Справа № 514/180/19
Провадження № 1-кп/492/64/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
за участю: прокурора ОСОБА_3 ,
захисника-адвоката ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
розглянувши в підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Тарутине Одеської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:
-09.10.2015 року Тарутинським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовими строком 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України,

обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

25.01.2019 р. до Арцизького районного суду Одеської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України.
Під час підготовчого судового засідання прокурор вважав за необхідне призначити кримінальне провадження до судового розгляду, заперечував проти повернення обвинувального акту та заперечував проти задоволення клопотання потерпілого щодо закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_4 заперечували проти призначення обвинувального акту до розгляду, просили повернути обвинувальний акт прокуророві та просили задовільними клопотання потерпілого, щодо закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
Потерпілий 05.03.2019 року звернувся до суду з заявою про закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яку надалі у підготовчому судовому засіданні підтримав та надав клопотання про допит слідчого та оперуповноваженого, та пояснив що писав відповідну заяву під час відкриття матеріалів досудового розслідування.

Суд, заслухавши думки сторін кримінального провадження, розглянувши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, приходить до висновку що клопотання потерпілого про закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення не підлягає задоволенню з наступних підстав.
05.03.2019 року до суду від потерпілого надійшла заява про закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
Під час підготовчого судового засідання потерпілий надав клопотання про допит слідчого та оперуповноваженого, яке було задоволено.
Слідчий ОСОБА_6 у підготовчому судовому засіданні заперечувала факт подання потерпілим заяви про закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення під час досудового розслідування. Окрім цього пояснила що ознайомлення потерпілого з матеріалами кримінального провадження здійснювався за її усним дорученням оперуповноваженим ОСОБА_7 у м. Одесі.
Оперуповноважений ОСОБА_7 у підготовчому судовому засіданні також заперечував факт подання потерпілим заяви про закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. Окрім цього пояснив що ознайомлення потерпілого з матеріалами кримінального провадження здійснювався за усним дорученням слідчого ОСОБА_6 у м. Одесі.
11 січня 2019 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» № 2227-VIII від 06.12.2017, яким пункт 3 частини першої статті 477 КПК України виключено.
Частиною 1 ст. 5 КПК України передбачено, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи
Офіційне тлумачення даного конституційного положення наведено в Рішенні Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року. В цьому рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.
Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.
Які суспільно небезпечні діяння є злочинами та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили, визначає Кримінальний кодекс України.
Кримінальним процесуальним законодавством України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень.
На відміну від кримінального матеріального закону, кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження. Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе. Це положення випливає з частини першої статті 5 КПК України, відповідно до якої процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Суд, заслухавши думки сторін кримінального провадження про можливість призначення судового розгляду у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 , розглянувши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, вважає, що обвинувальний акт разом з додатками слід повернути прокурору з наступних підстав.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України суд вправі у підготовчому судовому засіданні прийняти рішення, яким повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду. Отже, повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність в ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.
Як було встановлено у судовому засіданні з допиту слідчого ОСОБА_6 та оперуповноваженого ОСОБА_7 ознайомлення потерпілого з матеріалами кримінального провадження здійснювався оперуповноваженим ОСОБА_7 за усним дорученням слідчого ОСОБА_6 у м. Одесі.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 40 КПК України слідчий уповноважений доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам.
Відповідно до ч. 1 ст. 41 КПК України оперативні підрозділи органів Національної поліції, органів безпеки, Національного антикорупційного бюро України, Державного бюро розслідувань, органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового і митного законодавства, органів Державної кримінально-виконавчої служби України, органів Державної прикордонної служби України здійснюють слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії в кримінальному провадженні за письмовим дорученням слідчого, прокурора, а підрозділ детективів, оперативно-технічний підрозділ та підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України - за письмовим дорученням детектива або прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 290 КПК України визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.
Відповідно до ч. 2 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.
Відповідно до ч. 7 ст. 290 КПК України про відкриття сторонами кримінального провадження матеріалів прокурор або слідчий за його дорученням повідомляє потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, після чого останній має право ознайомитися з ними за правилами, викладеними в цій статті.
Відповідно до ч. 10 ст. 290 КПК України сторонам кримінального провадження, потерпілому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, надається достатній час для ознайомлення з матеріалами, до яких їм надано доступ. У разі зволікання при ознайомленні з матеріалами, до яких надано доступ, слідчий суддя за клопотанням сторони кримінального провадження з урахуванням обсягу, складності матеріалів та умов доступу до них зобов`язаний встановити строк для ознайомлення з матеріалами, після спливу якого сторона кримінального провадження або потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, вважаються такими, що реалізували своє право на доступ до матеріалів. Клопотання розглядається слідчим суддею місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, не пізніше п`яти днів з дня його надходження до суду з повідомленням сторін кримінального провадження. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час проведення судового засідання, не перешкоджає розглядові клопотання.
Відповідно до ч. 12 ст. 290 КПК України якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.
З віще наведеного вбачається, що слідчим в порушення дії ст.ст. 40, 41, 233, 290 КПК України, було усно доручено співробітнику оперативного підрозділу органів Національної поліції вчинити дії які не відносяться до слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, а саме доручено проведення у непередбачений КПК України спосіб відкриття матеріалів кримінального провадження потерпілого у зв`язку з чим суд відповідно до положення ч. 12 ст. 290 КПК України суд під час судового розгляду не має права допустити такі відомості як докази.

Крім того за змістом положень ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам ст. 291 КПК України.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК України, обвинувальний акт є формою закінчення досудового розслідування та формою звернення прокурора до суду.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити у собі анкетні відомості кожного потерпілого.
Потерпілому неодноразово надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресами місця проживання вказаним у обвинувальному акті, однак, згідно з конвертами з судовими повістками, які повернулися до суду з довідкою відділення «Укрпошти» потерпілий за адресами вказаними у обвинувальному акти не мешкає.
Таким чином, в порушення вимог п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України, в обвинувальному акті відсутні достовірні дані про місце проживання потерпілого.

Також згідно положень п. 9 ч. 2 ст. 291 КПК України в обвинувальному акті має бути зазначена дата та місце його складення та затвердження.
Проте вказані вимоги закону не дотримані, оскільки в обвинувальному акті відсутні дані щодо дати його складання.
Відсутність даних щодо дати складання обвинувального акту є безумовним порушенням вимог КПК України щодо змісту обвинувального акту.

Також, відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.
Зміст обвинувального акту, порядок його складання та затвердження, а також які документи долучаються до нього визначені ст. 291 КПК України, однак органом досудового розслідування вимоги ст. 291 КПК України виконані не в повному обсязі, у зв`язку з чим обвинувальний акт не відповідає вимогам згаданої норми кримінального процесуального закону.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити відомості про найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); дату та місце його складення та затвердження.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Крім того, суд наголошує на тому, що Європейський суд з прав людини (далі Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті п/п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Як вбачається вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування 07.07.2018 року було розпочате досудове розслідування за ч. 1 ст. 185 КК України, після чого 26.10.2018 року обвинуваченому ОСОБА_5 було вручено повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України при цьому в реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутні жодні відомості про перекваліфікацію кримінального правопорушення.
Ці обставини вказують на суперечність та неконкретність висунутого обвинувачення, що вказувало на необхідність прийняття районним судом під час проведення підготовчого судового засідання заходів, направлених на усунення зазначених недоліків обвинувального акту.

З урахуванням всього вище викладеного, оскільки в обвинувальному акті не коректне формулювання обвинувачення та обвинувальний акт не відповідає вимогам цього Кодексу, обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 слід повернути прокурору.

Що стосується клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 3 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Відповідно до ч. 5 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Так, суддя дослідивши матеріали клопотання, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, лише щодо пред`явленої підозри, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що наявні у провадженні докази, передбачені параграфами 3-5 Глави 4 КПК України (показання, речові докази і документи та інші) свідчать про обґрунтованість підозри, оскільки останні підтверджують існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що обвинувачений, міг вчинити ці правопорушення.
Зазначене прямо узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, відображеною у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).
Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.
Тримання під вартою не повинно бути продовжене лише через очікуване покарання у вигляді позбавлення волі (Leteliier v. France (Летельєр проти Франції), §51; LA, v. France (LA. проти Франції), § 104; Prencipe v. Monaco (Прансип проти Монако), §79; Tiron v. Romania (Тирон проти Румунії), §§ 41-42).
Ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (Becciev v. Moldova (Бекчієв проти Молдови), § 59).
Ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процес (Jarzynski V. Poland (Яжинський проти Польщі) § 43).
Однак зі плином часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання підозрюваного під вартою: за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевірок, дачі показань (Clooth v. Belgiu (Клоот проти Бельгії), § 44).
ЄСПЛ вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою (W v Switzerland, 14379/88, 26 січня 1993 року).
Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови) § 58).
Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (Neumeister v. Austria (Коймайетер проти Австрії), § 10).
Відповідно до Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від O4.04.2013 р. N Ss i-550/0/4-13, Суд повинен вживати заходів щодо усунення підстави для надходження до ЄСПЛ заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в ЄСПЛ та сумлінно виконувати обов`язки щодо загального захисту прав людини у порядку ст. 206 КПК України

Цим же листом рекомендується при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково розглянути можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України").
Відповідно до ч. 1 ст. 201 КПК України Підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.
Зважаючи на те, що прокурором не доведено, що раніше заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики з урахуванням практики ЄСПЛ, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора задоволенню не підлягає, а до обвинуваченого може бути застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту в певний період доби, який забезпечить виконання покладених на нього процесуальних обов`язків та зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.
Керуючись ст. ст. 314, 369 372 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання потерпілого ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою від обвинувачення - відмовити.
Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 про повернення обвинувального акту прокурору - задовольнити.
У задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України - відмовити.
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України повернути прокурору для усунення виявлених недоліків протягом розумного строку з дня набрання законної сили ухвалою суду про повернення обвинувального акту та отримання обвинувального акту.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , змінити з тримання під вартою на домашній арешт, заборонивши йому залишати своє житло, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , в період часу з 20-00 год. до 07-00 год. кожного дня без дозволу слідчого, прокурора чи суду на строк два місяці терміном до 10 вересня 2019 року та покласти на нього наступні обов`язки, передбачені п. п. 1, 2, 3, 4, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:
1) прибувати до слідчого, прокурора або суду, залежно від стадії кримінального провадження за першою вимогою;
2) не відлучатися за межі населеного пункту в якому він зареєстрований та проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду, залежно від стадії кримінального провадження;
3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд, залежно від стадії кримінального провадження, про зміну свого місця проживання та місця роботи;
4) утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками по справі та у разі вимушеного спілкування, дотримуватися правил належної поведінки та спілкуватися з цими особами лише у присутності захисника та інших відповідальних осіб;
5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон (у разі існування такого), або інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Ці зобов`язання застосовуються до обвинуваченого на строк у два місяці з дати постановлення наявної ухвали суду, тобто з 11.07.2019 року до 10.09.2019 року.
Попередити обвинуваченого ОСОБА_5 , що у разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.
Контроль за виконанням ухвали суду покласти на слідчого у провадженні якого перебуває кримінальне провадження.
Ухвала щодо зміненого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту підлягає негайному виконанню після її оголошення Тарутинським ВП Арцизького ВП ГУНП в Одеській області.
Звільнити ОСОБА_5 з-під варти в залі судового засідання.

Копію наявної ухвали суду негайно направити прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Арцизький районний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Повний текст ухвали проголошено 16 липня 2019 року о 08 год. 00 хв.

Суддя

Арцизького районного суду ОСОБА_1