК України.
В такому випадку слідчий суддя вийде за межі своїх повноважень, чим би допустив суттєве порушення норм кримінального процесуального закону.
Слідчий суддя погоджується з доводами слідчого про те, що накладення арешту на виявлене та вилучене майно, що вказане вище, пов`язане саме з необхідністю проведення огляду, фіксації обставин вчиненого правопорушення, вилучення зразків зерна, а також з метою порівняльного дослідження і проведення судових експертиз в даному кримінальному провадженні.
Доводів щодо існування інших підстав накладення арешту слідчим не наведено.
За наведених обставин, слідчий суддя вважає клопотання слідчого в частині необхідності накладення арешту на майно обґрунтованим, оскільки, як встановлено, вказане майно та документи є речовими доказами у даному кримінальному провадженні та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, оскільки дійсно могло зберегти на собі сліди та інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що є предметом дослідження в даному кримінальному провадженні.
Разом із тим, слідчий суддя вважає, що метою накладення арешту на майно, в даному конкретному випадку, є збереження речових доказів, які зберіглися на вилучених транспортних засобах (автомобілі та причепі) з метою запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження.
Крім того, арешт майна обумовлений необхідністю забезпечення можливості огляду органом досудового розслідування транспортних засобів, зокрема їх окремих частин та агрегатів, які мали відношення до події, безпосередньо зерна.
За таких обставин, доводи представника власника майна про відсутність підстав для накладення арешту слідчий суддя визнає безпідставними.
Разом із тим, слідчий суддя встановив, що органом досудового розслідування та прокурором, після реєстрації в ЄРДР відомостей щодо факту вчинення кримінального правопорушення, не було здійснено необхідних слідчих дій, з метою фіксації слідової інформації щодо фактів фабули кримінального правопорушення, та можливого вилучення речових доказів, які можуть зберігатися.
Невжиття прокурором та слідчим дієвих заходів досудового розслідування з часу проведення первинного огляду, після внесення відомостей до ЄРДР, а також в подальшому слідчий суддя вважає невиправданою неефективністю досудового розслідування.
При цьому, пояснення слідчого в судовому засіданні, а саме, що матеріали веде інший слідчий, і слідчому ОСОБА_3 невідомо чому за місяць не проведено слідчих дій, слідчий суддя визнає безпідставними, непереконливими.
За таких обставин, слідчий суддя визнає слушними доводи представника власника майна про тривале зволікання з проведенням першочергових слідчих дій та проведення експертизи, яка за твердженням слідчого в судовому засідання є єдиною підставою для накладення арешту на майно.
В судовому засіданні представник власника майна стверджував, що жодних перешкод для проведення органом досудового розслідування необхідних слідчих дій зі сторони власника не чинилося, і не могло чинитись, оскільки майно перебуває у органу поліції у розпорядженні.
При цьому, слідчий не заперечував цих обставин.
Такі дії органу досудового розслідування, на думку слідчого судді, можуть мати ознаки бездіяльності та свідчити про безвідповідальне відношення до проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, яке вимагає оперативних та ефективних дій, направлених на досягнення мети досудового розслідування.
З урахуванням нездійснення органом досудового розслідування до теперішнього часу всіх необхідних слідчих дій у даному кримінальному провадженні та існування беззаперечної необхідності їх проведення для досягнення мети та завдань кримінального провадження, що регламентовано ст.2 КПК України, слідчий суддя вважає, що тимчасове позбавлення власника права на користування майном, щодо якого існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину та зберегло на собі його сліди, в даному випадку, на період часу достатнього для проведення слідчої дії огляду, та проведення експертизи, є обґрунтованим і виправдовує таке втручання у право власності.
Таке обмеження, на думку слідчого судді, буде співрозмірним, слугуватиме досягненню завдань кримінального провадження та відповідатиме забезпеченню інтересів потерпілої сторони у даному кримінальному провадженні, та держави України.
За наведених обставин, слідчий суддя вважає за необхідне задовольнити клопотання слідчого частково, шляхом накладення арешту на виявлене та вилучене майно, але на період часу, достатнього для проведення слідчих дій, пов`язаних з необхідністю доступу до майна.
Вирішуючи питання про накладення арешту, слідчий суддя також враховує обставини, які встановлені в ході розгляду та які, на думку слідчого судді, вказують на відсутність вчинення перешкод з боку власника майна щодо забезпечення виконання завдань кримінального провадження.
Слідчий суддя вважає, що тривале обмеження власника права користування свохм майно тягне за собою суттєві збитки для власника, в сукупності з встановленими судом фактами недотримання органом досудового розслідування та прокурором розумних строків розслідування та відсутністю вжиття дієвих заходів, направлених на ефективне розслідування, яке полягає у невиправданому зволіканні щодо проведення першочергових слідчих дій, обмежує господарську діяльність власника, може призвести до негативних наслідків та суттєвих матеріальних збитків, що не слугуватиме покращенню інвестиційного клімату в Україні, що є одним з пріоритетних завдань, які декларується Президентом України, Верховною Радою України та Урядом країни.
Приймаючи до уваги встановлені обставини, з метою досягнення справедливого балансу між правами та інтересами власників майна та завданнями досудового розслідування, закріпленими в ст. 2 КПК України, виконуючи вимоги ст.170 та 173 КПК України, слідчий суддя приходить висновку про необхідність накладення арешту на майно та документи.
Разом з тим, керуючись положеннями ст.28, п.п.5,6 ч.2, ч.4, п.5 ч.5 ст.173 КПК України, зважаючи на те, що зерно, що перебуває в виявлених та вилучених слідчим автомобілі та напівпричепі не зберігається у належних умовах, може швидко зіпсуватись, зважаючи на тривалість перебування вилученого майна під юрисдикцією органу досудового розслідування, слідчий суддя вважає за необхідне обмежити строк дії арешту на час, який є потрібним та достатнім для проведення органом досудового розслідування огляду судна.
Одночасно, слідчий суддя вважає за необхідне звернути увагу прокурора та слідчого на вимоги ст. 28 КПК України, у відповідності до яких під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.
Враховуючи встановлену слідчий суддею неефективність досудового розслідування та відсутність належної організації та нагляду за досудовим розслідуванням з боку прокурора процесуального керівника в даному кримінальному провадженні, що полягає у нездійсненні необхідних та невідкладних заходів досудового розслідування, проведення та виконання інших слідчих дій, направлених на всебічне та об`єктивне розслідування, слідчий суддя вважає за необхідне звернути увагу слідчого та прокурора - процесуального керівника у кримінальному провадженні на необхідність дотримання вимог ст.28 КПК України щодо розумних строків досудового розслідування.
Крім того слідчий має вжити дієвих заходів щодо забезпечення належних умов зберігання вилученого державою зерна кукурудзи, оскільки з моменту його вилучення саме держава відповідає за його належне збереження.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 40, 131-132, 170-173, 233, 234, 237 КПК України, слідчий суддя,-
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання слідчого СВ Лиманського ВП ГУ НП в Одеській області про арешт майна в межах кримінального провадження №0000422 від 01.05.2020 року за ознаками скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, - задовольнити частково.

Накласти арешт на автомобіль марки «VOLVO» FH 13.480, держзнак НОМЕР_1 , напівпричеп державний знак НОМЕР_2 , ключі від автомобіля «VOLVO» FH 13.480, держзнак НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Накласти арешт на зерно кукурудзи масою брутто 30120 кг.

Накласти арешт на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 .

Визначити строк дії ухвали до 18 червня 2020 року включно.
Звернути увагу слідчого на необхідність проведення негайних першочергових слідчих дій, в тому числі серед іншого, призначення та завершення проведення призначених експертних досліджень.
Слідчому забезпечити належне зберігання зернової культури кукурудзи у кількості 30120 кг.
Матеріали кримінального провадження №0000422 від 01.05.2020 року, які надійшли до суду для огляду в судовому засіданні, негайно повернути до Лиманського ВП ГУ НП в Одеській області.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1