Справа № 744/1003/19
№ провадження 1-кп/738/124/2019
УХВАЛА

04 жовтня 2019 року місто Мена Чернігівської області

Менський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючого - судді - ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 та клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 лютого 2019 року за №0000027, про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України,

за участю учасників судового провадження:
прокурора - ОСОБА_7 ,
потерпілої - ОСОБА_8
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_5

В С Т А Н О В И В:

Під час судового розгляду вказаного кримінального провадження надійшло клопотання від прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 на 60 днів, яке мотивоване тим, що на даний час всі ризики, які враховувалися при застосуванні та продовженні запобіжного заходу, не зменшилися та продовжують існувати. Зокрема, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі від семи до п`ятнадцяти років, а тому усвідомивши тяжкість можливого покарання за вчинений злочин та його невідворотність, зможе переховуватися від суду, на даний час ознайомлений з матеріалами кримінального провадження, в тому числі з показаннями свідків, а тому, перебуваючи на волі, може впливати на свідків, створити штучні докази та підбурити осіб, які не були свідками кримінального правопорушення, до дачі завідомо неправдивих показань. Крім того, обвинувачений ОСОБА_5 не має постійного місця роботи та джерела доходів, неодружений, не має на утриманні неповнолітніх осіб та осіб похилого віку, тобто не має міцних соціальних зв`язків, за місцем проживання характеризується посередньо. На думку прокурора, інший більш м`який запобіжний захід не забезпечить виконання покладених на обвинуваченого обов`язків.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник в судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, захисником обвинуваченого ОСОБА_6 подано клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, посилаючись на те, що прокурором не надано суду будь-яких доказів, які б були достатніми для суду, щоб дійти висновку про те, що ризики, передбачені статтею 177 КПК України, дійсно продовжують існувати та не зменшились і тільки такий винятковий захід забезпечення кримінального провадження може забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, адже в ході судового розгляду обставини, які слугували підставою для обрання та продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на даний час мінімізовані настільки, що не можуть виправдовувати продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою. На думку захисника, необхідність у найбільш суворому заході забезпечення кримінального провадження на даний час відпала, оскільки при вирішенні питання про зміну запобіжного заходу необхідно врахувати той факт, що обвинувачений ОСОБА_5 тривалий час перебуває під вартою, а саме з 21 лютого 2019 року, а також дані про його особу: його стан здоров`я, наявність 3 групи інвалідності внаслідок перенесеної травми голови, в зв`язку з чим він потребує постійного лікування, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні матір похилого віку.

Потерпіла ОСОБА_8 в судовому засіданні не заперечувала проти заявленого прокурором клопотання та заперечувала проти задоволення клопотання захисника про зміну обвинуваченого запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.
З`ясувавши в учасників судового провадження їх думку щодо доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд приходить до наступних висновків.

Під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Семенівського районного суду Чернігівської області від 23 лютого 2019 року стосовно ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався. Останній раз ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 07 серпня 2019 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 до 17-00 години 05 жовтня 2019 року.

При цьому, такий захід забезпечення кримінального провадження було застосовано до обвинуваченого з огляду на тяжкість злочину, у вчиненні якого він обвинувачується, та покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні злочину, та у зв`язку із наявністю ризиків, передбачених п.п.1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 331 КПК України до спливу продовженого строку тримання під вартою суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

До закінчення строку дії ухвали про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 неможливо закінчити судовий розгляд кримінального провадження з огляду на наявність об`єктивних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Зокрема, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (ч.1 ст. 177 КПК України).
При судовому розгляді клопотання про застосування чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги п.п.3, 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого (підозрюваного) від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Відповідно до статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
Про фундаментальність права на свободу та особисту недоторканність свідчить також факт його закріплення у більшості міжнародних правових актів. Зокрема, у Загальній декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання (стаття 9), у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року вказано, що ніхто не повинен бути позбавлений волі інакше, як на підставах і відповідно до такої процедури, які встановлені законом (пункт 1 статті 9).
Право на свободу та особисту недоторканність, як і будь-яке інше право, потребує захисту від свавільного обмеження, для чого вимагається періодичний судовий контроль за обмеженням чи позбавленням свободи та особистої недоторканності, що має здійснюватися у визначені законом часові інтервали.
Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.
У частині першій статті 183 КК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 Кодексу.
Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу або його зміну, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини відповідно до статті 178 КПК України.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (рішення від 6 листопада 2008 року у справі "Єлоєв проти України").
Європейський суд у рішенні "Ігнатов проти України" констатував порушення ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (право на свободу та особисту недоторканість). Зокрема, зазначив про те, що під час процедури розгляду питання про продовження запобіжного заходу "суддя не вказав у чому полягають конкретні ризики щодо кожного обвинуваченого, а отже рішення було свавільним та не відповідає вимозі "законності"; впродовж всього періоду заявник тримався під вартою на підставі припущень щодо можливого тиску на свідків та перешкоджання слідству та суду. В той час як згідно ст. 5 Конвенції органи державної влади повинні надати реальні докази існування таких ризиків". Отже, визнаючи порушення п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод під час розгляду зазначеної справи Європейський суд вкотре повторив позицію щодо того, що відсутність мотивації в судовому рішенні щодо продовження тримання під вартою несумісне з принципом захисту від свавілля, що передбачається п. 1 ст. 5 Конвенції.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження або обрання запобіжного заходу тримання під вартою, слідчий, прокурор мають викласти обставини, які доводять, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам.
Суд, оцінивши в сукупності всі обставини, у тому числі відповідно до ст. 178 КПК, а саме: тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_5 у разі визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України; його вік та стан здоров`я; зокрема, те, що обвинувачений є інвалідом 3 групи, має постійне місце проживання, міцність його соціальних зв`язків у місці його проживання, він має матір пенсійного віку, що потребує його піклування, за місцем проживання компрометуючі матеріали на ОСОБА_5 відсутні, не має постійної роботи, але має стабільний доход пенсію по інвалідності.
Прокурором не підтверджено можливість ОСОБА_5 незаконно впливати на потерпілу та свідків, які не були очевидцями злочину, на даний час всі допитані судом, а тому суд дійшов висновку про недоведеність прокурором наявності всіх обставин, передбачених частиною першою статті 194 КПК України та відсутність підстав вважати, що стосовно ОСОБА_5 дієвим буде лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
При розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України").
Згідно з ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
Враховуючи дані, що характеризують особу обвинуваченого, ступінь ризиків, які існують у кримінальному провадженні та недоведеність прокурором, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не здатний запобігти вказаним ризикам, те, що обвинувачений ОСОБА_5 тривалий час перебуває під вартою без належного доведення стороною обвинувачення підстав продовження стосовно нього виняткового запобіжного заходу, суд вважає, відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та задовольнити клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу та застосувати щодо нього альтернативний запобіжний захід, а саме цілодобовий домашній арешт з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Відповідно до статті 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
У відповідності до ч. 3 ст. 202 КПК України, у разі застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинувачений, який був затриманий: негайно доставляється до місця проживання і звільняється з-під варти, якщо згідно з умовами обраного запобіжного заходу йому заборонено залишати житло цілодобово; 2) негайно звільняється з-під варти та зобов`язується невідкладно прибути до місця свого проживання, якщо згідно з умовами обраного запобіжного заходу йому заборонено залишати житло в певний період доби.

Керуючись статтями 176-178, 181, 331, 372 КПК України, суд
У Х В А Л И В:
В задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт обвинуваченому ОСОБА_5 задовольнити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати житло за місцем постійного проживання в АДРЕСА_1 цілодобово строком до 17 години 29 листопада 2019 року.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 такі обов`язки:
1)не відлучатися без дозволу суду із міста Семенівка Чернігівської області;
2)прибувати по першому виклику до суду у визначений судом час;
3)утримуватися від спілкування з особами, які є свідками у даному кримінальному провадженні: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , та потерпілою ОСОБА_8 ;
4)повідомляти суд про зміну місця свого проживання;
5)здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт, у разі наявності паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України в в`їзд в Україну;
6)носити електронний засіб контролю.
Обвинуваченого ОСОБА_5 негайно доставити до місця проживання по АДРЕСА_1 та звільнити з-під варти.
Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до частини 5 статті 181 КПК України, працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.
Обов`язки по контролю за поведінкою обвинуваченого ОСОБА_5 покласти на працівників Семенівського відділення поліції Новгород-Сіверського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області.
Визначити 29 листопада 2019 року датою закінчення строку дії ухвали в частині домашнього арешту, застосованого стосовно ОСОБА_5 .
Судовий розгляд кримінального провадження відкласти на 07 жовтня 2019 року об 11-00 годині.
Копію ухвали вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору та направити для виконання до Менського ВП ГУНП в Чернігівській області.
Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3