Справа № 367/4389/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/2704/2019 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 24 липня 2019 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Золоте Луганської області, громадянина України, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.15, п.п. 6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 24 липня 2019 року продовжено дію обраного відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» до 23 вересня 2019 року.

Таке рішення, суд мотивував тим, що тяжкість і обставини злочину у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим, враховуючи дані про особу обвинуваченого, свідчать про наявність ризиків, що ОСОБА_7 перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, впливати на потерпілого та свідків, і застосування більш м`яких запобіжних заходів, є недостатнім, оскільки не забезпечить запобігання цим ризикам.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 24.07.2019 щодо ОСОБА_7 та ухвалити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити та, за необхідності, застосувати до ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід в порядку ч.5 ст.199, ч.4 ст.194 КПК України.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що клопотання щодо обвинуваченого не містить відомостей передбачених ст.184 КПК України, а саме викладення обставин та обґрунтування необхідності покладення на обвинуваченого конкретних обов`язків, які слідство вважає за необхідне покласти на ОСОБА_7 .
Також, захисник вказує на те, що пред`явлена підозра (обвинувачення) є неконкретною, є припущеннями, а зазначені в клопотанні ризики є лише переліком законодавчих підстав для застосування клопотання про продовження запобіжного заходу без встановлення їх наявності та обґрунтованості, що не підтверджено жодним доказом.
Окрім цього, жодних доказів обґрунтованості ризиків того, що обвинувачений буде переховуватись від органів досудового розслідування і суду стороною обвинувачення не надано. Разом з тим, обвинувачений має стійкі соціальні зв`язки, постійне місце проживання, раніше не судимий, має багато друзів, одружений має на утриманні малолітню дитину. Вищезазначене свідчить, що він не лише не буде мати наміру переховуватися від органів досудового розслідування, а навпаки, він зацікавлений у якнайшвидшому розгляді справи та встановленню істини.
В матеріалах провадження немає жодних доказів підтвердження того, що ОСОБА_7 буде переховуватись від органів досудового розслідування та суду.
Також, на думку захисника, враховуючи те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, інших кримінальних проваджень щодо нього не розпочато, характеризується позитивно, має сім`ю, ризик незаконного впливу на свідків, експерта, потерпілого у цьому кримінальному провадженні, вчинити нові кримінальні правопорушення.
Окрім того, апелянт зазначає, що відповідно до правових позицій ЄСПЛ, сама леше тяжкість вчиненого злочину не може бути покладена в обґрунтування необхідності продовження тримання під вартою (рішення Мамедов проти Росії, п.74).
Відповідно до ч.5 ст.176 КПК України, запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочину, передбачених ст.ст. 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України. Отже, навіть законодавець не передбачив, що для обвинуваченого за ч.3 т.15, п.п. 6, 11, 12 ч.2 ст. 115 КК України єдиним можливим запобіжним заходом може бути тримання під вартою, тобто до ОСОБА_7 можуть застосуватись інші запобіжні заходи, окрім тримання під вартою.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення захисника ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив її задовольнити,
пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який також підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити
пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника,
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Так, відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, а саме ч.3 ст.15, п.п. 6,11,12 ч.2 ст. 115 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі від десяти до п`ятнадцяти років, враховуючи суворість передбаченого законом покарання, у випадку визнання обвинуваченого винуватим, характеризуючи дані особи обвинуваченого ОСОБА_7 , який офіційно не працевлаштований, не має постійного джерела доходу та наявність обґрунтованих ризиків, що обвинувачений може переховуватись від суду та може впливати на потерпілого та свідків, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 .
Доводи захисника про те, що пред`явлена підозра (обвинувачення) є неконкретною, є припущеннями, а зазначені в клопотанні ризики є лише переліком законодавчих підстав для застосування клопотання про продовження запобіжного заходу без встановлення їх наявності та обґрунтованості, що не підтверджено жодним доказом, не стверджуються матеріалами провадження та не заслуговують на увагу.
Суд першої інстанції, як це слідує зі змісту судового рішення, визнав таким, що не зменшився від часу прийняття рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ризик того, що ОСОБА_7 буде переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.
Колегія суддів вважає, що матеріали провадженні містять дані, які доводять існування ризику втечі обвинуваченого ОСОБА_7 , тому достатньо вмотивованим є висновок суду щодо необхідності тримання останнього під вартою, щоб завадити цьому.
Дослідивши належним чином всі матеріали провадження, дані, які характеризують особу обвинуваченого та інші передбачені ч. 1 ст. 178 КПК України обставини, зокрема і ті на які посилається в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , суд навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, а тому підстав для застосування щодо ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів не вбачається.
На підставі наведеного, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_7 перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції - не виявлено.
Зважаючи на викладене, рішення суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки постановлене згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та об`єктивно оціненими судом, в порядку та в межах, передбачених на даній стадії кримінального провадження, натомість доводи та твердження захисника, про які йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, у зв`язку з чим приходить до висновку про залишення поданої апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 176-178, 183, 194, 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 24 липня 2019 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді _____________________ ___________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_9