Номер провадження: 11-кп/813/1199/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку письмового апеляційного провадження апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 14.02.2020 року по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 0002575 від 12.07.2019 року, якою відносно:
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Первомайськ, Миколаївської області, громадянина України, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом першої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції від 14.02.2020 р., під час судового розгляду обвинувального акту по вказаному кримінальному провадженню задоволено клопотання прокурора та відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України був продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 14.04.2020 р.

Окрім того, судом першої інстанції визначено розмір застави, як запобіжного заходу, у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01.01.2020 р. складає 168 160 грн., з покладенням на ОСОБА_7 обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України у разі внесення застави.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції, зазначив, що з урахуванням положень статей 177-178 КПК України, практики Європейського суду з прав людини, продовження тримання під вартою може бути виправдане за наявності конкретного суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом до поваги свободи особистості.

Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 331 КПК України, а також вищевказаних положень КПК України, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що йому може загрожувати, з метою запобігання ризикам можливого переховування від правосуддя, впливу на свідків та можливості скоєння ним нових злочинів, суд першої інстанції вважав за доцільне обрати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави як альтернативного запобіжного заходу.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 зазначив, що вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою з наступних підстав:
- в судовому засіданні доведено про відсутність будь-яких ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, на які посилався прокурор, що виключає можливість застосування до ОСОБА_7 будь-якого запобіжного заходу;
- судом не врахована особа обвинуваченого, стан його здоров`я, міцність соціальних зв`язків, що він протягом шести років перебуває у фактичних шлюбних відносинах, виховує неповнолітню доньку, раніше не судимий, має хворе серце та у 2018 році переніс операцію на серці;
- судом взагалі не розглянуто питання щодо неможливості застосування відносно ОСОБА_7 іншого більш м`якого запобіжного заходу.
Посилаючись на викладене, захисник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції щодо продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відмовити у задоволенні клопотання прокурора.
У судове засідання захисник ОСОБА_6 та прокурор ОСОБА_8 не з`явились, про дату, час та місце були повідомлені належним чином, натомість надіслали заяви про розгляд апеляційної скарги без їх участі у зв`язку із введеним карантинних заходів по всій території України у зв`язку із попередженням зараженням коронавірусом COVID-19, просили апеляційну скаргу розглянути за їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 406 КПК України, суд апеляційної інстанції має право ухвалити судове рішення за результатами письмового провадження, якщо всі учасники судового провадження заявили клопотання про здійснення провадження за їх відсутності.

Прокурором та захисником були поданні заяви про розгляд апеляційної скарги за їх відсутністю, тому суд, зважаючи на вказані заяви, а також карантинні заходи, введені відповідно до Постанови КМУ №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12.03.2020 р. по 03.04.2020 р. по всій території України, вважає за можливим розглянути апеляційну скаргу у письмову провадженні.
Згідно ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

З огляду на те, що Рішенням Конституційного Суду №4-р/2019 від 13.06.2019 р. положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо неможливості окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України, вищезазначена ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 14.02.2020 р. підлягає апеляційному оскарженню.
Як вбачається з матеріалів провадження, а також копії обвинувального акту, який міститься в матеріалах провадження, на розгляді в Суворовському районному суді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0002575 від 12.07.2019 р. за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.
Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №4-р/2019 від 13.06.2019 р. (далі - Рішення) зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене ч. 2 ст. 392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Разом з тим, на час розгляду апеляційної скарги на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 14.02.2020 р., на виконання Рішення будь-яких змін до КПК України, які б визначали процедуру розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції щодо застосування запобіжного заходу під час розгляду кримінального провадження по суті, не внесені.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особам обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Проте, зважаючи на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину, який за ступенем суспільної небезпеки, виходячи з конкретних обставин його вчинення, є тяжким злочином у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, а також врахувавши конкретні обставини кримінального провадження, можливої міри покарання, яка може йому бути призначена у разі визнання винним (у вигляді позбавлення волі строком до десяти років з конфіскацією майна), колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки, виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжують існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду, вплив на свідків, які ще не допитані безпосередньо судом, та вчинення інших кримінальних правопорушень, оскільки останній не має ні офіційного, ні іншого виду заробітку, який могла б підтвердити сторона захисту.

У п. 33 рішення у справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейського Суду з прав людини визначено вказує, що небезпека ухилення від правосуддя не може вимірюватися тільки в залежності від суворості можливого покарання; вона повинна визначатися з урахуванням ряду інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки ухилення від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що це не може служити виправданням утримання під вартою. При цьому, необхідно врахувати характер обвинуваченого, його моральні якості, його кошти, зв`язку з державою, в якому він переслідувався за законом, і його міжнародні контакти.

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»). Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Ноймайстер проти Австрії»).

Колегія суддів, зважаючи на рішення ЄСПЛ у вищевказаній справі, вважає доводи сторони захисту часткового обґрунтованими з приводу формального посилання в мотивувальній частині ухвали обставин, що характеризують особу, які ним беруться до уваги, та судом першої інстанції в повній мірі не відображені дані обставини в оскаржуваному рішенні. Натомість, захисник, посилаючись на вказані обставини, наявність фактичних шлюбних відносин у обвинуваченого, перебування на його утриманні малолітньої дитини, стан здоров`я ОСОБА_7 та перенесену операцію не серці, жодних підтверджень на свої доводи до апеляційної інстанції не долучив, а тому колегія суддів позбавлена можливості надати обґрунтовану оцінку таким твердженням, а також їх фактичному існуванню, або відсутності як таких. До того ж, ні в обвинувальному акті, ні в оскаржуваній ухвалі не зазначені відомості щодо сімейного стану обвинувачено та наявності на його утриманні малолітньої дитини.
Апеляційний суд зауважує також на те, що захисником не надано жодного документу щодо стану здоров`я обвинуваченого, який би перешкоджав утриманню останнього під вартою, або свідчили б про критичний стан обвинуваченого та вказували на обставини, які відповідно до ч. 2 ст. 183 КПК України виключають можливість застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, обставин та характеру вчиненого злочину, а також особи обвинуваченого, судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на даний час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі , залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 залишенню без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 199, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 14.02.2020 р., якою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 14.04.2020 р. залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4