ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 623/4698/18 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/2927/19 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.125 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , апелянта ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі інших учасників, а саме потерпілого ОСОБА_9 , належним чином повідомленого про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою апелянта ОСОБА_7 на ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 08 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01 08 2019 року клопотання прокурора Ізюмської місцевої прокуратури про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні № 0000569 від 08 червня 2018 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Руставі Грузія, українця, громадянина України, маючого 2 групу інвалідності, не одруженого, пенсіонера, не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , задоволено.

Застосовано відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом у примусовому порядку.

Вищевказаною ухвалою встановлено, що 19 грудня 2018 року до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області надійшло клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні, внесеному до єдиного реєстру досудових розслідувань 08 червня 2018 року за №0000569 відносно ОСОБА_7 за ознаками суспільно-небезпечного діяння, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України.
Клопотання обґрунтоване тим, що 07 червня 2018 року, приблизно о 14 годині, ОСОБА_7 , знаходячись біля межі між земельними ділянками будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , під час сварки з ОСОБА_9 , виниклої на ґрунті раніше неприязних відносин, маючи намір на спричинення тілесних ушкоджень останньому, в той час, як потерпілий ОСОБА_9 , перечепившись, впав спиною на землю, ОСОБА_7 , вставши над потерпілим, наніс декілька ударів кулаком правої та лівої рук в обличчя ОСОБА_9 зліва, та в той час, коли потерпілий намагався підвестись на ноги, наніс декілька ударів кулаком правої та лівої рук по тулубу останнього, чим спричинив потерпілому згідно з висновком судово-медичної експертизи №167-І3/18 від 19 червня 2018 року, тілесні ушкодження у вигляді садна м`яких тканин верхньої третини лівого передпліччя, правої лопаткової області, чола, обличчя, синець лівого ока, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.
Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за частиною 1 cтатті 125 КК України як спричинення легких тілесних ушкоджень.
Посилаючись на те, що на даний час, у зв`язку з наростаючим дефектом особистості, наявністю активної психосоматики, відсутністю критичного ставлення до свого стану, ОСОБА_7 не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, прокурор просив застосувати до нього примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом у примусовому порядку.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваної ухвали просить про її скасування.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що умислу на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 він не мав, оскільки діяв у рамках самозахисту від нападу останнього.

Зазначив, що конфлікт між ним та ОСОБА_9 триває не один рік. Протягом тривалого часу ОСОБА_7 відчував погрози від ОСОБА_9 на свою адресу.

Крім того, вказує, що примусові заходи медичного впливу щодо нього застосовано безпідставно, оскільки він є цілком здоровою людиною та ніколи не страждав на психічні розлади.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи ухвалу суду законною і обґрунтованою.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим
Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні, під час постановлення ухвали, обвинувачений ОСОБА_7 не визнавав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, вказуючи при цьому, що сварку з ним перший почав ОСОБА_9 , а він лише захищався від нападок. Проти задоволення клопотання прокурора ОСОБА_7 заперечував.

Проте, суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Висновки суду, зокрема ґрунтуються на показаннях самого обвинуваченого, який не заперечує факт нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, вказуючи при цьому, що він лише захищався від посягань ОСОБА_9 .

Проте, такі пояснення ОСОБА_7 та доводи його апеляційної скарги щодо відсутності у нього умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому спростовуються матеріалами кримінального провадження , а саме: поясненнями потерпілого ОСОБА_9 , який зазначив, що вони є сусідами, неприязні відносини між ним і ОСОБА_7 виникли давно через побутові моменти, поведінка ОСОБА_7 останнім часом при зустрічі була одноманітною він починав щось бурмотіти, обзиватися. Потерпілий підтвердив обставини конфлікту, який виник між ним та ОСОБА_7 07 червня 2018 року, додав, що ОСОБА_10 бив його не один раз по обличчю, шкрябав, придушував; поясненнями свідка ОСОБА_11 , яка повідомила суду, що 07 червня 2018 року, коли почула шум, вийшла на город і там побачила, що на межі між городами в ярку плечем донизу лежить ОСОБА_9 , на ньому зверху сидить ОСОБА_7 та наносить удари по обличчю ОСОБА_12 , через що останній не мав можливості наносити удари і піднятися на ноги; поясненнями свідка ОСОБА_13 , яка повідомила суду, що влітку 2018 року вона також бачила, як на межі між городами ОСОБА_7 наносив удари ОСОБА_9 , який в цей момент лежав в канаві. Коли пізніше вона бачила ОСОБА_9 , то обличчя в нього було в крові та він був пошкрябаний.

Будь-які підстави вважати, що свідчення потерпілого та свідків є недостовірними відсутні, оскільки вони є логічними, послідовними та несуперечливими, а також додатково підтверджуються: висновком експерта № 167-ІЗ/18 від 19.06.2018 року; протоколом проведення слідчого експерименту від 13 липня 2018 року; висновком експерта № 206-ІЗ/18 від 26 липня 2018 року; протоколом проведення слідчого експерименту від 13.07.2018 року; висновком експерта № 208-ІЗ/18 від 26.07.2018 року; висновком експерта № 207-ІЗ/18 від 26 липня 2018 року.

Вказані докази є належними та допустимими, будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та їх оцінці, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, колегія суддів не вбачає.

Посилання ж апелянта на безпідставність застосування щодо нього примусових заходів медичного характеру також не знайшли свого підтвердження, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування відносно ОСОБА_7 було проведено судово-психіатричну експертизу № 1297 від 13 грудня 2018 року, відповідно до якої, на даний час ОСОБА_7 страждає шизофренією параноїдальної форми, що має параноїчний синдром з елементами дефіцитарної симптоматики, дефекту змішаного типу (емоційно-вольовий дефект, параноїчний дефект особистості). Відповідно до висновків вищевказаної експертизи, у період скоєння суспільно-небезпечного діяння, ОСОБА_7 за своїм психічним станом не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Таким чином, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 125 КК України ОСОБА_7 було вчинено у стані неосудності.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Згідно ст. 93 КК України, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Відповідно до ч. 2 ст. 513 КПК України визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

З положень статті 513 КПК України вбачається, що при вирішенні питання про застосування примусових заходів медичного характеру суд у кожному випадку зобов`язаний встановити факт суспільно небезпечного діяння (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення), вчинення його тією чи іншою особою щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру та дослідити надані сторонами та наявні у справі докази із наданням їм юридичної оцінки, відповідно до ст.ст. 84-89, 94 КПК України.

Крім цього, як вбачається з пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та лікування», суди повинні мати на увазі, що застосування у справах вказаної категорії скороченої процедури дослідження доказів не передбачено.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції дотримався вказаних норм та провів повний судовий розгляд, встановивши при цьому факт скоєння ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння, вчинення його саме тією особою, щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру та дослідив надані сторонами та наявні у матеріалах справи докази, із наданням їм юридичної оцінки відповідно до ст.ст. 84-89, 94 КПК України.

Крім того, судом першої інстанції у повному обсязі було досліджено мотиви та підстави клопотання прокурора про необхідність застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 .

На підставі викладеного, враховуючи, що суспільно небезпечні діяння були вчинені ОСОБА_7 у стані неосудності і в даний час ОСОБА_7 страждає хронічним психічним захворюванням у формі шизофренії та не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, з урахуванням характеру та тяжкості захворювання, суд прийшов до правильного висновку, що необхідно застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру, які вказані у висновку експертизи, а саме у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів наголошує на наступному.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Тому інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів, які досліджувались судом першої інстанції та яким надана детальна оцінка, викладена у оскаржуваному рішенні.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, ухвалу суду слід залишити без змін, як законну, обґрунтовану та вмотивовану, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01.08.2019 року по справі щодо ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Касаційна скарга на це судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4