Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 1416/10342/12
провадження № 51-5915ск19
Верховний суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2012 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 2 серпня 2019 року.

Встановлені обставини
Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2012 року скаргу ОСОБА_4 залишено без розгляду і повернуто скаржнику.
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 2 серпня 2019 року відмовив

ОСОБА_4 у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження зазначеного рішення районного суду на підставі того, що скаргу подано після закінчення строку апеляційного оскарження і суд апеляційної інстанції за заявою особи не знайшов підстав для його поновлення.

Суть питання
У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати постанову районного суду та ухвалу суду апеляційної інстанції, при цьому зазначає про допущені апеляційним судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які, на думку скаржника, вплинули на законність і обгрунтованість постановленого цим судом рішення. ОСОБА_4 вважає, що апеляційний суд під час вирішення питання про поважність пропуску ним строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду дійшов помилкового висновку про обізнаність щодо порядку і строків оскарження судових рішень, оскільки такі відомості не зазначені в оскаржуваній ним постанові, а сам він не є юридично обізнаним.
Мотиви Верховного Суду
Відповідно до ст. 424 КПК рішення місцевого суду можуть бути оскаржені в касаційному порядку лише за умови їх перегляду апеляційним судом і тільки у випадках, передбачених цим Кодексом.
Оскільки суд апеляційної інстанції не переглядав постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2012 року, це судове рішення не може бути предметом перегляду суду касаційної інстанції, а тому в цій частині касаційну скаргу ОСОБА_4 касаційний суд не перевіряє.
Положеннями ст. 395 КПК визначено порядок і строки апеляційного оскарження рішень місцевих судів. При цьому відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК апеляційна скарга повертається, якщо її подано після закінчення строку на апеляційне оскарження, й особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або суд апеляційної інстанції за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.

Відповідно до вимогст. 116 цього Кодексу процесуальні дії мають виконуватись у встановлені КПК строки. Строк не вважається пропущеним, якщо скаргу або інший документ здано до закінчення строку на пошту або передано особі, уповноваженій їх прийняти.
Частиною 1 ст. 117 КПК встановлено, що пропущений із поважних причин строк має бути поновлено за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду. Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові

від 20 квітня 2017 року № 5-440кс(15)16, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк.
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду, в липні 2019 року ОСОБА_4 звернувся до Миколаївського апеляційного суду з апеляційною скаргою на постанову районного суду від 24 грудня 2012 року та з клопотанням про поновлення пропущеного строку на оскарження цього судового рішення.

Обґрунтовуючи клопотання, ОСОБА_4 вказував на те, що строк пропустив із поважних причин, оскільки він є юридично необізнаною людиною, а суддя суду першої інстанції всупереч вимогам п. 3 ч. 1 ст. 372 КПК в ухвалі не вказав порядку та строку набрання цією ухвалою законної сили, що і стало причиною пропуску ним строку на апеляційне оскарження.
Перевіривши доводи, наведені у клопотанні про поновлення пропущеного строку та встановивши, що ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою на рішення місцевого суду через понад сім років після його ухвалення і протягом цього часу

не проявляв процесуального інтересу до оскарження постанови районного суду, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення пропущеного строку та правильно на підставі п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК повернув апеляційну скаргу.
З таким висновком погоджується і суд касаційної інстанції, оскільки практика Європейського суду з прав людини склалася таким чином, що сторона, задіяна у ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі та добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.
Касаційний суд наголошує на тому, що в цьому випадку юридична необізнаність ОСОБА_4 та незазначення в оскаржуваному судовому рішенні порядку його оскарження не є поважними причинами для поновлення йому строку на апеляційне оскарження постанови місцевого суду, оскільки не виправдовують відсутності у скаржника процесуального інтересу до оскарження цього судового рішення протягом більш ніж семирічного терміну.
Відповідно до положень ст. 433 КПК суд касаційної інстанції є судом права і переглядає судові рішення у межах касаційної скарги, а з наведеного випливає, що підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 немає.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки зміст касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень свідчать про відсутність підстав для задоволення скарги, Верховний Суд вважає за необхідне на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 грудня 2012 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 2 серпня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3