Справа № 206/6455/19
Провадження № 1-в/206/482/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2019року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого-судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника-адвоката ОСОБА_4 ,
представника, лікаря-психіатра ОСОБА_5 ,
особи, до якої застосовані примусові
заходи медичного характеру ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Дніпро, письмову заяву представника Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної Ради лікаря-психіатра ОСОБА_5 відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Нікополь Дніпропетровської області, громадянки України, не одруженої, маючої на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , про зміну примусових заходів медичного характеру, -

ВСТАНОВИВ:

22.11.2019 року заявник звернувся до Самарського районного суду м.Дніпропетровська з письмовою заявою про зміну примусових заходів медичного характеру з примусового лікування у відділенні з загальним типом нагляду на амбулаторне примусове лікування стосовно ОСОБА_6 .
Згідно ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.03.2015 року до ОСОБА_6 були застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричної лікарні із суворим наглядом.
Згідно ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22.08.2019 року ОСОБА_6 змінено примусові заходи медичного характеру і переведено до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення письмової заяви.
ОСОБА_6 в судовому засіданні просила задовольнити письмову заяву.
Представник заявника, лікар-психіатр в судовому засіданні покладався на розсуд суду.
Захисник-адвокат, вважав за необхідне задовольнити письмову заяву.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового засідання, приходить до наступного.
Статтею 92 КК України визначено поняття та мету примусових заходів медичного характеру, так примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.
Згідно ч. 1 ст. 95 КК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.
Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», ст. 95 КК України введено положення про можливість продовження застосування примусових заходів медичного характеру, яке, як і зміна або скасування (припинення) їх застосування, здійснюється за заявою представника психіатричного закладу, що надає особі психіатричну допомогу, з долученням до цієї заяви висновку комісії лікарів-психіатрів. Судам слід розглядати такі справи в порядку, передбаченому статтями 419, 422, 424 КПК України. При цьому необхідно мати на увазі, що продовжувати застосування примусових заходів медичного характеру можна кожного разу на строк, який не перевищує шість місяців.
В письмовій заяві та висновку комісії лікарів-психіатрів на особу, яка перебуває на примусових заходах медичного характеру № 167 від 21.11.2019 року вказано, що за час перебування в стаціонарі у психічному стані ОСОБА_6 , намітилась стійка позитивна динаміка: емоційні прояви стали більш врівноваженими, без агресії і конфліктності, з`явилися стійки навички, які регламентують і контролюють поведінку пацієнтки. Цей стан носить стійкий характер. Поряд із цим, на тлі зростання супутньої соматичної патології, мають місце явища психічної непродуктивності, тотального збіднення психічної діяльності, регресом особистості. Приймаючи до уваги вищенаведене, хвора за своїм психічним станом не становить особливої небезпеки для себе і оточуючих і не потребує подальшого стаціонарного лікування. Комісією лікарів зроблено висновок про те, що ОСОБА_6 рекомендовано змінити примусові заходи медичного характеру з лікування у відділенні із звичайним типом нагляду на амбулаторне примусове лікування.
Проте, як в судовому засіданні так і у висновку не вбачається підстав вважати, що ОСОБА_6 одужала і не представляє небезпеку для себе та оточуючих та не потребує подальшого застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом. При цьому, лікар-психіатр в судовому засіданні підтвердив, що загалом стан здоров`я хворої не змінився, остання не видужала, однак її стан є стабільним, проте, суд не може погодитись із такою думкою лікаря, так як з часу останньої зміни ОСОБА_6 виду примусових заходів на надання психіатрчиної допомоги із звичайним наглядом минуло лише три місяці (22.08.2019 року) і загалом подана письмова заява зводиться до післяопераційного стану хворої, а не зміни її психічного стану.
Відповідно до ч. 2 ст. 514 КПК України зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється, якщо особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, видужала або якщо внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосовуваних заходах медичного характеру.
Отже, вирішуючи питання про зміну примусових заходів медичного характеру, саме на суд покладено обов`язок запобігти вчиненню зазначеною особою нових суспільно-небезпечних діянь.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав, передбачених ст. 514 КПК України на даний час для зміни застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_6 , у зв`язку з чим у задоволенні заяви лікаря-психіатра слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 19, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст.ст. 94, 95 Кримінального кодексу України, ст.ст. 372, 503, 512-514 КПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні письмової заяви представника Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної Ради лікаря-психіатра ОСОБА_5 відносно ОСОБА_6 про зміну примусових заходів медичного характеру - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду в апеляційному окрузі протягом 7 (семи) днів.

Суддя ОСОБА_1