Номер провадження: 11-кп/813/718/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників: ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2018 року в кримінальному провадженні №0002478 від 05.08.2016 року, -

встановив:
оскаржуваним вироком:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Колхозабад, Республіка Таджикистан, громадянин України, не одружений, не працюючий, із середньо-спеціальною освітою, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий, останній раз: 13.03.2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 70 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі, звільнений 20.05.2016 року у зв`язку з відбуттям покарання,
визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та йому призначено покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, зараховано в строк покарання ОСОБА_8 , термін його попереднього ув`язнення з 05 серпня 2016 року включно по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_8 у виді тримання під вартою, залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 703.68 грн судових витрат.

Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком районного суду, обвинувачений ОСОБА_8 визнаний винним в тому, що він, 05 серпня 2016 року, більш точний час не встановлено, перебуваючи біля будинку №11 /А по вул. Романа Кармена в м. Одесі, побачивши автомобіль марки «Фольксваген Т-4» темно зеленого кольору з номерним знаком НОМЕР_1 , який був припаркований біля вищевказаного будинку та належить потерпілому ОСОБА_9 , вирішив незаконно заволодіти ним. З зазначеною метою ОСОБА_8 підійшов до автомобіля марки «Фольксваген Т-4» темно зеленого кольору з номерним знаком НОМЕР_1 та шляхом вільного доступу, через незачинені двері - водія, проник до нього та за допомогою викрутки запустив двигун, тим самим, встановив контроль над транспортним засобом та рушив з місця в невідомому напрямку, тим самим почав переміщувати транспортний засіб у просторі без дозволу потерпілого, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду, на загальну суму 75000 гривень.

В подальшому, того ж дня приблизно о 19 годині, співробітниками поліції разом з потерпілим ОСОБА_9 біля бази відпочинку «Сокіл» в м. Чорноморськ Одеської області вказаний автомобіль марки «Фольксваген Т-4» темно зеленого кольору з номерним знаком НОМЕР_1 був зупинений, за кермом якого знаходився ОСОБА_8 , де останній був затриманий.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок суду, посилаючись на те, що вирок є незаконний та висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, так як усі матеріали кримінального провадження сфабриковані, просить вирок суду скасувати, а його виправдати в зв`язку з відсутністю складу злочину в його діях.

Також в апеляційній скарзі обвинувачений зазначає, що суд грубо порушував вимоги ст.62 Конституції України, розглянув справу з порушеннями закону. У справі немає жодних доказів того, що саме він винний в скоєнні цього злочину. Вказує, що транспортний засіб не належить потерпілому ОСОБА_9 .

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила вирок суду першої інстанції залишити без змін; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Згідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Положення ст.ст.370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, які були надані стороною обвинувачення на підтвердження доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 відповідно до пред`явленого обвинувачення, суд першої інстанції, визнав ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, зазначивши у вироку відповідні мотиви прийнятого рішення з посиланням на докази.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що вирок районного суду відповідає вимогам ст.374 КПК України, оскільки в ньому міститься формулювання обвинувачення та викладені висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України.

На підтвердження встановлених фактичних обставин щодо доведеності факту вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання потерпілого, свідків та письмові докази, надані стороною обвинувачення, які були досліджені судом.

Таким чином, матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази, сформулював обвинувачення визнане судом доведеним, дав належну оцінку сукупності доказів, та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України.

Досліджені судом докази, які поставлені в основу обвинувального вироку, спростовують доводи обвинуваченого про відсутність доказів, що доводять його вину, що свідчить про відповідність оскаржуваного вироку вимогам ст.374 КПК України.

Доводи обвинуваченого про те, що наведені у вироку докази не доводять наявність в його діях складу злочину, спростовуються змістом наведених у вироку показань потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також іншими письмовими доказами дослідженими судом першої інстанції, які наведені у вироку.

При цьому, доводи апеляційної скарги обвинуваченого носять загальний характер, без вказівки на невідповідність наведених у вироку показань потерпілих та свідків, а також письмових доказів.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що автомобіль не належить потерпілому ОСОБА_14 не заслуговують на увагу.
Зокрема, пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочин проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснює, що під незаконним заволодінням транспортним засобом (ст. 289 КК України) слід розуміти умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, із застосуванням насильства або погроз. Цей злочин визнають закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, - з моменту встановлення контролю над ним.
Отже, заволодіння транспортним засобом має бути саме незаконним, а керування ним має місце проти волі власника.
Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 289 КК України, полягає в незаконному заволодінні транспортним засобом. Це означає, що винна особа не має права використовувати транспортний засіб для поїздки на ньому. Незаконне заволодіння транспортним засобом може бути вчинене лише шляхом активної поведінки особи, тобто вчиненням дій. Пункт 1 примітки до ст. 289 КК України розкриває це поняття як протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

Згідно матеріалів даного кримінального провадження, станом на 05.08.2016 року правомірним володільцем автомобіля був ОСОБА_9 , який ініціював звернення до правоохоронних органів із заявою про злочин.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що районним судом обґрунтовано встановлено факт користування потерпілим автомобілем «Фольксваген Т-4» темно зеленого кольору з номерним знаком НОМЕР_1 і його законність ніким не заперечується.
Як правильно зазначив суд, не впливає на наявність складу злочину у даному випадку, наявність у транспортного засобу іноземної реєстрації, оскільки згідно примітки ст. 289 КК України під незаконними заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу не тільки у власника, але й у володільця чи користувача всупереч їх волі.
За цих обставин, визнаючи ОСОБА_8 винним в скоєнні інкримінованому злочині, суд безпосередньо дослідивши надані стороною обвинувачення докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення - дійшов правильного висновку щодо доведеності вини обвинуваченого за ч.2 ст.289 КК України, оскільки він в супереч волі потерпілого ОСОБА_9 заволодів належним останньому транспортним засобом (за кваліфікуючою ознакою повторність).
Доводи апеляційної скарги про те, що автомобіль «Фольксваген Т-4» темно зеленого кольору з номерним знаком НОМЕР_1 не належить потерпілому ОСОБА_9 , що обвинувачений купив зазначений автомобіль є надуманими та спростовуються дослідженими судом доказами. В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений також наполягав на тому, що він придбав цей автомобіль, але не вказав де, коли та за яких обставин, у зв`язку з чим апеляційний суд не може погодитись із цими твердженнями.
За таких обставин, враховуючи положення ч.1 ст.404 КПК України, оскільки апеляційна скарга обвинуваченого не містить у собі доказів про існування підстав для скасування оскаржуваного вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК України, відсутні підстави для скасування вироку суду, а тому апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2018 року відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,за ч.2 ст.289 КК України без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії даної ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4