У Х В А Л А
Клопотання обґрунтовано наступним. Другим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві розслідується вказане кримінальне провадження.
Орган досудового розслідування вказує на те, що 13.11.2019 близько 19.00 годин на вул. Бежівка в м. Бориспіль Київської області, автомобілем TOYOTA CAMRY, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 скоєно наїзд на ОСОБА_7 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження.
За результатом огляду місця події, вищезазначений автомобіль вилучено.
Автомобіль TOYOTA CAMRY, номерний знак НОМЕР_1 наразі знаходиться на зберіганні на паркувальному майданчику за адресою: Київська обл., смт Проліски, вул. Броварська, 4.
На підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль належить ОСОБА_5 .
З метою всебічного та повного розслідування вказаного провадження для встановлення всіх обставин вчинення кримінального правопорушення, наявна необхідність у проведенні низки слідчих, процесуальних дій та судових експертиз.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є знаряддям вчинення злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до пошкодження, знищення, використання, перетворення, передачі майна.
Слідчий Другого слідчого відділу Територіального управління ДБР, розташованого у м. Києві ОСОБА_3 заявлене прокурором клопотання підтримав, просив задовольнити з підстав викладених у його мотивувальній частині.
Власник автомобіля ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_4 , заперечували проти задоволення даного клопотання, з огляду на невідповідність вилученого майна критеріям ст. 98 КПК.
Крім того, 14.11.2019 ОСОБА_7 написав заяву, посвідчену Приватним нотаріусом ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_5 відшкодував йому в повному обсязі шкоду, спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 13.11.2019 в місті Бориспіль Київської області по вул. Бежівка та будь-яких претензій матеріального, морального та фінансового характеру до останнього не має.
Слідчий суддя, перевіривши клопотання прокурора на дотримання вимог Кримінального процесуального Кодексу України (далі - КПК), вислухавши слідчого, власника майна та його захисника, приходить до наступного.
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ч. 2 ст. 1 КПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
У цьому клопотанні прокурор наводить єдину мету - збереження речових доказів.
Однак, відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Речовими доказами згідно ч. 1 ст. 98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
З урахуванням того, що необхідність арешту майна з ціллю досягнення тієї чи іншої мети з переліку визначених ч. 2 ст. 170 КПК України є можливим лише у разі наявності обставин визначних абз. 2 ч. 1 ст. 170 того ж Кодексу, яка передбачає, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
У цій ситуації, сам по собі факт наявності постанови про визнання автомобіля речовим доказом не є ключовим фактором, адже якщо виходити з структурного змісту норми ч. 3 ст. 170 КПК України, то слідує, що при вирішенні питання про накладення арешту на майно з даних підстав, слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст. 98 указаного Кодексу, при цьому висновки слідчого судді не залежать від наявності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.
Аналізуючи наявну у цій справі постанову про визнання вилученого майна речовими доказами слідчий суддя ураховує, що вона не містить у собі відомостей, які б конкретно указували на те, яким саме критеріям з числа регламентованих ст. 98 КПК відповідає це майно.
Адже, ЄСПЛ у справі "Ушаков та Ушакова проти України" 18 червня 2015 року указує на те, що Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності "поза розумним сумнівом". Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Більше того, слід нагадати, що під час провадження на підставі Конвенції неухильно застосовується принцип affirmanti incumbit probatio (той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження).
У цій ситуації, сторона обвинувачення висунувши указане твердження, довести його "поза розумним сумнівом" не зміг.
З огляду на те, що слідчий суддя сприймає критично доводи сторони обвинувачення про відповідність критеріям ст. 98 КПК України майна, так як, у цій частині, цю обставину заявники просто указують у клопотанні, але не подають слідчому судді докази на підтвердження її дійсності.
Як наслідок і з метою визначеною п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України підстави для арешту указаного майна відсутні.
Також, слідчий суддя відмічає, що, відповідно до ст. 132 КПК, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
За змістом положень ст. 2 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Окрім того, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За таких обставин, слідчий суддя враховуючи правову підставу для арешту майна; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-29, 131-132, 170-173, 309, 369-372, 376, 534 КПК України, слідчий суддя-
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: