Справа № 344/1165/20
Провадження № 11-сс/4808/44/20
Категорія ст. 170 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29.01.2020 року про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0001586 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 199, ч. 2 ст. 199 КК України,
за участю: прокурора ОСОБА_8

підозрюваного ОСОБА_7

захисника ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді як незаконну, винести нову, якою передати майно ОСОБА_7 на відповідне зберігання у. Водночас апелянт посилається на подання апеляційної скарги в строк передбачений законом, виходячи з того, що її копію вручено підозрюваному 29.01.2020 року. В обґрунтування своїх доводів апелянта посилається на те, що майно було вилучено 23.01.2020 року, проте клопотання про накладення на нього арешту надійшло до суду 27.01.2020 року, тобто із порушенням строків, передбачених ч. 5 ст. 171 КПК України, між тим, слідчий суддя не надав жодної правової оцінки вказаного факту. На думку апелянта, слідчий суддя безпідставно не прийняв рішення про передачу вказаного мана на відповідне зберігання підозрюваному ОСОБА_7 , який має належні умови для його зберігання без будь-якої шкоди для кримінального провадження. Апелянт звертає увагу суду на той факт, що підозрюваний ОСОБА_7 фізично не міг вчинити всі кримінальні правопорушення, які зазначені у повідомленні про підозру, оскільки в період часу з 11.04.2019 року по 17.06.2019 року останній перебував за межами України, проте підозрюється у вчиненні злочину, яке мало місце 18.01.2019 року, зокрема й щодо придбання ноутбука. Вважає, що слідчим суддею не враховано співмірність вартості арештованого майна та вартості можливої матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Ухвалою слідчого судді накладено арешт на майно, зокрема на транспортний засіб, ключі до нього та свідоцтво про реєстрацію, що на праві власності належать ОСОБА_7 , а також на мобільний телефон, із забороною відчуження та користування. Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що органами досудового розслідування поза розумним сумнівом доведено наявність достатніх підстав вважати, що вилучено майно є речовим доказом та може бути конфісковане у випадку призначення судом відповідного додаткового покарання.

Під час апеляційного розгляду:

- ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, ухвалу слідчого судді скасувати;

- прокурор заперечував з приводу поданої апеляційної скарги, просив ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, з наступних підстав.

Обов`язковою умовою прийняття законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення є неухильне дотримання вимог кримінального процесуального законодавства в процесі судового розгляду.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

При апеляційному розгляді встановлено, що у даному кримінальному провадженні слідчим суддею обґрунтовано застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна та правильно визначені правові підстави для цього.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_7 підозрюється у придбанні, зберіганні, перевезенні з метою збуту, а також збуті підробленої іноземної валюти, вчиненому повторно, тобто у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 199, ч. 2 ст. 199 КК України (а.п. 1-4).

23.01.2020 року в ході проведення санкціонованих обшуків за місцем мешкання підозрюваного ОСОБА_7 , вилучено майно, власником якого є останній.

27.01.2020 року слідчим було складено клопотанням про накладення арешту на вилучене майно, посилаючись на п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, яким передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, виходячи з того, що санкція злочину за ч. 2 ст. 199 КК України, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 передбачає покарання у виді конфіскації майна. (а.п. 3), яке цього ж дня погоджено з прокурором у кримінальному провадженні (а.п. 1, 4).

Вказане клопотання було направлено слідчим до слідчого судді, та за №4023/20 вк зареєстровано в суді 28.01.2020 року.

Дослідивши доводи апеляційної скарги в частині того, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню у зв`язку з істотними порушення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи з наступного.

Так, в своїй апеляційній скарзі апелянт наголошував на порушенні слідчим строків звернення до слідчого судді із клопотання про арешт майна, передбачених ч. 5 ст. 171 КПК України.

Між тим, колегія суддів не погоджується з вказаними доводами апелянта, оскільки майно було вилучено на підставі санкціонованого дозволу слідчого судді, наданого відповідно до ухвали від 21.01.2020 року (а.п. 12) під час обшуку, проведеного 23.01.2020 року (у четверг) в період часу з 10-32 год. до 12-10 год. (а.п. 13), а тому, саме з цього часу, згідно приписів ст. 168 КПК України, зазначене майно набуло статусу тимчасово вилученого.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 171 КПК України (абзацу другого) у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст. 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

З матеріалів провадження вбачається, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно, яке було зареєстровано в суді 28.01.2020 року, подано до слідчого судді протягом 48 годин після вилучення майна, про що свідчить як дата його складання, так й дата погодження із прокурором 27.01.2020 року (в понеділок, - на наступний робочий день після вилучення майна), а тому доводи апелянта в частині порушення строків подачі клопотання, не є слушними.

Як вбачається з матеріалів провадження, постановами слідчого від 23.01.2020 року, вилучене майно визнано речовими доказами, та вирішення питання про спосіб його зберігання, а саме постановлено, що транспортний засіб марки SKODA OCTAVIA, реєстраційний номер НОМЕР_1 передати на зберігання Центру забезпечення ГУНП (а.п. 17), а свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , ключ з брелоком сигналізації до нього, та мобільний телефон «iPhone 7 Plus», IMEI НОМЕР_3 , з сім-картою з абонентським номером НОМЕР_4 , - зберігати при матеріалах кримінального провадження (а.п. 18).
Статтею 173 КПК України передбачені вимоги щодо ухвали слідчого судді у разі задоволення клопотання про арешт майна, зокрема в ній зазначається: 1) перелік майна, на яке накладено арешт; 2) підстави застосування арешту майна; 3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; 4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; 5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

Вказані вимоги слідчим суддею дотримано у повному обсязі.

Так, в ухвалі слідчого судді чітко зазначено перелік майна, на яке накладено арешт - на автомобіль марки SKODA OCTAVIA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві приватної власності належать ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , ключ з брелком сигналізації до нього, та мобільний телефон «iPhone 7 Plus», IMEI НОМЕР_3 , з сім-картою з абонентським номером НОМЕР_4 (а.п. 61).

Слідчим суддею також зазначено підставу застосування арешту майна - з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.
Ухвала слідчого судді містить й вид заборони - шляхом заборони на його відчуження та користування, з одночасною вказівкою на негайне виконання судового рішення та спосіб його оскарження.

Отже, висновки слідчого судді щодо необхідності накладення арешту на майно були належним чином обґрунтовані, зокрема слідчий суддя вважає, що незастосування накладення арешту, може призвести до наслідків, визначених ч. 11 ст. 170 КПК України, зокрема, таких як його зникнення, втрати або пошкодження майна чи настання інших наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню, а також правову підставу для арешту майна та наслідки арешту майна для інших осіб, з чим погоджується й колегія суддів.
Доводи апелянта про те, що слідчий суддя безпідставно не прийняв рішення про передачу вказаного мана на відповідне зберігання підозрюваному ОСОБА_7 , який має належні умови для його зберігання без будь-якої шкоди для кримінального провадження, є безпідставними, оскільки ст.173 КПК України не зобов`язує слідчого суддю вирішувати питання про спосіб зберігання вилученого майна.

За загальним правилом, передбаченим ч. 2 ст. 100 КПК України, речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий.

Водночас, п. 1 ч. 6 ст. 100 КПК України, передбачена й можливість передачі речових доказів на відповідальне зберігання власника (законного володільця), тобто як альтернативу повернення таких матеріальних об`єктів власнику (законному володільцю).

Проте, така передача можлива лише щодо обмеженого кола матеріальних об`єктів, зокрема, речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливе без зайвих труднощів або витрат щодо забезпечення спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню, та за умови, що це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Метою зберігання речових доказів є збереження речового доказу та його доказових ознак і властивостей, тобто запобігання їх утратам, пошкодженню, зміні, спотворенню тощо, для забезпечення дотримання засади безпосередності дослідження показань, речей і документів, а також як гарантія реалізації завдань кримінального провадження, закріплених у ст. 2 КПК України, та необхідністю дотримання майнових прав осіб, речі яких були вилучені як речові докази в кримінальному провадженні.

Відсутність в ухвалі слідчого судді посилання на визначення місця зберігання речових доказів, саме по собі не впливає на законність прийнятого слідчим суддею рішення, виходячи з того, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за відповідним клопотанням, якщо буде доведено, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба, відповідно до ст.174 КПК України.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що обмеження майнових прав відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України має тимчасовий характер і повинно бути негайно припинено, якщо у ході подальшого досудового розслідування або за результатами судового розгляду не підтвердиться, що це майно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину.

Колегія суддів вважає, що при застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, слідчий суддя діяв у відповідності до вимог КПК України та в повній мірі дотримався прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

З урахуванням наведеного, слідчий суддя й дійшов висновку про те, що клопотання слідчого підлягає задоволенню саме з метою забезпечення збереження речового доказу, оскільки органом досудового розслідування доведено необхідність такого втручання у права та інтереси власників майна з метою попередження настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками слідчого судді, виходячи з того, що ст. 100 КПК України, визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст. 170-174 КПК України, та згідно п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання права власності з потребами кримінального провадження.

Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, у колегії суддів не виникає.

Крім того, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтами не надано та колегією суддів не встановлено.

Таким чином, доводи апелянта в частині того, що слідчим суддею не враховано співмірність вартості арештованого майна та вартості можливої матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням, є безпідставними.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що підозрюваний ОСОБА_7 фізично не міг вчинити всі кримінальні правопорушення, які зазначені у повідомленні про підозру, оскільки в період часу з 11.04.2019 року по 17.06.2019 року останній перебував за межами України, проте підозрюється у вчиненні злочину, яке мало місце 18.01.2019 року, зокрема й щодо придбання ноутбука, не є підставою для скасування арешту майна, оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду справи по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину.

Крім того, особа підозрюється у вчиненні декількох епізодів злочинної діяльності, а саме 18.04.2019 року, 19.08.2019 року, 20.08.2019 року, 31.08.2019 року

Колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, відповідає положенням Європейської конвенції про захист прав людини і основоположнихсвобод, а тому доводи апелянта про порушення слідчим суддею під час прийняття рішення норм матеріального та процесуального законодавства, не є слушними, оскільки арешт накладено з правових підстав, передбачених законом, та таке відчуження в праві власності є необхідним.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді та постановлення апеляційним судом нової ухвали, колегія суддів не вбачає.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що ухвалу слідчого судді належить залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170, 172, 376, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України,, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29.01.2020 року про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0001586 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 199, ч. 2 ст. 199 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4