Справа № 461/7037/19
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2020 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Лище Луцького району Волинської області, раніше судимого вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.06.2014 року за ч.3 ст.153 КК України до покарання у виді 12 років позбавлення волі, який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 28.07.2014 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 Кримінального кодексу України,

встановив:

ОСОБА_4 , в ніч з 02 на 03 листопада 2018 року, точний час не встановлено, перебуваючи в приміщенні камери №144 ДУ «Львівська установа виконання покарань №19», за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 20, маючи умисел на спричинення ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, підійшов до ОСОБА_6 , який лежав на ліжку, та на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно почав наносити потерпілому удари по грудній клітці. Так, ОСОБА_4 наніс декілька ударів ОСОБА_6 правою ногою в область грудної клітки, а в подальшому, взявшись обома руками за верхню частину ліжка, вистрибнув двома ногами на потерпілого ОСОБА_6 та з метою нанесення тяжких тілесних ушкоджень, здійснив декілька стрибків по його грудній клітці та тулубу, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у виді тупої закритої травми грудної клітки, яка проявилася множинними переломами ребер по багатьох анатомічних лініях зліва з грубим пошкодженням пристінкової плеври, ушкодженням легень, травматичним розривом лівого головного бронху з крововиливом в плевральну порожнину, травматичного розриву капсули і паренхіми селезінки в ділянці вхідних воріт, які відповідно до висновку експерта мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя на момент заподіяння, та спричинили смерть потерпілого ОСОБА_6 .

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в інкримінованому йому злочині заперечив повністю та пояснив, що всі тілесні ушкодження потерпілому спричинив ОСОБА_7 , який і знущався над потерпілим. Вважає, що свідки його оговорюють, а слідство проведено упереджено. Під час слідства на нього тиснули. Потерпілому ударів він не наносив. ОСОБА_7 бив потерпілого ногами, рамкою від підвіконника, знущався над ним. Ввечері напередодні смерті ніхто потерпілого не бив. ОСОБА_7 вчиняв ці дії по відношенню до потерпілого 28-29 жовтня 2018 року. З приводу тиску слідчого на нього ( ОСОБА_4 ) він нікуди не звертався. Вину не визнає. Просить виправдати.

Судом під час судового розгляду створені всі необхідні умови для реалізації сторонами процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що зокрема підтверджується тим, що в жодного з учасників процесу(сторони кримінального провадження) зауважень з цього приводу не виникло.

Безпосередньо дослідивши докази подані під час судового розгляду, як стороною обвинувачення так і стороною захисту, оцінюючи їх в сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинуваченого та свідків, дослідивши інші нижченаведені докази, перевіривши доводи учасників процесу, суд приходить до переконання, що незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини у пред`явленому йому обвинуваченні, його вина повністю та об`єктивно стверджується наступними дослідженими по справі доказами.

Показами свідка ОСОБА_8 , який в судовому засіданні показав, що в камері №144 ДУ «Львівська установа виконання покарань №19» з 28.10.2018 року по день смерті ОСОБА_6 він знаходився разом із ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . З ОСОБА_4 він знайомий з 2011-2012 років, стосунки у них були нормальні. ОСОБА_4 наносив ОСОБА_6 удари рукою та ногами через те, що йому не сподобалось, що останній почав розмовляти коли всі лягали спати. Потерпілий був на ліжку, коли обвинувачений наносив йому удари. Ця подія мала місце у ніч з 02.11.2018 року на 03.11.2018 року. Ніхто, крім ОСОБА_4 . ОСОБА_6 не бив, тілесних ушкоджень чи побоїв йому не завдавав. Удари ОСОБА_4 наносив в грудну клітку, ударів ногою було приблизно 5-7. ОСОБА_4 стрибнув по грудній клітці ОСОБА_6 близько п`яти разів. На зауваження з приводу припинення побиття ОСОБА_6 . ОСОБА_4 почав словесно погрожувати співкамерникам. Зранку, коли всі прокинулись ОСОБА_6 вже був мертвий. Удари ОСОБА_4 наносив таким чином як це як відображено в обвинувальному акті. Обвинувачений постійно знущався над потерпілим. Дані викладені у протоколі слідчого експерименту за його участю щодо способу та механізму нанесення тілесних ушкоджень потерпілому з боку обвинуваченого відображені вірно. Жодних підстав оговорювати обвинуваченого в нього немає, стосунки у них нормальні, покази дає добровільно, без жодного примусу.

Показами свідка ОСОБА_7 , який в судовому засіданні показав, що знаходився у камері №144 ДУ «Львівська установа виконання покарань №19». У обвинуваченого та потерпілого були неприязні стосунки. В ніч з 02.11.2018 року на 03.11.2018 року ОСОБА_6 почав розмовляти сам з собою. ОСОБА_4 це не сподобалось і він почав наносити побої ОСОБА_6 . У камері він знаходився разом зі ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ОСОБА_6 побої наносив лише ОСОБА_4 . Обвинувачений наносив удари ОСОБА_6 у грудну клітину (декілька разів) ногами, а також наносив удари правою рукою. ОСОБА_4 наніс ОСОБА_6 близько десяти ударів ногою в грудну клітину, а потім стрибав ногами по ній. На зауваження ОСОБА_4 відповів погрозами. Нанесення ударів ОСОБА_4 потерпілому тривало близько десяти хвилин. ОСОБА_4 сказав, якщо він ( ОСОБА_7 ) або інші співкамерники покличуть охорону чи чергового то до ранку не доживуть. Зазначив, що дані викладені у протоколі слідчого експерименту за його участю відповідають дійсності. Жодних підстав оговорювати обвинуваченого в нього немає, стосунки у них нормальні, покази дає добровільно, без жодного примусу.

Показами експерта ОСОБА_9 , який в судовому засідання показав, що висновки судово-медичних експертиз трупа ОСОБА_6 №237/2019 від 03.04.2019 року та №928/2018 року від 08.11.2018 року підтримує повністю. Від моменту нанесення тілесних ушкоджень, які наведені у висновках (тупої травми грудної клітки), які саме і стали причиною смерті ОСОБА_6 , та смертю останнього пройшло не більше однієї години. Можливість життя особи з такою травмою без отримання належної медичної допомоги тривалістю більше одного дня або однієї доби виключено. Отримання таких травм потерпілим 28 чи 29 жовтня 2018 року також виключаються.

Протоколом огляду місця події від 03.11.2018 року та фото таблицею до нього, згідно якого оглянуто камеру № НОМЕР_1 у ЛУВП №19, по вул. Городоцька, 20, у м. Львові, де знаходилось тіло ОСОБА_6 в положенні на спині з нахилом вправо, на тілі кров`янистих плям не виявлено, не видно також зовнішніх ознак насильницької смерті.

Протоколом слідчого експерименту від 02.04.2019 року та відеозаписом до нього, проведеного за участю свідка ОСОБА_7 , з якого вбачається, що останній розповів про події, які відбувались у камері №144 ЛУВП №19 в ніч з 02.11.2018 року на 03.11.2018 року. Вказав, що ОСОБА_4 підійшов до ОСОБА_6 та почав наносити йому удари по грудній клітці ногами у кількості близько 7-8 ударів, після чого ще стрибав на грудній клітці ОСОБА_6 двома ногами.

Протоколом слідчого експерименту від 02.04.2019 року та відеозаписом до нього, проведеного за участю свідка ОСОБА_8 , з якого вбачається, що останній розповів про події, які відбувались у камері №144 ЛУВП №19 в ніч з 02.11.2018 року на 03.11.2018 року. Вказав, що знаходився в камері з ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Після вечері вони лягли спати, а ОСОБА_6 почав говорити. Тоді ОСОБА_4 встав зі свого ліжка та підійшовши до ОСОБА_6 , почав наносити йому тілесні ушкодження ногами по грудній клітці. Також ОСОБА_8 показав як були нанесені удари в область грудної клітки ОСОБА_6 , а потім двома ногами.

Довідками оперуповноваженого ОВ ЛУВП №19 ОСОБА_10 , згідно якої в камері №144 ЛУВП №19 станом на 03.11.2018 року утримувались ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Рапортом старшого по корпусу ЛУВП №19 від 03.11.2018 року, згідно якого ним 03.11.2018 року о 20 годині 00 хвилин було виявлено тіло засудженого ОСОБА_6 , 1966 року народження, без ознак життя.

Висновком експерта №237/2019 від 03.04.2019 року, за результатами проведення судово-медичної експертизи трупа, згідно якого смерть ОСОБА_6 настала в результаті тупої закритої травми грудної клітки, яка проявилась синцями і саднами на грудній клітці, підшкірним крововиливом в м`які тканини передньої поверхні грудної клітки зліва, множинними переломами ребер зліва по різним анатомічним лініям, перелом грудин із грубим пошкодженням пристінкової плерви, розривами вісцеральної плеври обох часток лівої легені з крововиливами в паренхімі легень, розривом стінки лівого головного бронха в прикореневій ділянці, крововиливом в клітковину лівого середостіння, крововиливом в лівій плевральній порожнині гемоторакс об`ємом біля 1,8 л темної рідкої крові, вогнищевими крововиливами в клітковині навколосерцевої сорочки та під епікардом лівого передсердя, в ділянці купола діафрагми зліва, що спричинило до гострої внутрішньої крововтрати з розвитком травматичного (геморагічного) шоку, що стало безпосередньою причиною смерті. Беручи до уваги характер, локалізацію та механізм утворення виявлених при проведенні судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_6 тілесних ушкоджень слід вважати, що вони могли утворитися за обставин вказаних під час відтворення події (слідчого експерименту) з ОСОБА_7 і ОСОБА_8 .

Висновком експерта №928/2018 року від 08.11.2018 року, за результатами проведення судово-медичної експертизи трупа, згідно якого смерть ОСОБА_6 , настала в результаті тупої закритої травми грудної клітки, яка проявилася синцями і саднами на грудях підшкірним крововиливом в м`які тканини передньої поверхні грудної клітки зліва множинними переломами ребер по різним анатомічним лініям з грубим пошкодженням пристінкової плеври, переломом грудини, розривами вісцеральної плеври обох часток лівої легені з крововиливами в паренхімі легень, напівциркулярним розривом стінки лівого головного бронха в прикореневій ділянці, крововиливом в клітковину лівого середостіння крововиливом в лівій плевральній порожнині - гемоторакс об`ємом біля 1,8л темної рідкої крові, вогнищевими крововиливами в клітковині навколосерцевої сорочки та під епікардом лівого передсердя, в ділянці купола діафрагми зліва, що спричинило до гострої внутрішньої крововтрати, очевидно з розвитком травматичного (геморагічного) шоку, на що вказують виявлені гістологічно крововиливи в ендокринних залозах (в наднирковій та підшлунковій), що стало безпосередньою причиною смерті.

Висновком судово-токсикологічної експертизи крові трупа ОСОБА_6 №4086/2018-т від 22.11.2018 року, згідно якого у крові ОСОБА_6 етилового, метилового, пропілового, бутилового і амілового спиртів виявлено не було.

Висновком судово-медичної імунологічної експертизи №1476/2018-ім від 23.11.2018 року, згідно якого кров від трупа ОСОБА_6 відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти-В за ізосерологічною системою системою АВО.

Висновком судово-медичної експертизи внутрішніх органів від 07.12.2018 року №4087/2018-т, відповідно якого, при судово-токсикологічній експертизі внутрішніх органів (головного мозку, печінки, шлунка, тонкого кишківника, нирки) трупа ОСОБА_6 у всіх досліджуваних пробах не виявлено: похідних барбітурової кислоти, кофеїну, димедролу, клофеліну, промедолу, стрихніну, атропіну, гіосциаміну, пахікарпіну, нікотину, морфіну, кодеїну, папаверину, похідних 1,4 бензодіазепінів, похідних фенотіазинового ряду, ефедрину, ефедрону, амфетаміну.

Висновком експерта №2630/2018 року, за результатами проведення судово-медичної гістологічної експертизи від 07.12.2018 року, згідно якого у шматочках внутрішніх органів трупа ОСОБА_6 крововиливи в наднирковій та підшлунковій залозах, навколосерцевій сорочці, селезінці, присланих м`язах як міжреберний м`яз та діафрагма, жировій клітковині (вірогідно паранефральній) з клітинною реакцією. Осередкова емфізема та набряк легень. Набряк головного мозку та вогнищеві геморагії. Кардіоміодистрофія. Атерикальцинозна бляшка вінцевої судини серця. Склероз судин серця та нирок. Ліпоматоз та фіброз підшлункової залози. Недокрів`я внутрішніх органів.

Надаючи оцінку вищенаведеним доказам по справі, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дослідивши всі обставини кримінального провадження, які встановлені належними та допустимими доказами, дослідженими під час судового розгляду, та які у своїй сукупності є достатніми та взаємопов`язаними, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 07.02.2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст.121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю. Якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

Як вбачається з показів обвинуваченого, останній потерпілого не бив, свідки його оговорюють, а під час слідства на нього чинили тиск.

Однак, вищеописані покази обвинуваченого із зібраними по справі та дослідженими в судовому засіданні доказами не збігаються та не спростовують показань свідків, експерта, інших вищенаведених доказів по справі, які суд визнає належними і допустимими в процесі доказування. Суд вважає, що показання свідків, експерта та вищенаведені письмові докази по справі є такими, що знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з пред`явленим обвинуваченням, нічим не спростовані, передбачені як джерела доказування КПК України та зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством. В свою чергу, показання ОСОБА_4 щодо тиску на нього та його оговорення з боку свідків не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Крім цього, стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого злочину суду представлено також протокол про результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій аудіо, відео контролю за особою ОСОБА_7 , 1994 року народження.

З нього вбачається, що в ході проведення негласних слідчих дій 26.03.2019 року у приміщенні ЛУВП №19 під час розмови ОСОБА_7 з слідчим СВ Галицького ВП ГУ НП у Львівській області, а також іншими посадовими особами даного відділу поліції, ОСОБА_7 повідомив про обставини смерті ОСОБА_6 та розповів як саме і коли ОСОБА_4 наносив ОСОБА_6 удари по тілу, які спричинили смерть потерпілого.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ст. 84 КПК України).

У матеріалах справи наявні докази на підтвердження наявності передбачених законом підстав для проведення аудіо-, відеоконтролю особи, а саме ухвала апеляційного суду від 18.03.2019 року.

Водночас оцінюючи наданий доказ, суд враховує наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 258 КПК України, аудіо-, відеоконтроль особи є різновидом втручання у приватне спілкування, який складається із доступу до змісту спілкування за умов, якщо учасники спілкування мають достатні підстави вважати, що спілкування є приватним.

На думку суду, спілкування свідка ОСОБА_7 у приміщенні ЛУВП №19 із співробітниками поліції з приводу обставин вчиненого злочину не можна визнати слідчою розшуковою дією - аудіо-, відеоконтролем особи, оскільки ОСОБА_7 , як учасник такого спілкування, не мав достатніх підстав вважати, що спілкування є приватним.

У свою чергу негласні слідчі (розшукові) дії - це різновид слідчих (розшукових) дій, відомості про факт і методи проведення яких не підлягають розголошенню, спрямовані на збирання, перевірку чи дослідження фактичних даних у конкретному кримінальному провадженні, та які проводяться у разі крайньої необхідності, коли відомості про злочин та особу, яка його вчинила, неможливо отримати іншим способом.

Аналізуючи зміст наданого суду протоколу про проведення НСРД суд вбачає те, що в ході вказаних «негласних слідчих (розшукових) слідчих дій» органом досудового розслідування фактично проводився саме допит свідка, а не втручання в приватне життя.

Положеннями ч. 3 ст. 224 КПК України визначено, що перед допитом встановлюється особа, роз`яснюються її права, а також порядок проведення допиту. У разі допиту свідка він попереджається про кримінальну відповідальність за відмову давати показання і за давання завідомо неправдивих показань.

При цьому, в ході проведення допиту, свідку не було роз`яснено права, а тому вказаний доказ є недопустимим.

Частиною 1, пунктами 1, 4 ч. 2 ст. 87 КПК передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права.

За даних обставин, дані протоколу про результати аудіо-, відеоконтролю особи від 10.04.2019 року суд не приймає як допустимий доказ по справі.

При цьому, виключення з доказової бази сторони обвинувачення зазначеного доказу, на думку суду, не впливає на доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 в цілому.

Розглядаючи в цілому пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення, суд приходить до наступного висновку.

Враховуючи в сукупності всі обставини вчиненого діяння, вищеописані докази у своїй сукупності, спосіб, кількість, характер тілесних ушкоджень нанесених потерпілого, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, характер їх стосунків, суд знаходить доведеним факт вчинення злочину та винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинних дій.

Оцінюючи покази обвинуваченого ОСОБА_4 щодо заперечення вчинення ним інкримінованого злочину та посилання останнього на відсутність у його діях складу злочину передбаченого ч.2 ст.121 КК України, а також його заперечення щодо нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, суд розцінює їх, як такі, що дані обвинуваченим, з метою пом`якшити відповідальність та уникнути покарання за скоєне, оскільки такі покази спростовуються вищенаведеними дослідженими та перевіреними в судовому засіданні доказами. Доказів тиску на обвинуваченого, свідків або експертів під час досудового розслідування чи розгляду справи у суді не встановлено, як і не встановлено підстав у свідків чи експертів оговорювати обвинуваченого.

Підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом (ст. 2 КК України).

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченого особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

За оцінкою показів свідків та експерта в цілому, суд встановлює, що кожен з них підтвердив обставини викладені у обвинувальному акті, які доводять причетність обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому злочину. Суд враховує, що під час судового розгляду свідки та експерт надали показання щодо обставин вчинення злочину під присягою, за участю сторони захисту, тобто з дотриманням принципу змагальності.

Так, під час оцінки того, чи було провадження в цілому справедливим, суд враховує якість наданих суду доказів, які в своїй сукупності не дають приводу сумніватися в їх достовірності й точності.

Зважаючи на вищенаведені доводи та мотиви, суд приходить до переконання, що вина ОСОБА_4 доведена поза розумним сумнівом.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 слід кваліфікувати за ч.2 ст. 121 КК України, оскільки останній вчинив умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, тобто злочин, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України.

Під час судового розгляду судом детально проаналізовано поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 після вчинення злочину, наслідки суспільно-небезпечного діяння останнього, особу обвинуваченого, його спосіб життя, історію порушень, ймовірність вчинення ним нових злочинів, зважено на всі обставини кримінального провадження в їх сукупності.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд бере до уваги характер та тяжкість вчиненого ним злочину, те, що злочин вчинений обвинуваченим спричинив смерть потерпілого, ставлення обвинуваченого до заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження потерпілому, спосіб вчинення злочину. Також суд враховує фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває, відповідно до висновку експерта психічним захворюванням не страждає, виявляє легку розумову відсталість, за місцем відбування покарання характеризується позитивно.

Пом`якшуючих покарання ОСОБА_4 обставин судом не встановлено.

Обтяжуючою покарання ОСОБА_4 обставиною суд визнає рецидив злочинів.

Відповідно статей 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд керується поняттям судового розсуду у кримінальному судочинстві, яка охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, що відповідає положенням статті 65 КК України та п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого неможливе без ізоляції від суспільства, а тому приходить до переконання, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого буде покарання у виді позбавлення волі, адже така міра покарання сприятиме досягненню справедливого балансу між правами та свободами обвинуваченого та інтересами держави і суспільства, а також буде необхідною та достатньою для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень. На переконання суду, таке покарання для засудженого відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Крім цього, встановлено, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.06.2014 року ОСОБА_4 засуджено за ч.3 ст.153 КК України до покарання у виді 12 років позбавлення волі.

Таким чином, на підставі ч.1 ст.71 КК України, до покарання за цим вироком обвинуваченому слід частково приєднати невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі, призначеного вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.06.2014 року.

Запобіжний захід обвинуваченому по даній справі не обирався.

Початок строку відбування покарання після вступу вироку у законну силу рахувати з моменту фактичного проголошення даного вироку.

Речові докази по справі та судові витрати відсутні.

Керуючись ст. ст. 368, 370, 373-376 КПК України, суд -

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді 9 (дев`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, до призначеного покарання за цим вироком частково приєднати ОСОБА_4 невідбуту частину покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, призначеного вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.06.2014 року.

Остаточно визначити ОСОБА_4 покарання у виді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання після вступу вироку у законну силу слід рахувати з моменту фактичного проголошення даного вироку 05.06.2020 року.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_1