Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/344/19 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2019 м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0005825 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04.04.2019, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новооникієве, Маловисківського району, Кіровоградської області, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, працюючого водієм рейсового автобусу ПП «Урса-Транс», неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
визнано винним за ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведення судових експертиз у розмірі 3718 грн. 00 коп.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 9886 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 250000 грн. 00 коп. моральної шкоди.
Вирішено долю речових доказів по справі.

За участі учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,
захисника-адвоката - ОСОБА_7 ,
обвинуваченого - ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Згідно вироку суду обвинувачений ОСОБА_6 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, за таких обставин.
Так, 05.07.2018, близько 07.20 год, ОСОБА_6 керував рейсовим автобусом «ПАЗ 32051», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сполученням «Червоний Яр - Кропивницький» та рухаючись по вулиці Вокзальній у м. Кропивницькому зі сторони провулку Училищного в напрямку проспекту Винниченка, порушуючи вимоги п.п. 1.5, 2.3 (б, д) Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України), (відповідно до яких п. 1.5 - дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3 - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну...., технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху), наближаючись до регульованого перехрестя з провулком Леніна проявив особисту неуважність і безпечність до забезпечення елементарних вимог безпеки, порушуючи вимоги п.п. 8.7.3 (ґ) і (е) та 8.10 ПДР України (відповідно до яких п. 8.7.3 - сигнали світлофора мають такі значення: ґ) жовтий забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів: е) червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух, та п. 8.10 - у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 "Місце зупинки", якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів), був неуважним, не слідкував за дорожньою обстановкою, не впевнився, що це буде безпечним маневром та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, ігноруючи режим роботи світлофора, не відмовився від виїзду на перехрестя до вмикання в напрямку руху зеленого сигналу на світлофорі, у результаті чого, продовжив рух прямо на забороняючий сигнал світлофора у завданому напрямку та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який переходив проїзну частину по вулиці Вокзальній м. Кропивницький з права на ліво відносно руху автобуса «ПАЗ 32051», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6 .
У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 575 від 09.08.2018 отримав тілесні ушкодження у вигляді (мовою оригіналу): а) закрытой тупой травмы таза с переломом ветвей лобковой и седалищной костей, разрывы правого и левого крестцово-подвздошных сочленений, перелом крестца, кровоизлияния в мышцы вокруг переломов, поверхностные надрывы кожи в левой паховой области; б) отслоение кожи нижних конечностей от подкожножировой клетчатки и апоневроза почти циркулярно в виде карманов, заполненных кровью в) ссадин правого локтевого сустава (1), правого коленного сустава (1), правой голени (3), живота (1), спины (3), левого бедра (1); в) кровоподтека левой голени (1), які мають ознаки тяжких як небезпечних для життя, і знаходяться у причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого.
У своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить змінити вирок суду першої інстанції та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Вважає даний вирок суду занадто суворим, так як районним судом не в повній мірі враховано дані про його особу, а саме те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вчинив злочин з необережності, на обліках у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, є офіційно працевлаштованим, має водійський стаж з 1993 року, зокрема право керування пасажирськими автобусами з 2007 року, характеризується виключно позитивно як за місцем проживання так і роботи, намагався надати допомогу потерпілому безпосередньо після ДТП, свою вину визнає та щиро розкаюється, добровільно частково відшкодував завдані збитки.

При цьому вказує і на те, що його перебування під вартою не принесе жодної користі як його родині, так і родині потерпілого, оскільки він не буде мати можливості відшкодувати потерпілому в повному обсязі завдану моральну шкоду.

Захисник адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , у своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи фактичних обставин справи та правильності кваліфікації дій його підзахисного, просить вирок районного суду змінити в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

Згідно зі ст. 76 КК України протягом іспитового строку покласти на засудженого обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Замінити належних відповідачів за цивільним позовом у кримінальному провадженню, а саме: приватне підприємство «УРСА-ТРАНС» (, місцезнаходження юридичної особи: 25009, Кіровоградська обл., м. Кропивницький, вул. Садова, буд. 61) та публічне акціонерне товариство "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "КРАЇНА" (, місцезнаходження юридичної особи: 04176, м. Київ, вул. Електриків, буд. 29А) та вирішити питання щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Обраний ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою скасувати та з-під варти негайно звільнити, а в іншому вирок районного суду залишити без змін.

Захисник вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував наявні пом`якшуючі обставини та особу винного, а саме: судом встановлено єдину пом`якшуючу обставину - часткове добровільне відшкодування завданих збитків. Разом з тим, судом не враховано, що ОСОБА_6 , після вчинення ДТП намагався надати допомогу потерпілому, перевіряв наявність пульсу та дихання, просив перехожих та свідків викликати швидку медичну допомогу та працівників поліції, а також залишався поряд із потерпілим до прибуття патрульної поліції та швидкої допомоги. Вважає, що такі дії ОСОБА_6 після ДТП відповідають вимогам Правил дорожнього руху та могли бути розцінені судом як пом`якшуюча обставина, а саме - надання іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину.

Вказує і на те, що районний суд не в повній мірі врахував особу обвинуваченого, а саме, що останній вчинив злочин з необережності, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, є офіційно працевлаштованим, має водійський стаж з 1993 року, зокрема право керування пасажирськими автобусами з 2007 року, виключно позитивно характеризується як за місцем проживання так і роботи, намагався надати допомогу потерпілому безпосередньо після ДТП, добровільно частково відшкодував завдані збитки.

Також вважає, що судом не в повній мірі виконані вимоги ч. 1 ст. 368 КПК України, якою визначено, що ухвалюючи вирок, суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого. На підставі ухвали суду від 29.08.2018 (т.3, а.с.26-27) Фортечному районному сектору Кропивницького міського відділу з питань пробації доручено скласти досудову доповідь на обвинуваченого ОСОБА_6 , яка була складена та направлена до суду (т.3, а.с.39-40), та відповідно до якої ризик вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 повторних кримінальних правопорушень та ризик небезпеки для суспільства, в тому числі і окремих осіб, оцінюється як низький.

Загальний висновок органу пробації: «Беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, історію правопорушень, а також низьку ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_6 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить небезпеку для суспільства (у т.ч. для окремих осіб)». Проте, оскаржуваний вирок суду не містить опису мотивів прийнятності чи неприйнятності досудової доповіді, тобто відсутній як аналіз його змісту, так і мотивація неприйняття його судом, тому захисник вважає, що суд неналежно оцінив вказані обставини та дійшов помилкового висновку про необхідність ізоляції обвинуваченого від суспільства.

Вказує і на те, що при призначенні додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки, суд не врахував, що керування транспортними засобами є основним видом його професійної діяльності та єдиним джерелом доходу протягом всієї трудової діяльності ОСОБА_6 , а його застосування є явно несправедливим через його суворість.

Також, на думку захисника, районним судом при розгляді цивільного позову порушено вимоги цивільного та цивільного процесуального законодавства України. Так, згідно ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до положень ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Однак, на момент скоєння ДТП ОСОБА_6 працював водієм у приватному підприємстві «УРСА-ТРАНС» і вчинив ДТП під час виконання трудових обов`язків - перевезення пасажирів (т.1, а.с.154-163). Автобус «ПАЗ 32051», д.н.з. НОМЕР_1 , належний гр-ці ОСОБА_11 , перебував в оренді у ПП «УРСА-ТРАНС» на підставі договору оренди транспортного засобу від 07.07.2014 (т.1 а.с.169-170), та використовувався підприємством за цільовим призначенням в господарській діяльності, а відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

Відповідно до ч.5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Отже захисник вважає, що районний суд розглядаючи цивільний позов, керуючись вимогами ст. 51 ЦПК України, мав би залучити до справи належних відповідачів за цивільним позовом у кримінальному провадженню, а саме: приватне підприємство «УРСА-ТРАНС» (, місцезнаходження юридичної особи: 25009, Кіровоградська обл., м. Кропивницький, вул. Садова, буд. 61) та публічне акціонерне товариство "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "КРАЇНА" (4, місцезнаходження юридичної особи: 04176, м. Київ, вул. Електриків, 29 А).

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити, думку прокурора та потерпілого, які заперечили задоволення апеляційних скарг та просили вирок суду залишити без зміни, дослідивши матеріали кримінального провадження і зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга захисника обвинуваченого підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину ґрунтується на достовірних та узгоджуваних між собою доказах, які зібрані у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку, належно оцінені судом та наведені у вироку. Даний висновок суду жодним учасником судового провадження оскаржений не був.
Дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані районним судом за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Жодних порушень вимог кримінального процесуального закону України, які б давали підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції в частині висновку суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину, який ставився йому у провину, а також правильності кваліфікації такого діяння, колегією суддів не встановлено.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, районний суд в повній мірі дотримався загальних засад призначення покарання, які закріплені у ст. 65 КК України.
Так, судом в повній мірі враховано тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Характеризуючи особу ОСОБА_6 , суд першої інстанції правильно врахував те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, осудний, позитивно характеризується за місцем проживання.

Обставиною, яка пом`якшує покарання місцевим судом правильно визнано часткове добровільне відшкодування завданих збитків.
Обставини, які обтяжують покарання судом не встановлені.
Також, не залишилось поза увагою суду першої інстанції й те, що внаслідок вчиненого злочину настала смерть людини, при цьому в суб`єктивному ставленні обвинуваченого до вчиненого злочину відсутня його критична оцінка своєї протиправної поведінки, що характеризується щирим осудом цієї поведінки, повним визнанням своєї вини, висловленні жалю з приводу вчиненого та готовності нести покарання за вчинений злочин.
З урахуванням наведених обставин, на думку колегії суддів, призначене місцевим судом покарання є законним, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, принципу індивідуалізації, справедливості та співмірності, є необхідним і достатнім для виправлення винного й попередження вчинення ним нових злочинів.
Колегія суддів знаходить безпідставними доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника з приводу суворості призначеного покарання, необхідності його пом`якшення та можливості застосування положень ст. 75 КК України, виходячи з такого.
Як вже зазначалось раніше, необхідно враховувати, що ОСОБА_6 вчинив хоча і необережний тяжкий злочин, однак його наслідком стала загибель людини. Також, не можна залишити поза увагою і те, що ОСОБА_6 грубо знехтував вимогами ПДР України, проїхавши на забороняючий сигнал світлофора (червоний), при цьому здійснив наїзд на людину, яка переходила проїжджу частину по пішохідному переходу на довзоляючий сигнал світлофору (зелений).
Окрім цього, ОСОБА_6 в ході розгляду кримінального провадження судом першої інстанції вину не визнав, у вчиненому не розкаявся, жодного разу не попросив вибачення у потерпілого.
Також, необхідно враховувати і думку потерпілого, який в суді першої інстанції наполягав на суворому покаранні для обвинуваченого, а під час апеляційного перегляду просив вирок суду залишити без змін.
Посилання апелянтів на факт визнання обвинуваченим своєї вини та розкаяння у вчиненому, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки навіть під час апеляційного перегляду вироку суду ОСОБА_6 не попросив вибачення у потерпілого, не висловив свій жаль з приводу вчиненого злочину, а лише заявив, що визнає вину та просить суд не позбавляти його волі, що вказує на відсутність дійового каяття, а тому колегія суддів розцінює таку позицію обвинуваченого, як таку, яка спрямована виключно на уникнення від відбуття покарання у виді позбавлення волі.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_6 починаючи з моменту вчинення злочину (05.07.2018) по ухвалення вироку суду (04.04.2019), перебуваючи на волі та маючи змогу працювати, не вжив заходів для належного відшкодування завданої потерпілому шкоди, при цьому сплативши лише 3 000 грн, у той час як інші витрати, зокрема на поховання, потерпілому компенсовані підприємством на якому працював обвинувачений.
Позитивні характеристики обвинуваченого, відсутність судимостей та не перебування на спеціальних обліках лікарів, часткове відшкодування спричиненої шкоди, на переконання колегії суддів, з урахуванням наведеного вище, можуть слугувати виключно підставою для призначення не найбільш суворого покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України (позбавлення волі строком на 8 років), що у свою чергу зробив суд першої інстанції, призначивши покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.
Що стосується посилання захисника адвоката на неврахування судом першої інстанції при призначенні покарання досудової доповіді, колегія суддів зазначає наступне.
Обставини, які має враховувати суд при призначенні покарання визначені у ст. 65 КК України, до яких законодавець відніс: тяжкість вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 314 КПК України, з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання представник уповноваженого органу з питань пробації складає досудову доповідь.
Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що досудова доповідь носить інформативний характер з приводу даних, які характеризують особу обвинуваченого, однак висновки досудової доповіді не можуть мати преюдиціальний (обов`язковий) характер для суду під час визначення міри покарання.
З огляду на викладене, висновки суду з приводу необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років є правильними та належним чином мотивованими.
Підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України, колегія суддів не знаходить.
Окрім цього, необхідно зауважити, що ОСОБА_6 керуючи рейсовим автобусом, тобто займаючи посаду водія, якому надано право на перевезення пасажирів, з урахуванням чого він мав би бути особливо уважним, однак незважаючи на це він, грубо знехтувавши вимогами ПДР України, на регульованому перехресті доріг не зупинився на червоний сигнал світлофора, не зважаючи на те, що інші водії вже зупинились, пропускаючи пішоходів, продовжив рух та у світлу пору доби здійснив наїзд на потерпілого, який переходив проїжджу частину по пішохідному переходу на зелений сигнал світлофору. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Підстав для зміни вироку суду в цій частині, як про це просять апелянти, колегія суддів не убачає.

Вироком місцевого суду частково задоволено цивільний позов потерпілого та з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 стягнуто 9886 грн 00 коп в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 250 000 грн 00 коп моральної шкоди.
Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо необхідності стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого моральної шкоди, що у свою чергу не заперечує у своїй апеляційній скарзі обвинувачений.
При цьому, колегія суддів не може погодитись із рішенням суду першої інстанції щодо необхідності стягнення матеріальної шкоди саме з обвинуваченого, оскільки вважає його неналежним відповідачем.
Згідно з ч. 1ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

На момент настання дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_6 працював водієм у приватному підприємстві «УРСА-ТРАНС» і допустив ДТП під час виконання трудових обов`язків - перевезення пасажирів.

Транспортний засіб - автобус «ПАЗ 32051», д.н.з. НОМЕР_1 , належний ОСОБА_11 , перебував в оренді у ПП «УРСА-ТРАНС» на підставі договору оренди транспортного засобу від 07.07.2014 та використовувався підприємством за цільовим призначенням у господарській діяльності.

Відповідно до частини 1 статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових ) обов`язків.

Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.

При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 28.04.2015 у справі №6-229цс14.

Крім того, відповідно до Полісу серії АК №8829271 цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу була застрахована в ПАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "КРАЇНА".

Відповідно до ст. З Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Вказаним Законом визначено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

У постанові від 04 липня 2018 року за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц Великою Палатою Верховного Суду містяться правові висновки, щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Так, відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно - правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що потерпілим заявлено позов до неналежного відповідача ( ОСОБА_6 ), оскільки в даному випадку позов необхідно пред`являти до страхової компанії. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку з приводу необхідності стягнення матеріальної шкоди саме з ОСОБА_6 , а тому вирок суду в частині стягнення матеріальної шкоди необхідно скасувати та призначити новий розгляд справи в тому ж суді в порядку цивільного судочинства.
Водночас, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги захисника з приводу того, що апеляційний суд, в порядку ст. 51 ЦПК України вправі самостійно замінити відповідача та вирішити цивільний позов по суті, оскільки аналіз вказаної норми Закону вказує на можливість заміни відповідача виключно судом першої інстанції, а не апеляційним судом.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та часткового задоволення апеляційної скарги захисника адвоката ОСОБА_7 і скасування вироку суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову про стягнення матеріальної шкоди на користь ОСОБА_8 з направленням справи в цій частині на новий судовий розгляд до того ж суду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу його захисника адвоката ОСОБА_7 - задовольнити частково.
Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04.04.2019 стосовно ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову про стягнення матеріальної шкоди на користь ОСОБА_8 скасувати, та направити справу в цій частині на новий судовий розгляд до того ж суду в порядку цивільного судочинства.
У решті даний вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, як до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк, з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4