УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2020 року

м. Київ
справа № 754/9662/19
провадження № 51-2401ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 01 листопада 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року, які постановлені в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002911, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК України).
Суть питання
За вироком Деснянського районного суду м. Києва від 01 листопада 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 75 цього Кодексузвільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76КК України. Вирішено питання цивільного позову.
Київський апеляційний суд ухвалою від 19 лютого 2020 року змінив вирок місцевого суду, постановив пом`якшити призначене за ч. 1 ст. 286 КК України покарання, скасувавши додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік. В іншій частині вирок місцевого суду залишив без змін.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями місцевого та апеляційного судів, ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на неповноту судового розгляду, неправильно надану оцінку доказам, при вирішенні судом цивільного позову, та на допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати постановлені у кримінальному проваджені судові рішення стосовно нього в частині вирішення цивільного позову.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Статтею 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) встановлено вимоги, яким має відповідати касаційна скарга.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК України касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.
Частиною 1 ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК України), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК України).
Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, і які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.
Водночас слід враховувати, що відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Статтею 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Однак усупереч наведеним положенням процесуального закону засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне, на його думку, вирішення судами попередніх інстанцій цивільного позову, в частині стягнення суми матеріальної шкоди, фактично наводить доводи щодо неповноти судового розгляду та його незгоди з наданою судом, у цій частині, оцінкою доказам, що в силу статей 433, 438 КПК України та ст. 400 ЦПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
При цьому засуджений, оскаржуючи до касаційного суду постановлені щодо нього судові рішення, в частині вирішення цивільного позову, не зазначає, яких саме порушень допустилися суди першої і апеляційної інстанцій, постановляючи судові рішення стосовно нього в цій частині, та не вказує у чому саме ці порушення полягали, як вони вплинули на законність й обґрунтованість постановлених цими судами судових рішень, і чому їх (ці порушення) слід відносити до безумовних підстав для скасування касаційним судом оскаржуваних судових рішень, відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України, враховуючи, що страхова компанія не була залучена судом в якості цивільного співвідповідача за цивільним позовом потерпілого ОСОБА_5 до нього та на положення ч. 2 ст. 264 ЦПК України, відповідно до яких, при ухваленні рішення, суд не може виходити за межі позовних вимог.

Також касаційна скарга засудженого не містить доводів щодо незаконності висновків суду апеляційної інстанції, наведених в ухвалі цього суду на спростування доводів його апеляційної скарги, враховуючи, що він не позбавлений можливості захищати свої права щодо застрахованої цивільно-правової відповідальності у спосіб, визначений у Цивільному кодексі України.

Відсутність у касаційній скарзі згаданого обґрунтування й недотримання положень ст. 427 КПК України, перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
Крім того, вимоги до суду касаційної інстанції, викладені засудженим у скарзі, не відповідають змісту ст. 436 КПК України щодо повноважень суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги.
Зокрема, цією нормою визначено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу без задоволення; скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; змінити судове рішення.
Однак засуджений у своїй касаційній скарзі, усупереч вищевказаним вимогам, лише порушує питання про скасування рішень місцевого та апеляційного судів (в частині вирішення цивільного позову), тоді як скасування вироку місцевого суду і ухвали апеляційного суду є підставою для призначення нового розгляду у суді першої інстанції.
Суд касаційної інстанції, відповідно до ст. 433 КПК України, переглядає судові рішення у межах касаційної скарги, тому відсутність у ній чітко викладених вимог, які б узгоджувались з положеннями ст. 436 цього Кодексу, також перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
З огляду на викладене, оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК України, Верховний Суд вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 цього Кодексу залишити скаргу без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишити без руху і встановити йому строк для усунення недоліків п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання ухвали касаційну скаргу буде повернуто скаржнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3