Справа № 165/3159/18 Провадження №11-кп/802/382/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001230 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні, захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 27 березня 2019 року,
В С Т А Н О В И В
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нововолинськ Волинської області, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, одруженого, знятого з реєстрації та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , непрацюючого, не судимого
засуджено:

- за ч. 3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
За ч. 3 ст. 185 КК України виправдано за недоведеністю у вчиненні кримінального правопорушення на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КПК України.
Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_7 постановлено рахувати з 23 години 46 хвилин 04 листопада 2018 року, зарахувавши в строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення день за день відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України.
Міру запобіжного заходу обвинуваченому до набрання вироком законної сили обрано у виді тримання під вартою.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 процесуальні витрати в сумі 2860,00 грн. за проведення товарознавчої експертизи в доход держави. Процесуальні витрати за проведення дактилоскопічної експертизи на суму 858,00 грн. покладено на рахунок держави.
Вироком вирішено долю речових доказів та арештованого майна.
Обвинувачений ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що він 04 листопада 2018 року, приблизно о 23 годині, шляхом злому навісного замка, проник в гараж гаражного масиву ЦЕЕМ м. Нововолинська, що належить ОСОБА_9 та який використовує ОСОБА_10 та намагався таємно викрасти болгарку DWT, вартістю 100 грн., фен чорного кольору марки EuroCraft - 439,50 грн., металевий зйомник марки «Міоі» - 204 грн., фен «Зенит» - 270,90 грн., зарядний пристрій «Жигулі» - 900 грн., набор інструментів у оранжевому саквояжі вартістю 621,32 грн., вакуумний насос синього кольору RS-1.5- 1577,60 грн., два манометри марки «Meter» загальною вартістю 965,86 грн., сім викруток марки «Tolsen» на загальну суму 323 грн., два свердла радянського виробництва на загальну суму 56,33 грн., всього майна на загальну суму 5 458,51 грн., які на праві приватної власності належать ОСОБА_10 , однак не вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, з причин, які не залежали від його волі, оскільки його протиправні дії були виявлені та припинені, тобто вчинив незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднаний з проникненням у інше приміщення, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст.15 ч. 3 ст. 185 КК України.
Прокурор у своїй апеляційній скарзі оскаржує вирок суду у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального законодавства, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Посилається, що висновки суду щодо виправдання ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України за епізодами викрадення чужого майна у потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 є необґрунтованими, оскільки суд у своєму вироку не навів достатніх та переконливих мотивів виправдання та не навів підстав, з яких він відкинув докази обвинувачення.
Разом із тим вважає, що призначене обвинуваченому покарання за ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки судом, при призначенні покарання не було враховано, що ОСОБА_7 вчинив декілька епізодів злочинів, які є тяжкими, раніше судимий за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, а також не взято до уваги ставлення винного до вчиненого.
Просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок суду, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за яким призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі. За ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 4 років позбавлення волі.
Захисник ОСОБА_8 у поданій в інтересах ОСОБА_7 апеляційній скарзі оскаржує вирок у зв`язку неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що виразилось у невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його тяжкості. Посилається, що судом не прийнято до уваги пом`якшуючі покарання обставини, а саме щире каяття, сприяння розкриттю злочину, добровільне повернення іншого (викраденого) майна, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання. Суд, на думку апелянта, не надав належної оцінки обставинам, які характеризують особу винного, зокрема, що він є не судимим, на даний час його діями не завдано жодної шкоди.

Просить змінити вирок суду першої інстанції, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного судом покарання за ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком та покладенням на нього обов`язків, визначених ст. 76 КК України.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, обвинуваченого, його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу в повному обсязі та заперечили скаргу прокурора, думку прокурора, який підтримав подану ним апеляційну скаргу, проти задоволення скарги сторони захисту заперечив, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
З огляду на ст. 374 КПК України у мотивувальній частині обвинувального вироку суд зазначає: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений. Також у мотивувальній частині суд повинен описати результати оцінки доказів, навести докази для підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Даних вимог закону судом першої інстанції дотримано.
Так, висновки суду в частині засудження ОСОБА_7 за ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України та кваліфікація його дій за епізодом вчинення незакінченого замаху на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у інше приміщення є правильною і в апеляційній скарзі ніким з учасників кримінального провадження не оспорюється.
Прийняте судом першої інстанції рішення в частині виправдання ОСОБА_7 у вчиненні епізодів повторного таємного викрадення чужого майна, поєнадного з проникненням у інше приміщення, в потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , 03.10.2018, 30.10.2018 та з 29.10.2018 по 31.10.2018, відповідно, у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні кримінального правопорушення, на переконання колегії суддів, є обґрунтованим, а мотиви, з яких суд відкинув докази обвинувачення належним чином викладені у вироку в повному обсязі, вони є правильними, з такими погоджується апеляційний суд.
Як докази винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України суд оцінив показання потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , працівників Нововолинського відділу поліції, також при судовому розгляді суд дослідив письмові докази, надані стороною обвинувачення, однак дійшов обґрунтованого висновку, що вони, ні кожен зокрема, ні в сукупності, не підтверджують, поза розумним сумнівом, факт викрадення майна у потерпілих саме ОСОБА_7 . Відтак, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим, ухвалив виправдувальний вирок в цій частині.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та вироку, судом у повному обсязі досліджені ці докази, та у відповідності до ст.94 КПК України оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку.
Доводи апеляційної скарги прокурора, які стосуються невідповідності висновків суду в частині виправдання обвинуваченого за трьома епізодами крадіжок фактичним обставинам кримінального провадження апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.
Так, прокурор посилається як на докази причетності ОСОБА_7 до вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , які в судовому засіданні пояснили, що продавав, а також здавав в ломбард через свідка ОСОБА_14 викрадене за епізодами крадіжок майно потерпілих саме обвинувачений. При цьому сторона обвинувачення жодним чином не спростовує показання ОСОБА_7 про те, що він придбавав ці речі у незнайомої особи з 15 мікрорайону за низькими цінами, здогадуючись, що це майно може бути одержане злочинним шляхом. Разом із тим, будь-якими іншими беззаперечними доказами, окрім показань цих свідків, зважаючи на заперечення обвинуваченим своєї причетності, висловленими в судовому засіданні, до вчинення цих злочинів, неможливо встановити, що таємне викрадення майна з гаражів потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та підсобного господарського приміщення потерпілого ОСОБА_13 вчинив саме ОСОБА_7 .
Посилання ж прокурора у своїй апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_7 , після його затримання під час вчинення злочину, був допитаний у присутності захисника та добровільно розповів про вчинення інших злочинів, тобто обставин повторного таємного викрадення майна потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , та пояснив де заховав викрадені речі, які наступного дня 05 листопада 2018 року (а.с. а.с. 75-79, 98-101, 112-116), були вилучені саме в тому місці, на які вказав допитаний, апеляційний суд не бере до уваги, зважаючи на те, що ці повідомлені обставини належним чином не зафіксовані, як того вимагає процесуальне законодавство, зокрема, глава 20 КПК України, в тому числі положення ст. 237, 240 цього Кодексу.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що при винесенні вироку судом першої інстанції правильно було враховано положення ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитись на її користь. Відтак зазначає, що вирок суду в цій частині належним чином мотивований, має однозначні судження, а тому доводи апеляційної скарги, які це заперечують є безпідставними.
Що стосується вимог апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого щодо м`якості та суворості, відповідно, призначеного ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України, то такі до задоволення не підлягають виходячи з наступного.
Так, при визначенні виду та розміру покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції, ґрунтуючись на положеннях ч. 2 ст. 50, ч.2 ст. 65 КК України, врахував характер обставин вчинення злочину, ступінь тяжкості кримінального правопорушення, замах на який вчинено, що згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином; особу обвинуваченого, який є не судимим в порядку ст. 89 КК України, раніше притягався до кримінальної відповідальності, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Посилання прокурора на неврахування цих зазначених обставин є надуманими.
Вимоги апеляційної скарги сторони захисту щодо неврахування при призначенні покарання ОСОБА_7 обставин, які пом`якшують покарання, зокрема, щирого каяття, сприяння розкриттю злочину, добровільного повернення викрадених речей за іншими злочинами, до уваги апеляційним судом не приймаються, оскільки жодна із зазначених обставин не підтвердилась під час судового розгляду справи по суті. Обвинувачений був викритий на місці під час вчинення злочину, давав визнавальні показання та показував місця зберігання викрадених речей органу досудового розслідування у зв`язку із затриманням, що не свідчить про його щире розкаяння та сприяння в розкритті цього злочину.
Взявши до уваги ці обставини в сукупності з тими, на які посилається сторона захисту і стосуються особи винного, а саме, визнання винуватості, молодого віку, намірів щодо працевлаштування в майбутньому, враховуючи спосіб виявлення, характер вчинення, корисливий мотив злочину, поведінку винного під час досудового розслідування та судового провадження, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, встановлених санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, втім з реальним його відбуванням, що узгоджується з вимогами ч.3 ст. 68 КК України, а тому таке покарання, на переконання суду, надасть можливість виправлення та перевиховання останнього, та попередження вчинення ним інших злочинів.
За таких обставин, призначене ОСОБА_7 покарання не можна вважати несправедливим внаслідок м`якості, як про зазначає в своїй апеляційній скарзі прокурор, чи надміру суворим, як це заявляє сторона захисту.
Порушень вимог кримінального процесуального закону, які можуть бути підставою для скасування чи зміни вироку суду апеляційний суд не вбачає.
Враховуючи наведене, суд вважає, що вирок суду першої інстації відповідає вимогам закону, у зв`язку з чим його слід залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_8 - без задоволення.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора залишити без задоволення, а вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 27 березня 2019 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання її копії, шляхом подачі касаційних скарг.

Головуючий

Судді