КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника власника майна ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого Дарницького районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року у кримінальному провадженні № 0000107 від 19.06.2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Зазначеною ухвалою задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_8 та накладено арешт на майно у кримінальному провадженні № 0000107 від 19.06.2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.358, ч.1 ст.197-1 КК України, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 742кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (ОНМ 00); нежитлове приміщення, загальною площею 742 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 000) із забороною відчужувати, користуватись та розпоряджатися ними.
Задовольняючи клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про доведеність тієї обставини,що майно, відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України є речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000107 від 19.06.2018 року, а тому наявні достатні підстави для арешту, відповідно до вимог ч.1,2,3 ст.170 та ч.3 ст. 171 КПК України.

В апеляційній скарзі власник майна ОСОБА_7 просить поновити строк на апеляційне оскарження посилаючись на те, що присутніми ні він, ні його адвокат під час розгляду клопотання про накладення арешту не були, про ухвалу слідчого судді дізнались лише 29.02.2020 року про що є відмітка про ознайомлення зі змістом ухвали. Просить скасувати ухвалу слідчого судді про накладення арешту на нежитлові приміщення, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання органу досудового розслідування. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в клопотанні органу досудового розслідування відсутня аргументація накладення арешту на майно. В ухвалі слідчого судді невмотивовано яким чином нежитлові приміщення можуть бути речовими доказами у даному кримінальному провадженні. Апелянт зазначає, що жодній особі про підозру не повідомлялося, цивільний позов не заявлено та не встановлено розмір шкоди, що виключає можливість накладення арешту на майно з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а відтак посилання прокурора на наявність правових підстав, передбачених ст. 170 КПК України є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам кримінально - процесуального законодавства. Також апелянт посилається на те, що земельна ділянка на якій розташоване нежитлове приміщення, загальною площею 742 кв.м по вул. Єлизавети Чавдар, № 1-3 була передана КП «Київтранспарксервіс» під паркувальні майданчики на підставі тішення Київської міської ради № 242/5629 від 23.06.2011 «Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві». Водночас, як встановлено в рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 20.06.2013 по справі № 759/8595/13-ц, на день винесення вказаного рішення між КП «Київтранспарксервіс» та ОСОБА_9 були укладені та діяли договори про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування ДНН-2011-12/13 від 07.12.2011 та ДНН-20212-12/126 від 21.12.2012 (додаються). Водночас, суд у вказаному рішенні чітко зазначив, що відповідно до п.2.2.2. цих Договорів, ОСОБА_9 за власні кошти має право здійснювати облаштування та обладнання Об`єкту відповідно до правил паркування (в тому числі приміщення для охорони).
Таким чином, вказані обставини спростовують твердження про самовільне будівництво та наявність складу злочину згідно ч. 1 ст. 197-1 КК України, адже будівництво вказаного приміщення літ. 3) було здійснене з дозволу користувача вказаної земельної ділянки КП «Київтранспарксервіс», про що свідчать встановлені в рішенні Святошинського районного суду міста Києва обставини справи з посиланням на умови укладених договорів (додаються).
Також апелянт звертає увагу на те, що після придбання нежитлового приміщення, ним, як власником розпочато процедуру у встановленому законом порядку виділення земельної ділянки для передачі в оренду. Крім того апелянт вказує і на те, що клопотання органу досудового розслідування не містить будь-яких обґрунтованих і підтверджених належними засобами доказування доводів щодо доцільності та правомірності застосування таких обмежень, як арешт майна на нежитлові приміщення. При цьому апелянт стверджує, що наміру відчужувати земельну ділянку не має. Також, нерухомість потребує догляду і постійного обслуговування. Водночас, встановлена судом заборона щодо користування унеможливлює такий догляд за приміщенням, що призведе до руйнації і знищенню.
Колегія суддів приймає до уваги доводи клопотання апелянта про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді та вважає за необхідне поновити його з огляду на те, що під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно ні він, ні його представники присутніми не були, ухвалу слідчого судді згідно наявної в матеріалах судового провадження інформації отримали лише 29.02.2020 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляції, вивчивши матеріали провадження за клопотанням органу досудового розслідування, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, Слідчим відділом Дарницького управління поліції Головного управління поліції в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000107 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.06.2018, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст.358, ч.1 ст.197-1 КК України.
В межах зазначеного кримінального провадження прокурор звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно. В обґрунтування клопотання слідчий послався на те, що майно, зокрема, нежитлове приміщення, загальною площею 742кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (ОНМ 00) є речовими доказами, оскільки підтверджує існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Слідчий суддя погодився з доводами клопотання та наклав арешт на майно.

З таким висновком колегія суддів в повній мірі погодитись не може, з огляду на наступне.

З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати мету, правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні органу досудового розслідування та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З матеріалів провадження вбачається, що органом досудового розслідування під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Арешт майна з підстав, що воно виступає знаряддям вчинення кримінального правопорушення та набуте в результаті вчинення кримінального правопорушення на даний час є можливим, коли існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, тобто відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Так, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, орган досудового розслідування визнав постановою нежитлове приміщення, загальною площею 742кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (ОНМ 00) речовим доказом.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності відповідно до договору купівлі продажу від 07.10.2013 року власником являється ОСОБА_7 , зокрема, як вбачається з матеріалів по розгляду клопотання - право власності на дане нежитлове приміщення недійсною не визнано. Матеріали додані до клопотання та апеляційної скарги містять, зокрема рішення Київської міської ради «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальному підприємству «Київтранспарксервіс» для влаштування та експлуатації автостоянки з об`єктами транспортної інфраструктури», висновки виконавчого органу київської міської ради (київська міська державна адміністрація) Київмістобудування щодо погодження проекту землеустрою на ім`я ФОП ОСОБА_7 .

Згідно п.11 ст.170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
За матеріалами вбачається, що ОСОБА_7 є добросовісним набувачем приміщення за вищезазначеною адресою та вживає заходи по відведенню земельної ділянки у визначений законом спосіб.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки слідчого судді щодо позбавлення його права користуватися даним приміщенням не є обґрунтованими.

З урахуванням того, що у даному провадженні органом досудового розслідування не доведено необхідності в частині накладення арешту на нежитлове приміщення загальною площею 742кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (ОНМ 00) з позбавленням права користування, а тому відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України це мало стати підставою для часткового задоволення клопотання, однак не було зроблено слідчим суддею.

За наведеного, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 117, 98, 170 - 173, 372, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Поновити власнику майна ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року.
Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_8 в частині накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000107 від 19.06.2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.358, ч.1 ст.197-1 КК України, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 742кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (ОНМ 00) із забороною відчужувати, користуватись та розпоряджатися ним скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_8 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000107 від 19.06.2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.358, ч.1 ст.197-1 КК України, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 742кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (ОНМ 00); нежитлове приміщення, загальною площею 742 кв.м., що знаходиться за адресою місто Київ, вулиця Єлизавети Чавдар, 1-В 000) із забороною відчужувати, користуватись та розпоряджатися ними - задовольнити частково.
Накласти арешт на майно у кримінальному провадженні № 0000107 від 19.06.2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.358, ч.1 ст.197-1 КК України, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 742кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (ОНМ 00) із забороною відчужувати, розпоряджатися ним.

Ухвалу слідчого судді в частині накладення арешту на нежитлове приміщення, загальною площею 742 кв.м., що знаходиться за адресою місто Київ, вулиця Єлизавети Чавдар, 1-В 000) із забороною відчужувати, користуватись та розпоряджатися ним - залишити без змін.
Ухвала Київського апеляційного суду оскарженню не підлягає.

Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/1948/2020 Категорія ст. 172 КПК України
Слідчий суддя суду 1-ї інстанції ОСОБА_10
Доповідач: ОСОБА_1