ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа: № 644/6418/19 Головуючий І інстанції: ОСОБА_1
Провадження: № 11-кп/818/2037/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: Продовження строку тримання під вартою
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши в режимі відеоконференції, у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою обвинуваченої на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 03 2020 року,-
В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Вказаною ухвалою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 30 04 2020 року з визначенням розміру застави у сумі 38 420 грн., що становить 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (а.с.187).
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, обвинувачена подала апеляційну скаргу, в якій просила змінити обраний щодо неї запобіжний захід у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем її реєстрації.

Такі вимоги мотивувала наявністю у неї ряду захворювань, які в умовах СІЗО без належних профілактичних медикаментів загострюються, а також тим, що в таких умовах відсутнє нормальне харчування, яке є життєво необхідним при цирозі печінки, переривається АРТ терапія, яку необхідно приймати строго за розкладом. Вказала про необхідність отримання пенсії по інвалідності або переоформлення її на матір, що неможливо без її особистої присутності. Також зазначила, що у зв`язку із неможливістю стороною обвинувачення забезпечити явку свідка у судове засідання, показання якого мають значення для встановлення обставин скоєння злочину, їй безпідставно продовжують строк тримання під вартою, що наносить шкоду її здоров`ю (а.с.190).
Крім того, обвинуваченою було подано доповнення до апеляційної скарги, в якому вона також просила про обрання щодо неї запобіжного заходу у виді домашнього арешту, посилаючись на те, що у зв`язку із введенням на території країни карантину та рекомендації щодо самоізоляції на цій підставі, з урахуванням її стану здоров`я, перебування під вартою не є безпечним для неї самої та оточуючих.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачена та її захисник підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор вважав ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, просив залишити вимоги апеляційної скарги обвинуваченої без задоволення.
Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю доповідача, доводи обвинуваченої та її захисника, вислухавши думку прокурора, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.
Висновок, викладений в оскаржуваній ухвалі щодо підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_7 ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд не порушив вимог кримінального процесуального закону.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою ст.176 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст.331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
На думку колегії суддів, судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченої ОСОБА_7 під вартою були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу з зазначенням в ухвалі відповідних мотивів.
Так, судом було враховано наявність ризиків, перелічених у ст.177 КПК України, та обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу згідно з вимогами ст. 178 КПК України.
Зокрема, суд врахував те, що продовжують існувати ризики, які були враховані при прийнятті рішень про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та продовженню строків тримання під вартою.
Так ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15 та ч.3 ст.185, ч.1 ст.162 КК України, одне з яких відноситься до категорії тяжких, за вчинення якого передбачено покарання до 6 років позбавлення волі.
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, особлива тяжкість деяких злочинів, яка викликає негативну реакцію суспільства і соціальні наслідки, виправдовує попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу (рішення у справі Летельє проти Франції).
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Також колегія суддів приймає до уваги, що згідно практики ЄСПЛ, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
З оскаржуваної ухвали суду першої інстанції вбачається, що тяжкість вчинених кримінальних правопорушень не була єдиною підставою для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , оскільки судом були враховані й інші відомості, зокрема, дані про особу обвинуваченої, яка не працевлаштована, не має законних джерел для існування та міцних соціальних зв`язків, раніше неодноразово судима, скоїла інкриміновані їй злочини в період іспитового строку, призначеного за вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 09 2017 року.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції у повній мірі та у визначеному законом порядку враховано особу обвинуваченої ОСОБА_7 , її соціальні зв`язки та всі інші обставини, з якими закон пов`язує вирішення питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Зазначені обставини, на думку колегії суддів, спростовують апеляційні доводи обвинуваченої про відсутність підстав для застосування щодо неї запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду, що не перестали існувати ризики, які стали підставою для обрання щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме, можливість переховування від суду та незаконного впливу на потерпілих, свідків, а також можливість скоїти інші кримінальні правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Доводи обвинуваченої ОСОБА_7 про неможливість перебування в умовах слідчого ізолятору у зв`язку із станом здоров`я, колегією суддів не приймаються, з огляду на те, що останній неодноразово роз`яснювалося, що за відсутності відповідного висновку судово-медичної експертизи щодо наявності у неї захворювань, які перешкоджають її перебуванню в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор», суд апеляційної інстанції позбавлений можливості врахувати зазначені доводи як підстави для скасування або зміни раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою (а.с.65-68, 116-117, 171-173).
Наявність тих обставин, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання в м. Вовчанськ Харківської області, де, як вона зазначає у доповненнях до апеляційної скарги, проживає із матір`ю, вітчимом та сином, а також, що в Україні оголошено карантин у зв`язку із поширенням короновірусу, хоча і мають місце, однак не є безумовними підставами для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт. Окрім того, колегія суддів вважає, що ці обставини в даному випадку не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченої.
Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченої ОСОБА_7 під вартою колегія суддів не встановила.
За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що районний суд дійшов правильного висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 , оскільки застосування більш м`яких альтернативних запобіжних заходів, в тому числі і цілодобовий домашній арешт, не зможе забезпечити виконання обвинуваченою її процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, а тому підстав до її скасування, про що просить обвинувачена у апеляційній скарзі та доповненнях до неї, не вбачає.
Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 03 2020 року про задоволення клопотання прокурора та про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, із визначенням застави, до 30 04 2020 року, щодо ОСОБА_7 , обвинуваченої за ч.3 ст.15 та ч.3 ст.185, ч.1 ст.162 КК України,- залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченої, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4