Провадження № 1-в/127/691/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області 15.11.2019 року надійшло клопотання захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_4 засуджений вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.07.2006 року за ч. 1 ст. 115, п. 9, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 263 КК України до довічного позбавлення волі. На даний час ОСОБА_4 відбуває призначене покарання у ДУ «Вінницька установа виконання покарань № 1». Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України № 2», застосування національними судами до осіб покарання у виді довічного позбавлення волі без можливості перегляду справи з подальшим звільненням від покарання, визнано порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Європейським судом з прав людини у справі Ласзло Магяр проти Угорщини встановлено, що помилування не відповідає вимогам статті 3 Конвенції, оскільки не вимагає від президента оцінювати, чи були обґрунтовані пенологічні підстави для продовження довічного ув`язнення а також надавати мотивацію у разі відмови у помилуванні. Український порядок помилування так само не вимагає від президента мотивувати рішення про відмову у помилуванні та не вказує, що має зробити засуджений до довічного позбавлення волі для того, щоб отримати помилування. Вказані обставини стали підставою для звернення з клопотанням про застосування до засудженого ОСОБА_4 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни йому невідбутої частини покарання більш м`яким.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 , який приймав участь в засіданні в режимі відеоконференції, та його захисник клопотання підтримали, просили його задовольнити з підстав, викладених у клопотанні.

Прокурор в судовому засіданні заперечив щодо задоволення вказаного клопотання. Вважав, що підстави для задоволення клопотання відсутні, оскільки ОСОБА_4 засуджений до довічного позбавлення волі, яке не є строковим покаранням. Чинне законодавство України не передбачає можливість умовно-дострокового звільнення чи заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Натомість такі особи можуть звернутись з клопотанням про помилування.

Заслухавши доводи засудженого, його захисника, думку прокурора, дослідивши клопотання, додані до нього докази та особову справу засудженого, судом встановлено наступне.

З матеріалів особової справи вбачається, що ОСОБА_4 засуджений вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.07.2006 року за ч. 1 ст. 115, п. 9, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 263 КК України до довічного позбавлення волі.

Вирок щодо ОСОБА_4 набув законної сили, що підтверджується ухвалою Верховного Суду України від 16.01.2007 року.

З протоколу затримання, що міститься в особовій справі засудженого, судом встановлено, що ОСОБА_4 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі з 09.03.2005 року по теперішній час.

Чинним законодавством України, а саме ст. 81, 82 КК України, визначено підстави та порядок можливого умовно-дострокового звільнення та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Зі змісту ст. 81, 82 КК України, що розкривається із мовного сполучення може бути, судом встановлено, що умовно-дострокове звільнення та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким чи відмова у вказаному є правом, а не обов`язком суду. У вказаній законодавчій конструкції закріплено дискреційні повноваження суду, тобто сукупність прав і обов`язків, що дають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень.

Аналіз ст. 81 КК України свідчить, що Законом передбачено чотири умови, що мають передувати розгляду питання щодо застосування умовно-дострокового звільнення.

Першою умовою, що знайшла своє відображення у диспозиції ч. 1 ст. 81 КК України, передбачено вичерпний перелік видів покарання при відбуванні яких особа має право на умовно-дострокове звільнення, а саме виправні роботи, службові обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі.

Другою підставою для можливості розгляду питання щодо умовно-дострокового звільнення Законом визначено строк фактично відбутого засудженим покарання, який в залежності від тяжкості злочину, форми вини та даних щодо співвідношення часу вчинення нового злочину до попередніх судимостей, їх відбуття та погашення, сягає від половини строку до 3/4 від загального строку призначеного покарання ( ч. 3 ст. 81 КК України).

В той же час, аналіз ст. 82 КК України свідчить, що Законом передбачено три умови, що мають передувати розгляду питання щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Першою умовою, що знайшла своє відображення у диспозиції ч. 1 ст. 82 КК України, аналогічно із ст. 81 КК України передбачено вичерпний перелік основних видів покарання при відбуванні яких особа має право на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, а саме обмеження або позбавлення волі.

Другою підставою для можливості розгляду питання щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким Законом визначено строк фактично відбутого засудженим покарання, який в залежності від тяжкості злочину, його виду, форми вини та даних щодо співвідношення часу вчинення нового злочину до попередніх судимостей, їх відбуття та погашення, сягає від третини строку до 2/3 від загального строку призначеного покарання (ч. 4 ст. 82 КК України).

Зазначені підстави, передбачені ст. 81, 82 КК України є імперативними для суду, не надають суду дискреційних повноважень та є обов`язковими складовими для винесення на розгляд суду питання щодо можливості звільнення засудженого умовно-достроково або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Покарання у виді довічного позбавлення волі законодавцем не передбачено у ст. 81, 82 КК України як таке, що надає можливість розгляду питання щодо умовно-дострокового звільнення чи заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, що прямо вбачається з диспозиції вказаних норм. Безстрокова суть зазначеного покарання унеможливлює застосування та перевірку судом питання щодо дотримання вищевказаних умов по кожній із зазначених статей (обов`язкових для суду) при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення чи заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Вказане у сукупності з тим, що зазначені умови не містять в собі посилання на дискрецію суду, а навпаки є імперативними, виключає можливість самостійного віднесення судом виду такого покарання та необхідного строку його відбуття до обов`язкових умов для вирішення питання щодо умовно-дострокового звільнення чи заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Рішенням у справі «Пєтухов проти України (№2)» ЄСПЛ констатував порушення Україною статті 3 Конвенції з основоположних прав та свобод відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Так, ЄСПЛ вказано, що відсутність у довічно ув`язнених осіб реальної перспективи звільнення та можливості перегляду довічного ув`язнення є порушенням ст. 3 Конвенції. Вказане порушення ЄСПЛ визнано системною проблемою, яку слід вирішити шляхом здійснення заходів загального характеру.

Таким чином, ЄСПЛ визначено, що для усунення встановлених порушень та відновлення порушеного права державі Україна слід вжити заходи загального характеру, виконавши позитивні зобов`язання держави у сфері прав людини.

Позитивними зобов`язаннями держави у сфері прав людини є обов`язки держави, які вимагають від національних органів влади застосувати необхідні засоби для гарантування прав людини.

Статтею 13 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини визначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.

Заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема, внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.

Статтями 14, 15 вказаного Закону визначено, що саме Орган представництва, Кабінет Міністрів України включає пропозиції щодо вирішення зазначеної в Рішенні системної проблеми та усунення її першопричини, зокрема, вносить пропозиції щодо внесення змін до чинного законодавства; вносить у порядку законодавчої ініціативи до Верховної Ради України законопроекти щодо прийняття нових, скасування чинних законів або внесення до них змін.

Сукупність вказаного свідчить, що Рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України (№2)» може бути виконано лише шляхом вжиття заходів загального характеру, фактичного внесення змін до діючого законодавства, що регулює процедуру умовно-дострокового звільнення та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким або прийняття спеціального Закону щодо регулювання перспектив звільнення чи можливості перегляду покарання особам, засудженим до довічного позбавлення волі.

Прийняття судового рішення у конкретній індивідуальній справі не є належним способом виконання Рішення ЄСПЛ.

При цьому суд акцентує увагу на тому, що ЄСПЛ у рішенні «Пєтухов проти України (№2)» оперує такими поняттями як відбуття певного строку довічного ув`язнення. ЄСПЛ встановлено, що перспективи звільнення та можливості перегляду довічного ув`язнення мають наступати лише після відбуття частини покарання, вказаний строк або строки мають передбачатись національним законодавством.

Таким чином, поняття фактично відбутого строку достатнього для розгляду питання щодо умовно-дострокового звільнення чи заміни невідбутої частини покарання більш м`яким є істотним і може визначатись лише на законодавчому рівні шляхом прийняття відповідного Закону.

Самостійне рішення суду щодо достатності терміну відбутого строку, при відсутності у чинному КК України чіткого визначення вказаного строку, є не реалізацією дискреційних повноважень суду, а свавільним рішенням.

Так, як вже зазначалось, дискреція суду при умовно-достроковому звільненні чи заміні невідбутої частини покарання більш м`яким не розповсюджується на ч. 3 ст. 81, ч. 4. ст. 82 КК України, що визначають обов`язковий строк фактично відбутого покарання після спливу якого суд має право приймати рішення щодо застосування звільнення чи заміни покарання.

Саме в зв`язку з відсутністю визначеного Законом строку, як необхідної умови для розгляду питання про можливість умовно-дострокове звільнення чи заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, суд приймає рішення про відмову в задоволенні клопотання.

Одночасно з наведеним суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Довічно засуджений має знати, що саме він має зробити для того, щоб була розглянута можливість його звільнення.

З цією метою суд роз`яснює, що при умові внесення змін до чинного законодавства з вказаного питання (як вже зазначалось щодо визначення достатнього строку відбутого покарання), за загальним правилом умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення (ч. 2 ст. 81 КК України). Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення (ч. 3 ст. 82 КК України).

Оцінка наявності вказаних підстав належить до повноважень суду при розгляді конкретної справи. Дискреційні повноваження суду реалізуються саме через оцінку доказів, що підтверджують або спростовують вказані обставини. Наявність чи відсутність саме зазначених підстав і є передумовою прийняття судом рішення про звільнення засудженого умовно-достроково або заміни йому невідбутої частини покарання більш м`яким.

Вказані обставини, а саме відношення до праці (дані щодо працевлаштування та праці засудженого), поведінка (наявні стягнення та заохочення засудженого), будуть підлягати оцінці при розгляді судом питання щодо умовно-дострокового звільнення чи заміни невідбутої частини покарання більш м`яким після виконання державою Україна Рішення ЄСПЛ належним способом шляхом внесення змін до законодавства та будуть мати істотне значення щодо доведення наявності вказаних підстав як ознак виправлення засудженого та передумови можливості його умовно-дострокового звільнення чи заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.
Керуючись статтями 371, 537, 539 КПК, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той же строк з дня вручення копії ухвали.

Суддя: