ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/8648/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/61/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ст.118 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

представника потерпілих - ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000054 від 30 січня 2018 року, за апеляційною скаргою прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 грудня 2019 року про повернення обвинувального акта відносно ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 грудня 2019 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000054 від 30 січня 2018 року відносно ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.118 КК України, повернуто прокурору.

В обґрунтування прийнятого рішення місцевим судом зазначено про невідповідність обвинувального акта вимогам ст.291 КПК України, оскільки фактично не вказано місце вчинення злочину, а лише зазначено номер кімнати житлового будинку, також невірно зазначено дату смерті ОСОБА_9 і невірно зазначено місце проживання потерпілої, що позбавляє суд можливості встановлення дійсних фактичних обставин справи, а також забезпечення участі потерпілої в судовому процесі.

Також, судом звернуто увагу на неконкретність пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, що є порушенням вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України.

При таких обставинах, суд дійшов висновку про неможливість провести судовий розгляд даного кримінального провадження.

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 грудня 2019 року підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає про наявність достовірних відомостей про місце проживання потерпілих, які встановлені з їх паспортних даних.

Стверджує, що дата смерті потерпілого ОСОБА_9 та місце вчинення злочину також зазначені у обвинувальному акті, а технічні описки щодо дати смерті на одній із сторінок обвинувального акту не можуть бути підставою для його повернення прокурору.

Не погоджується з висновком суду про неконкретність пред`явленого обвинувачення і вважає, що викладені в ухвалі зауваження не є суттєвими та не перешкоджають призначенню кримінального провадження до судового розгляду.

Просить скасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 23.12.2019 року про повернення обвинувального акту відносно ОСОБА_8 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідача суддю апеляційного суду, міркування прокурора, який підтримав подану ним апеляційну скаргу, навів аналогічні, викладеним у ній, мотиви і просить скасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.12.2019 року та повернути обвинувальний акт до того ж до суду першої інстанції на новий розгляд зі стадії підготовчого судового засідання; обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав думку прокурора щодо відсутності перешкод для призначення обвинувального акту у даному кримінальному провадженні до судового розгляду; представника потерпілих адвоката ОСОБА_7 , який рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Згідно вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору в тому випадку, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК України.

Так, відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити відомості, які прокурор вважає встановленими, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону та статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Європейським Судом з прав людини сформульовано ряд положень, згідно з якими під обвинуваченням у сенсі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Європейський Суд з прав людини розуміє не лише офіційне повідомлення про обвинувачення, а й інші заходи, пов`язані з підозрою у вчиненні злочину, які спричиняють серйозні наслідки або істотним чином позначаються на становищі підозрюваного, тобто вважає необхідним виходити зі змістовного, а не формального розуміння обвинувачення (рішення у справі «Девеєр проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року; «Екле проти ФРН» від 15 липня 1982 року, «Фоті та інші проти Італії» від 10 грудня 1982 року).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який в своїх доводах зіслався на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, яким визначено, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьєта Сассі проти Франції», п.52).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року.

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Таким чином, висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду.

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, направлений до суду обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 вказаним вимогам не відповідає.

Як слідує з обвинувального акту, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.118 КК України.

Виходячи зі змісту вказаної правової норми, об`єктивна сторона цього злочину характеризується: 1) діями, спрямованими на позбавлення життя іншої людини; 2) наслідками у вигляді смерті людини; 3) причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідком; 4) певною обстановкою вчинення злочину.

При цьому, умисне вбивство, передбачене ст. 118 КК, може бути вчинене за умови наявності: необхідної оборони, передбаченої ст.36 КК, уявної оборони, коли обстановка, що склалася, давала особі достатні підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення (ч. 2 ст. 37 КК), або затримання особи, що вчинила злочин (ст. 38 КК).

Перевищенням меж необхідної оборони відповідно до ч. 3 ст. 36 КК визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Аналізуючи обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_8 , колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про його неконкретність, оскільки опис елементів об`єктивної сторони цього злочину, ознаки необхідної оборони, а також характеристика співвідношення заподіяної шкоди небезпечності посягання або обстановці захисту, що є обов`язковим при кваліфікації дій особи за ст.118 КК України, в обвинувальному акті відсутні.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку встановленому цим Кодексом.

Тому, важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але й для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

Повертаючи обвинувальний акт прокурору, суд першої інстанції вірно зазначив, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 не відповідає вимогам кримінально-процесуального законодавства, зокрема, вимогам, встановленими ст. 291 КПК України, оскільки не містить конкретного формулювання обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 118 КПК України.

Також колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що в обвинувальному акті не вказано місце вчинення злочину, а лише зазначено кімнату житлового будинку АДРЕСА_1 , без конкретизації населеного пункту та його вулиці, а також невірно зазначено дату смерті ОСОБА_9 від отриманих травм у медичному закладі, а саме 01 лютого 018, що позбавляє суд можливості встановлення дійсних фактичних обставин справи в частині місця вчинення злочину та дати настання смерті потерпілого.

Неконкретність такого обвинувачення порушує право особи на захист, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про невідповідність обвинувального акта вимогам ст.291 КПК України є обґрунтованими і належно мотивованими, а тому підстав для скасування ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 грудня 2019 року, про що ставить питання прокурор, не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України , колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 грудня 2019 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000054 від 30 січня 2018 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст.118 КК України, повернуто прокурору без зміни.