постанова
ІМЕНЕМ УКРАЇНи
24 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 753/24289/15-к
провадження № 512176км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року у кримінальному провадженні № 0006477 за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Києва,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дарницького районного суду міста Києва від 19 травня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1-2 ч. 1 ст. 76 КК.
Як установив суд, ОСОБА_7 у невстановлений день і час на вул. Левадній в м. Києві незаконно придбав (підняв знайдену ним на землі та залишив при собі) короткоствольну гладкоствольну вогнепальну зброю револьвер «Галана» зразка 1868 року, калібру 5,6 мм, у конструкцію якого було внесено зміни саморобним способом (видалено частину ствола з подальшим встановленням саморобного ствола та встановлено в комори барабану циліндричні втулки), в якому знаходилися чотири патрони, які є боєприпасами до мисливської нарізної вогнепальної зброї спортивно-мисливськими патронами кільцевого спалаху калібру 5,6 мм, що виготовлені промисловим способом.
Придбану зброю із патронами ОСОБА_7 переніс до свого місця проживання в м. Києві, де незаконно зберігав до їх виявлення та вилучення працівниками міліції 26 липня 2015 року.
При перегляді справи Апеляційний суд міста Києва ухвалою від 19 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнив, вирок суду першої інстанції скасував та закрив кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), у зв`язку з тим, що не встановлено достатніх доказів для доведення його винуватості в суді та вичерпано можливості їх отримання.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
На переконання прокурора, апеляційний суд скасував вирок місцевого суду та закрив кримінальне провадження без належного обґрунтування прийнятого рішення. Вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно виправдав ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні вказаного злочину, та в обґрунтування своїх вимог наводить доводи, зміст яких зводиться до незгоди прокурора з іншою оцінкою доказів, наданою цим судом.
Позиція учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні касаційну скаргу не підтримав, просив Верховний
Суд (далі-Суд) відмовити у задоволенні цієї скарги та залишити рішення апеляційного суду без зміни.
Захисник ОСОБА_5 просила Суд відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване судове рішення без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За правилами ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, установленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
Приймаючи рішення про скасування обвинувального вироку суду першої інстанції та закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК, суд апеляційної інстанції керувався цими нормами закону.
При перевірці доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 в порядку апеляційної процедури суд апеляційної інстанції, діючи у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, надав їм належну правову оцінку та навів обґрунтовані мотиви прийнятого рішення.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час судового розгляду ОСОБА_7 не визнав своєї вини у вчиненні інкримінованого злочину та пояснив, що зброї у нього ніколи не було і йому невідомо, як вона з`явилася у його будинку. При цьому звернув увагу суду на те, що огляд у його будинку був проведений працівниками поліції без його участі та дозволу, а предмет, схожий на револьвер, виявили у кімнаті сина.
Проаналізувавши докази, на які послався у вироку суд першої інстанції в обґрунтування доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, та повторно дослідивши протокол огляду місця події від 26 липня 2015 року, допитавши свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (понятих), а також інші матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання вказаного процесуального документу недопустимим доказом у справі, оскільки його було отримано внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також усупереч вимогам ст. 237 КПК, якими регламентовано порядок проведення огляду житла чи іншого володіння особи та його фіксування.
Як установив суд апеляційної інстанції, огляд житлового приміщення ОСОБА_7 було проведено без участі понятих свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , котрі в судовому засіданні стверджували про те, що лише підписали цей протокол на вимогу працівників поліції після того, як сам огляд, в ході якого було виявлено та вилучено предмет схожий на револьвер із чотирма патронами в ньому, вже закінчився. Про результати проведення огляду їм стало відомо зі слів працівників поліції, які продемонстрували опечатаний пакет (не прозорий) і пояснили, що в ньому знаходиться зброя. Свідки бачили, що в пакеті знаходиться певний предмет, але не впевнені чи дійсно це була зброя. Також апеляційний суд установив, що протокол огляду житла від 26 липня 2015 року (а.с. 107-108) та додаток № 1 до нього (а.с. 109) було складено слідчим із порушенням вимог КПК.
Зважаючи на ці обставини, апеляційний суд у своїй ухвалі вказав, що при постановленні у справі вироку районний суд не вправі був посилатися на фактичні дані та речові докази, отримані в результаті проведення зазначеної слідчої дії.
У зв`язку з цим, інші письмові докази, на які послався суд першої інстанції у вироку, а саме: висновок експерта від 7 серпня 2015 року № 648 та постанова слідчого від 12 серпня 2015 року про визнання і приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів (а.с. 117-118), як кожен окремо, так і в сукупності з іншими, також не можуть бути використані у доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки є похідними від результатів проведення огляду, під час якого ці речові докази було отримано.
Також апеляційний суд взяв до уваги, що інших доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину сторона обвинувачення суду не надала, а свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (родичі обвинуваченого) від дачі показань в суді апеляційної інстанції відмовились на підставі ст. 63 Конституції України.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність скасування вироку та закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК.
Наведені у касаційній скарзі доводи прокурора не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції, викладених в оспорюваному судовому рішенні, і не ставлять під сумнів його законність.
Ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено відповідні обґрунтування та мотиви, якими керувався цей суд при прийнятті рішення.
При перевірці матеріалів кримінального провадження судом касаційної інстанції не встановлено таких порушень норм права, які би були підставами для скасування або зміни рішення апеляційного суду.
Зважаючи на викладене, підстав для задоволення касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2017 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

___________________ _________________ ________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3