Дата документу 18.12.2019 Справа № 335/3113/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-сс/807/1237/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 335/3113/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

підозрюваного ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з Державною установою «Запорізький слідчий ізолятор», матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2019 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ст. 257, ч. 3 ст. 289 КК України,
задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 та застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів з 29 листопада 2019 року до 27 січня 2020 року включно,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2019 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 22 години 00 хвилин до 06 години 00 хвилин ранку.

Апелянт, посилаючись на практику Європейського суду та норми КПК України, вважає, що відсутня обґрунтована підозра у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ст. 257, ч. 3 ст. 289 КК України, при цьому зазначає, що за епізодом з потерпілою ОСОБА_10 , яка потерпілою себе не вважає, автомобілі, які описані як викрадені, ОСОБА_10 не належать на праві власності, участь ОСОБА_7 в протиправних діях щодо ОСОБА_10 не визначена, а також стороною обвинувачення не доведені ризики, передбачені пунктами 1, 2, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того захисник вважає, що при прийнятті рішення слідчим суддею не взяті до уваги позитивні дані про особу ОСОБА_7 , який до кримінальної відповідальності не притягувався, перебуває у зареєстрованому шлюбі, має постійне місце проживання та реєстрації, не офіційно працює в ДЮСШ дитячим тренером з боксу, що є джерелом прибутків, отже має міцні соціальні зв`язки, позитивно характеризується за місцем проживання, роботи, а також місцем проходження служби у Збройних Силах України.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, підозрюваного та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Згідно зі змістом судового рішення та матеріалами, доданими до клопотання, СУ ГУНП в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного 01 лютого 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000221, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 3, ч. 5 ст. 185, ч. 2, ч. 3, ч. 5 ст. 186, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 194, ст. 257, ч. 1 ст. 263, ч. 2, ч. 3 ст. 289, ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 14, ст. 348 КК України.

29 листопада 2019 року о 10 годині 29 хвилин ОСОБА_7 було затримано в порядку ст. 208 КПК України.

Цього самого дня ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ст. 257, ч. 3 ст. 289 КК України.

Старший слідчий СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з клопотанням про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Під час розгляду клопотання слідчий суддя, встановивши, що надані сторонами кримінального провадження докази доводять обставини, зазначені у ч. 1 ст. 194 КПК України, врахувавши підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177, 178 КПК України, дійшов висновку про необхідність застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З таким рішенням слідчого судді погоджується й колегія суддів, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі, передбачені ст. 178 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя дотримався цих вимог закону.

Так, з наданих суду матеріалів провадження вбачається, що наведені у клопотанні слідчого підстави для застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, перевірялись слідчим суддею при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні були заслухані пояснення підозрюваного ОСОБА_7 , вислухані думки слідчого, прокурора, захисника та з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо застосування запобіжного заходу.

Як вбачається з апеляційної скарги, захисник не погоджується з наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ст. 257, ч. 3 ст. 289 КК України.

Проте, вирішуючи питання щодо обґрунтованості підозри ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає наступне.

Відсутність нормативного визначення змісту стандарту доказування «обґрунтована підозра» у кримінальному процесуальному законі України покладає тягар тлумачення відповідного стандарту на суд. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» є найнижчим стандартом доказування в кримінальному процесі й не передбачає наявності достовірного знання про вчинення особою кримінального правопорушення. Щодо рівня імовірності, за якого підозра вважається обґрунтованою, то цей стандарт доказування не передбачає, що уповноважені особи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, які необхідні на наступних етапах кримінального провадження. Це пов`язано з тим, що на ранніх етапах кримінального провадження такі докази неможливо було здобути або, беручи до уваги характер кримінальних правопорушень, в яких підозрюється особа, ці докази неможливо надати суду, щоб не поставити під загрозу життя інших осіб. У розумінні положень, що наведені у численних рішеннях Європейського суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України» № 42310/04 від 21 квітня 2011 року, «Фокс, Кемпбелл і Харті проти Сполученого Королівства» № № 12244/86, 12245/86, 12383/86 від 30 серпня 1990 року, «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 28 жовтня 1994 року та інші), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення». Однак факти, які породжують підозру, не обов`язково мають такий саме рівень з`ясовності, який потребується на пізнішому етапі кримінального розслідування (рішення у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (Murray v. the United Kingdom) від 28 жовтня 1994 року, п. 55).

З огляду на наведену вище практику Європейського Суду з прав людини, яка в силу Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом права, на цій стадії провадження колегія суддів не вправі вирішувати питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті. Зокрема, колегія суддів не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання ОСОБА_7 винним чи невинним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ст. 257, ч. 3 ст. 289 КК України, а лише зобов`язана на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що його причетність до вчинення кримінальних правопорушень є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у зв`язку з чим, колегія суддів відхиляє доводи захисника, що стосуються епізоду з потерпілою ОСОБА_10 , а саме, що автомобілі, які описані як викрадені, не належать ОСОБА_10 на праві власності, а участь ОСОБА_7 в протиправних діях щодо ОСОБА_10 не визначена.

Як вбачається з клопотання слідчого та доданих до нього матеріалів, в них міститься достатньо даних для висновку про обґрунтованість повідомленої ОСОБА_7 підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ст. 257, ч. 3 ст. 289 КК України.
Слідчий суддя, вивчивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, правильно встановив, що наведені у ньому дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ст. 257, ч. 3 ст. 289 КК України, та не встановив чогось очевидно необґрунтованого чи недопустимого у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно підозрюваного.

Не виявлено таких обставин і колегією суддів.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи, є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначає, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» Європейський Суд зазначив про те, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів, а у справі «Летельє проти Франції» наголосив на тому, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

У справі «Амбрушкевич проти Польщі» (Ambruszkiewicz v. Poland N 7/03 від 04.05.2006) Європейський суд з прав людини вказав, що не викликає протиріч те, що в деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дозволяє гарантувати явку обвинуваченого суду, зокрема, з урахуванням його особистості та характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 146 КК України, а також чотирьох особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 189, ст. 257, ч. 3 ст. 289 КК України, санкціями двох з яких, а саме ч. 4 ст. 187 та ст. 257 КК України, передбачено покарання до п`ятнадцяти років позбавлення волі.
Вказані обставини свідчать про те, що підозрюваний, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому злочини.

Також колегія суддів вважає, що приймаючи до уваги суворість покарання, яке передбачено за вчинення, у тому числі особливо тяжких кримінальних правопорушень, ОСОБА_7 може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від органів досудового слідства або суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Одночасно колегія суддів враховує ступінь суспільної небезпеки та обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, низка яких поєднана із застосуванням насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілих, що відповідно до ст. 3 Конституції України визнаються в України найвищою соціальною цінністю.

Також колегія суддів вважає, що, залишаючись на волі, ОСОБА_7 може знищити або сховати речі, які мають важливе значення для встановлення обставин кримінального провадження, а саме, майно, здобуте злочинним шляхом, а також інші предмети, що використовувались співучасниками у своїй злочинній діяльності, що зберігаються у місцях, які підлягають встановленню під час проведення досудового розслідування, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Поміж іншого, на думку колегії суддів, у кримінальному провадженні дійсно існує ризик того, що перебуваючи на волі, підозрюваний ОСОБА_7 матиме змогу незаконно впливати на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, оскільки підозрюваний знає місця перебування потерпілих та транспортні засоби, на яких вони пересуваються.

Крім того, перевірка доведеності пред`явленого обвинувачення здійснюється судом під час його розгляду по суті. За змістом ст. ст. 23, 95 КПК України, показання потерпілих та свідків у кримінальному провадженні суд отримує усно безпосередньо в судовому засіданні і саме такими показаннями може обґрунтовувати свої висновки.

Оскільки наразі триває досудове розслідування, то залишається існувати ризик незаконного впливу підозрюваного на потерпілих та свідків, який, на переконання колегії суддів, є суттєвим з урахуванням конкретних обставин вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень.

Вказані вище обставини у своїй сукупності, на думку суду апеляційної інстанції, давали слідчому судді обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_7 може вчинити новий злочин, що свідчить про існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Отже, наявність зазначених ризиків у межах кримінального провадження, ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених слідчим у поданому клопотанні та доведених прокурором в судовому засіданні судів першої та апеляційної інстанцій.

Що стосується позитивних даних про особу підозрюваного, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, то вони, на думку колегії суддів, всупереч доводам апелянта, не можуть бути, підставою для застосування до підозрюваного запобіжного заходу вигляді домашнього арешту, оскільки жодним чином не вплинули і не стали стримуючим фактором у поведінці підозрюваного, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який є превентивним заходом та має на меті припинити та запобігти ймовірним ризикам у майбутньому.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що застосовуючи відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя відповідно до вимог ст. ст. 177, 178, 183, 194 КПК України, врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, оцінив ступінь порушення цінностей суспільства, врахував, що у даному кримінальному провадженні справжні інтереси суспільства, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи підозрюваного, та забезпечив своїм рішенням високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді про необхідність застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який, на думку колегії суддів, є достатнім стримуючим фактором неналежної процесуальної поведінки підозрюваного, відповідає даним про особу підозрюваного та є співмірним з існуючими ризиками, і вважає, що інший, більш м`який, запобіжний захід, про застосування якого захисником заявлена вимога в апеляційній скарзі, не може забезпечити належної процесуальної поведінки підозрюваного та запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, колегією суддів при апеляційному розгляді не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2019 року, якою щодо підозрюваного ОСОБА_7 задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 та застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів з 29 листопада 2019 року до 27 січня 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: