В И Р О К

Іменем України
№ 610/3632/18

№ 1-кп/610/68/2019

м. Балаклія 19.08.2019 року

Балаклійський районний суд Харківської області -

головуючий: ОСОБА_1

судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 ,

потерпілого: ОСОБА_6 ,

прокурорів: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

секретарів: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0001153 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; уродженця м. Харкова, зареєстрованого і жителя АДРЕСА_1 ; громадянина України; з професійно-технічною освітою; розлученого; оператора організації руху на приаеропортовій площі ВОХОР ТОВ «Ньюс Систем Ам» (Харківський аеропорт); раніше не судимого. Під вартою з 15.10.2018р.,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и в:

15 жовтня 2018 року, вранці, точний час не встановлений, в АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_4 , в процесі спільного вживання алкогольних напоів, ОСОБА_6 ножем заподіяв ОСОБА_4 непроникаючу рану передньої черевної стінки, тобто легке тілесне ушкодження. ОСОБА_4 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, під час цього конфлікту з ОСОБА_6 відібрав у нього ніж і, діючи з раптовим умислом на спричинення тілесних ушкоджень, наніс тому один удар у грудну клітку справа, спричинивши: колото-різане поранення грудної клітки справа, яке проникає в грудну порожнину без ушкодження внутрішніх органів, яке в своїй течії ускладнилось розвитком гемопневмотораксу та правосторонньою нижньо-дольовою пневмонією, тобто тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Але відповідно до пред 'явленого і підтриманого прокурором під час судового розгляду обвинувачення ОСОБА_4 інкримінується закінчений замах на вбивство за таких обставин:

«15.10.2018 близько 03:00 години за адресою: АДРЕСА_1 , після спільного розпивання спиртних напоїв в ході сварки між ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які перебували в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин у ОСОБА_4 виник умисел на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_6 . Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 в кімнаті-залі будинку за своїм місцем мешкання за вищевказаною адресою, взяв ножа схожого на мисливський, перейшов у кімнату-кухню, де знаходився потерпілий ОСОБА_6 , та тримаючи ніж в правій руці, умисно завдав ОСОБА_6 вказаним ножем один удар в область грудної клітини спереду з правої сторони. Після чого, продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння смерті, завдав ще два удари ножем в область лівої щоки та шиї потерпілого ОСОБА_6 спереду, тобто в місце знаходження життєво - важливих органів, таким чином спричинивши, згідно висновку судово-медичної експертизи №12-14/411-БЛ/18 від 15.11.2018 наступні тілесні ушкодження: колото-різане поранення грудної клітки справа, яке проникає в грудну порожнину без ушкодження внутрішніх органів, яке в своїй течії ускладнилось розвитком гемопневмотораксу та правосторонньою нижньо-дольовою пневмонією, яке за ступенем тяжкості відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, а також різані рани шиї та лівої щоки, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров 'я тривалістю понад 6-ти днів, але не більше 3-х тижнів (21дня).

При цьому ОСОБА_4 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, однак не довів свій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі, у зв`язку з активним опором потерпілого ОСОБА_6 та зникнення його з місця вчинення злочину, а також наданням потерпілому своєчасної кваліфікованої медичної допомоги» (т. 1 а.с. 2).

Обвинувачений у пред`явленому і підтриманому прокурором обвинуваченні винуватим себе не визнав.

Натомість повністю визнав себе винуватим у вчиненні злочину за обставин, викладених у цьому вироку і визнаних судом доведеними.

Пояснив, що з потерпілим ОСОБА_6 товаришують кілька років, є сусідами, між ними добрі відносини. На початку доби 15.10.2018р. потерпілий прийшов до нього додому в гості. Сиділи за столом, розмовляли і вживали алкоголь. В якийся момент потерпілого «переклинило», він ножем зі столу вдарив обвинуваченого в живіт, поранивши його. В процесі боротьби з відібрання у потерпілого ножа з рук обвинувачений розлютився і у відповідь вдарив його тим же ножем в груди справа. Не цілився, не знає чому ударив саме в ту область тіла, можливо так був розташований до потерпілого. Ударив лише один раз, не з усієї сили, щоб його заспокоїти, оскільки той продовжував кидатися на нього. Удар наносив зверху вниз, оскільки потерпілий нижче його на голову. Не бажав позбавляти життя потерпілого, мав для цього сокиру, арбалет. Не готувався завчасно, все відбулося раптово. Ніж витягнув, а потерпілий нахилився вперед і упав на підлогу. По шиї та щоці потерпілому ударів ножем не наносив, можливо в процесі боротьби або падіння потерпілого були завдані порізи неумисно. Бажав нанести лише одне поранення, після чого зупинився, вийшов покурити і охолонути. Допоміг потерпілому підвестися, посадив його за стіл. У потерпілого кров була на одязі в області грудей, а у нього самого кров на одязі в області живота. Обільної кровотечі у потерпілого не було, потерпілий не скаржився, продовжили застілля і вживання алкоголю. Потерпілий визнав свою неправоту, примирилися. Ступінь тяжкості поранення не була зрозуміла. Подія мала місце вже під ранок. Потерпілий самостійно пішов додому відпочивати. Він також пішов спати. Його цивільна дружина весь час спала у кімнаті і до них не виходила. Прокинувшись, пішов провідати потерпілого. Той перебував у ліжку, рану закривав футболкою. Вирішив викликати для нього швидку допомогу, не було телефона. Разом з цивільною дружиною повернувся до потерпілого. Викликав швидку медичну допомогу. Допоміг потерпілому переодягнутися, на перший час дав на лікування 500 гривень. Потерпілого самого не залишили, далі йому в лікуванні допомогав брат. Коли потерпілого забрали до лікарні, то повернувся додому, ще випив і ліг спати. Ввечері затримала поліція.

Прокурором в інтересах держави в особі Фінансового управління Балаклійської районної державної адміністрації Харківської області поданий позов до обвинуваченого про відшкодування витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину внаслідок лікування у хірургічному відділенні лікарні протягом 28 днів, вартістю 3413,20 гривень(т. 1 л.д. 49-51, 98). Представник цивільного позивача позов підтримав, просив розглянути за його відсутності (т. 1 л.д. 73-74, 111-112).

Обвинувачений повністю визнав цивільний позов та добровільно повністю відшкодував ці витрати (т. 2 а.с. 50).

Потерпілий пояснив, що з обвинуваченим знайомий років 5-ть, стосунки добрі, конфліктів не було. 15.10.2018р. ввечері вже п`яним прийшов в гості до обвинуваченого, до ранку вживали горілку, приблизно на двох 1л, сильно сп`янів. Встав і ножем зі столу полоснув обвинуваченого по животу. Що було далі не пам`ятає, не може пояснити причину втрати пам`яті. В якому часу повернувся додому не знає. Пам`ятає як його на роботу будив свідок ОСОБА_13 , йому сказав, що не піде, оскільки боліло в грудях. Не розумів чому болить у грудях. Потім прийшов обвинувачений і запропонував викликати швидку медичну допомогу. Він відмовився, але обвинувачений наполіг і викликав її. Після обвинуваченого прийшла свідок ОСОБА_14 , оглянули його поранення. На той час він вже ходив самостійно. Обвинувачений фактично заштовхав його до автомобіля, оскільки він не бажав їхати до лікарні. Обвинувачений на місці дав йому 1500 гривень на лікування. В лікарні його прооперували. За яких обставин були отримані тілесні ушкодження не пам`ятає. Не просили його не звертатися до поліції, давати неправдиві показання.

З ним проводився слідчий експеримент, зі змістом протоколу не ознайомлювався, він йому не оголошувався, тільки розписався в ньому. Зміст протоколу не відповідає дійсності. Протокол складався не при ньому, підписав чистий бланк, рукописного тексту в ньому не було. На фотознімках він, йому сказали покажи, він і показав навмання, «по-дурості».

Оформлював заяву з коротким викладом обставин події та про відсутність претензій до обвинуваченого (т. 2 а.с. 19).

Свідок обвинувачення ОСОБА_14 , цивільна дружина обвинуваченого, пояснила, що з потерпілим є сусідами по вулиці. У обвинуваченого з потерпілим були хороші взаємовідносини, не сварилися, допомагали один одному по роботі, бували один у одного вдома. Потерпілий іноді приходив до них п`яним.

В ніч на 15.10.2018р. вона ночувала у обвинуваченого. Приблизно о 09.00год. розбудив її і повідомив, що всю ніч вживали алкоголь з потерпілим і його «підрізав». На той час потерпілого вже не було. На кухні були сліди крові, на столі стояла пляшка з алкоголем, обвинувачений показав той ніж. Казав, що потерпілий першим напав на нього, а потім вони помирилися. У обвинуваченого на лівому боці був свіжий поріз. Взяли гроші на лікування потерпілого і одразу ж пішли до нього додому. Той ще перебував у ліжку і спав. Коли побачили кров і виявили поранення у потерпілого, то обвинувачений телефоном викликав швидку медичну допомогу, хоча той не хотів, допоміг усадити його в автомобіль, передав гроші на лікування. Поліцію чекав у себе вдома, визнав спричинення тілесних ушкоджень потерпілому. Його затримали там же ввечері. Після виписки з лікарні потерпілий добровільно написав заяву про відсутність претензій до обвинуваченого.

Свідок обвинувачення ОСОБА_15 пояснив, що оперував потерпілого з приводу поранень, у т.ч. проникаючого. Розповідав, що отримав в результаті сварки під час вживання алкоголю. Потерпілий свідомості не втрачав, перебував у стані середньої тяжкості. Пізніше поліцейські доставили до лікарні і обвинуваченого, у того було непроникаюче поранення живота, яке обробили. Він визнав заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому і що саме він викликав йому медичну допомогу.

Цим підтверджуються показання обвинуваченого і самого потерпілого про те, що вони не придали серйозного значення цьому пораненню, оскільки за станом потерпілий почував себе задовільно.

Свідок обвинувачення ОСОБА_13 пояснив, що з обвинуваченим є сусідом, а потерпілий є його квартирантом. Прокинувшись приблизно о 08-08.30год., коли зателефонували йти на роботу. Зайшов у кімнату до потерпілого. Той ще відпочивав у ліжку. Потерпілий сказав, що на роботу не піде оскільки у нього «трошки крові». Відкинувши ковдру, побачив, що у того була скривавлена сорочка і постіль. Потерпілий сказав, що все нормально і казав йому йти на роботу, нічого не розповідав. Вранці прийшов обвинувачений, вони з потерпілим розмовляли по-дружньому. Потерпілий казав, що все добре. Обвинувачений залишився з потерпілим, а він пішов на роботу. Потерпілий з обвинуваченим знайомі 3-4 роки, у них добрі взаємовідносини, конфліктів не було.

15.10.2018р. потерпілий ОСОБА_6 подав до поліції заяву про вчинений злочин, відомості про що того ж дня було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань з кваліфікацією за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України (т. 1 а.с. 113, 116),

15.10.2018р. проведено огляд місця події за місцем проживання обвинуваченого, де виявлено і вилучено предмети одягу, ножі зі слідами бурого кольору, тампони зі змивами речовини тощо (т. 1 а.с. 121-134),

15.10.2018р. проведено огляд місця події за місцем проживання потерпілого, де виявлено і вилучено змиви речовини бурого кольору (т. 1 а.с. 135-146).

Очевидним є те, що блок щодо виявлення і вилучення речей в змісті протоколу оформлений вже чорнилами іншого кольору, ніж попередня та навіть завершальна його частини. Тому є достатні підстави вважати, що вказана частина протоколу оформлювалася вже після його складення та підписання.

Крім того, другий протокол в цій частині має ще і не оговорені виправлення, закреслення попереднього тексту коректором білого кольору і нанесенням нового тексту.

22 і 23.10.2018р. за постановами прокурора у обвинуваченого ОСОБА_4 і потерпілого ОСОБА_6 відповідно були відібрані біологічні зразки у виді крові на марлевий тампон, що оформлено відповідними протоколами (т. 2 а.с. 34, 35). Протоколи не містять даних про упаковку і опечатування відібраних зразків крові, відповідні графи протоколу не заповнені.
За правилом ч. 3 ст. 245 КПК України відбирання біологічних зразків у особи здійснюється за правилами, передбаченими статтею 241 цього Кодексу - про проведення складається протокол згідно з вимогами цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 237 КПК України усі вилучені речі підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду. У разі якщо огляд речей і документів на місці здійснити неможливо або їх огляд пов`язаний з ускладненнями, вони тимчасово опечатуються і зберігаються у такому вигляді доти, доки не буде здійснено їх остаточні огляд і опечатування.

Згідно до ст. 106 КПК України:

1. Протокол під час досудового розслідування складається слідчим або прокурором, які проводять відповідну процесуальну дію, під час її проведення або безпосередньо після її закінчення.

2. До складу слідчої (розшукової) дії входять також дії щодо належного упакування речей і документів та інші дії, що мають значення для перевірки результатів процесуальної дії.

Оцінюючи ці докази з точки зору допустимості, тобто на предмет отримання у порядку, встановленому КПК України, суд визнає, що вилучені речі і біологічні зразки не були негайно опечатані у встановленому для цього порядку, в порушення вимог ч. 5 ст. 237 КПК України. Хоча навіть сам бланк протоколу містить підказку про необхідність вказати що та в якій послідовності виявлено і яким чином опечатано.

Отримані під час огляду всупереч встановленому цим Кодексом порядку речі і біологічні зразки стали об`єктами для дослідження при проведенні експертиз: ножа, висновок цитологічної експертизи 15/№1014-С/2018 від 24.11.2018р. (т. 1 а.с. 164-169); ножа, висновок цитологічної експертизи 15/№1017-С/2018 від 27.11.2018р. (т. 1 а.с. 171-173); змивів речовини бурого кольору, висновок цитологічної експертизи 15/№1016-С/2018 від 21.11.2018р. (т. 1 а.с. 175-177); змивів речовини бурого кольору, висновок цитологічної експертизи 15/№1015-С/2018 від 27.11.2018р. (т. 1 а.с. 179-182); фрагменту тканини з плямами бурого кольору, висновок імунологічної експертизи 14/№930-С/18 від 08.11.2018р. (т. 1 а.с. 184-185); спортивної кофти з плямами бурого кольору, висновок імунологічної експертизи 14/№932-С/18 від 08.11.2018р. (т. 1 а.с. 187-188); джинсових брюк з плямами бурого кольору, висновок імунологічної експертизи 14/№933-С/18 від 09.11.2018р. (т. 1 а.с. 190-192); футболки з плямами бурого кольору, висновок імунологічної експертизи 14/№931-С/18 від 08.11.2018р. (т. 1 а.с. 194-195).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно доктрини «плодів отруєного дерева» (fruit of the poisonous tree) недопустимими є докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок суттєвого порушення прав та свобод людини. Ця доктрина передбачає заборону використання даних, отриманих на підставі або з використанням доказів визнаних недопустимими.

У кримінальному процесуальному законі дана доктрина має своє правове втілення у положеннях ч. 1 ст. 87 КПК України, згідно з якою недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих rada.gov.ua/laws/show/254к/96-вр">Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Так, у своєму рішенні по справі «Пантелеєнко проти України», Європейський суд з прав людини підкреслює, що вираз «відповідно до закону» значною мірою покладає на національне законодавство і державу обов`язок дотримання матеріальних і процесуальних норм.

В рішенні по справі «Гефген проти Німеччини» Європейський суд з прав людини для описання доказів, отриманих із порушенням встановленого порядку, сформував доктрину «плодів отруєного дерева», відповідно до якої, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж.

У рішенні по справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.

Зважаючи на наведене, суд прийшов до висновку, що обидва протоколи огляду місця події від 15.10.2018р., в яких відображено вилучення ножів і речей з плямами бурого кольору, протоколи відібрання біологічних зразків у виді крові, які є у цьому кримінальному провадженні доказами, здобуті з порушенням закону.

З цих підстав суд визнає недопустимими й докази, які є похідними, а це всі у кримінальному провадженні висновки цитологічних та імунологічних медичних експертиз.

Всі вилучені під час вказаних оглядів подій речі, які є речовими доказами, також визнаються недопустимими доказами. Більш того, прокурор не надав речові докази до суду, не просив їх дослідити, а тому вони і не досліджувалися судом.

За правилом ч. 2 ст. 86 КПК України недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Оцінюючи протокол слідчого експерименту за участю потерпілого суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Як убачається зі змісту цього протоколу відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань слідчим не проводилось (т. 1 а.с. 241-243). По факту, за змістом слідчої дії, було проведено допит потерпілого, а не слідчий експеримент, не беручи до уваги назву документа. Протокол містить показання потерпілого з приводу події, не відтворює цілей та завдань слідчого експерименту, як окремого виду слідчих дій, відмінного від допиту.

Більш того протокол містить показання, які потерпілий безпосередньо в суді підтвердив лише частково.

Тому цей доказ є показаннями і суд визнає його недопустимим. Відповідно до ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. За приписом ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Ця процесуальна дія фіксувалася за допомогою цифрової зйомки. З протоколу взагалі не убачається не тільки способу ознайомлення з текстом протоколу, але взагалі про ознайомлення з ним.

Ця обставина не свідчить на користь дотримання вимог ч. 4 ст. 104 КПК України - перед підписанням протоколу учасникам процесуальної дії надається можливість ознайомитися із текстом протоколу. Згідно до п. 3 ч. 3 ст. 104 КПК України заключна частина протоколу повинна містити відомості про спосіб ознайомлення учасників зі змістом протоколу.

Більш того, фототаблиця до протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого не підтверджує, а навпаки, спростовує обвинувачення прокурора.

Манекен (потерпілий ОСОБА_6 ) розташований до нападника-обвинуваченого ОСОБА_4 спиною, оскільки манекен нагрудними карманами одягу (передньою стороною тіла) розташований від нього (нижній фотознімок). Таке взаєморозташування потерпілого і обвинуваченого не відповідає формулюванню обвинувачення прокурора, не відповідає об`єктивним судово-медичним даним у виді висновку експертизи та іншим матеріалам справи.

Крім того потерпілий знаходився у сидячому положенні, а обвинувачений стоячи на витянутих ногах. З огляду на те, що обвинувачений значно вищий ОСОБА_6 , який його зображував, то дуже сумнівною є можливість нанести удар ножом в грудну клітину (з заглибленням клинка в тіло), навіть дотику до вказаної частини тіла без нахиляння, присідання тощо.

На манекені потерпілий місце нанесення удару ножом показав ближче до лівої частини грудної клітини ніж до правої, що не відповідає об`єктивним судово-медичним даним щодо локалізації поранення.

На верхньому фотознімку потерпілий показує, що він лежав на підлозі обличчям донизу, оскільки нагрудні кармани одягу манекена знизу, а ОСОБА_4 , нахилившись над ним, тримав ніж над шиєю ззаду. Однак ззаду, на шиї потерпілого тілесних ушкоджень не було встановлено. Механізм не розкритий.

В обох випадках нападник ніж тримає в лівій руці, хоча під час судового засідання встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 є правшою, це ж від підтвердив і під час слідчого експерименту і при допиті.

А головне, що під час безпосереднього допиту в суді потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що не пам`ятає обставин спричинення йому тілесних ушкоджень.

Цим і пояснюються критичні невідповідності змісту цієї слідчої дії встановленим судом обставинам і матералам справи.

Тому очевидно слушними є показання потерпілого в суді про те, що зі змістом протоколу не ознайомлювався, він йому не оголошувався, тільки розписався в ньому. Зміст протоколу не відповідає дійсності. Протокол складався не при ньому, підписав чистий бланк, рукописного тексту в ньому не було. На фотознімках він, йому сказали покажи, він і показав навмання.

Не на користь версії обвинувачення свідчило виявлення в місці події ножа і арбалета на стіні, які обвинувачений ОСОБА_4 міг використати для убивства ОСОБА_6 . Начебто саме цей, схожий на мисливський, ніж і є знаряддям злочину (т. 1 а.с. 132). Але на ньому слідів крові, яка б могла походити від обвинуваченого або потерпілого, не було знайдено (т. 1 а.с. 168).

Натомість на вилученому з кухонного столу ножі (т. 1 а.с. 129) і були виявлені сліди крові, яка могла походити як від потерпілого, так і від обвинуваченого при змішуванні їхньої крові. Це дійсно могло бути, оскільки обвинувачений також був поранений і у нього була кровотеча.

Саме кухонний ніж використовувався потерпілим і обвинуваченим для спричинення один одному поранень. Спростовується версія обвинувачення про те, що обвинувачений виходив до кімнати-залу, де взяв схожий на мисливський ніж і повернувшись до кухні завдав ним поранення потерпілому.

Одночасно цим же підтверджуються показання обвинуваченого в суді про те, що під час слідчого експерименту в цій частині він дав невірні показання, піддавшись порадам, отриманим в слідчому ізоляторі, тим самим дещо оговоривши себе.

При проведенні слідчого експерименту ОСОБА_4 пояснив і на місці події показав про обставини і механізм спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, які в цілому відповідають його показанням в суді та встановленим судом обставинам, за вказаними вище виключеннями (т. 1 а.с. 196-199, 221). Спосіб і механізм утворення різаної рани щоки обвинувачений не розкрив, що підтверджено нижченаведеним висновком судово-медичної експертизи, що свідчить на користь випадкового його спричинення під час боротьби.

За висновками судово-медичних експертиз у потерпілого були встановлені тілесні ушкодження: 1) колото-різане поранення грудної клітки справа, яке проникає в грудну порожнину без ушкодження внутрішніх органів, яке в своїй течії ускладнилось розвитком гемопневмотораксу та правосторонньою нижньо-дольовою пневмонією, тобто тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння; 2) різана рана шиї; 3) різана рана лівої щоки, тобто легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Утворилися від дії гострого предмета, який володіє колюче-ріжучими властивостями і могли бути отримані в строк не пізніше дати звернення в лікувальну установу і діагностування їх під час надходження 15.10.2018р.

За наслідком проведення слідчого експерименту з обвинуваченим, поранення грудної клітки і різана рана шиї можливо могли утворитись при обставинах, вказаних у протоколі слідчого експерименту з обвинуваченим. Визначити спосіб і механізм утворення різаної рани щоки не можливо, оскільки обвинувачений не розкрив їх під час слідчого експерименту (т. 1 а.с. 210-211).

За висновком судово-медичної експертизи у обвинуваченого були встановлені тілесні ушкодження: непроникаюча колото-різана рана передньої черевної стінки, тобто легке тілесне ушкодження. Утворилося від дії гострого предмета, який володіє колюче-ріжучими властивостями і могли бути отримані в строк не пізніше дати звернення в лікувальну установу і діагностування їх під час надходження 15.10.2018р. (т. 1 а.с. 161-162).

Оскільки в основу судово-медичної експертизи № 12-14/429-БЛ/18 від 21.11.2018р. покладено результат слідчого експерименту за участю потерпілого, визнаного недопустимим доказом, то похідний від них доказ у вигляді цього висновку у вказаній частині також визнається недопустимим за доктриною «плодів отруєного дерева» (т. 1 а.с. 210-211).

Оцінюючи два первинні висновки судово-медичних експерт по тілесним ушкодженням потерпілого і обвинуваченого суд акцентує увагу на тому, що за характеристиками ран не були встановлені орієнтовні дата та час утворення тілесних ушкоджено, як кожного з них окремо, так і у сукупності.

Тому за власною ініціативою суду для роз`яснення висновку була допитана судово-медичний експерт ОСОБА_16 , яка проводила вказані три судово-медичні експертизи потерпілого, обвинуваченого і за результатами слідчих експериментів, пояснила, що експертиза потерпілого проводилась по медичній документації, його не оглядали. Тому не встановлено конкретні дата та час заподіяння тілесних ушкоджень. Не може пояснити чи заподіяні вони одночасно, чи у різний час. Поранення грудної клітки є небезпечним для життя в момент заподіяння (завдання), оскільки проникло в плевральну

порожнину. Поранення щоки та шиї є поверхневими, не ушивалися. Напрямки цих поранень не описані і не встановлені. Конкретні дата та час заподіяння обвинуваченому тілесних ушкоджень не встановлені, оскільки він не дав їх оглянути. Не можливо стверджувати про їх самозаподіяння (т. 2 а.с. 7-10).

Виходячи з цього показання обвинуваченого про заподіяння йому потерпілим ножового поранення живота, визнане потерпілим, кореспондується ще і з висновком експертизи і допитом експерта.

Фактичні обставини справи свідчать про наступне. Обвинувачений і потерпілий знайомі на протязі декількох років, проживають по-сусідству, між ними добрі відносини, неприязні, конфліктів не було, на постійній основі спілкуються, разом працюють, часто разом відпочивають, бувають один в одного вдома в гостях. Того дня потерпілий прийшов в гості до обвинуваченого, протягом ночі вони удвох вживали алкоголь, знаходились у стані сильного алкогольного сп`яніння. У якийся час потерпілий ножем зі столу завдав обвинуваченому удар по животу, заподіявши непроникаюче порання, тобто легке тілесне ушкодження. Ці обставини визнаються як потерпілим, так і обвинуваченим, очевидців події не було.

З цього моменту подальших подій потерпілий не пам`ятає, аж до того, як вранці прокинувся у себе вдома, вже з пораненнями. Обставин отримання поранень потерпілий пояснити не зміг, тому їх розкриває лише обвинувачений, показання якого спростувати нікому. Неправомірна поведінка потерпілого із завданням поранення стала причиною конфлікту і боротьби для відібрання ножа, в процесі якої обвинувачений з раптового умислу, стоячи завдав потерпілому відібраним ножем удар зверху вниз в грудну клітку справа. Можливо під час боротьби або падіння потерпілого йому необережно були спричинені поверхневі порізи шиї та щоки (легкі тілесні ушкодження). Потім вони примирилися, продовжили вживання алкоголю, під ранок потерпілий від нього пішов. Дещо протрезвівши обвинувачений повідомив про подію свою цивільну дружину і переймаючись за здоров`я потерпілого пішли його провідати і надати допомогу.

У цей час потерпілий перебував у ліжку, по поверненню додому за допомогою до свого співквартиранта не звертався, не скаржився на самопочуття, відмовлявся від медичної допомоги. Визначивши небезпеку для потерпілого, попри його відмови, обвинувачений телефоном викликав для нього швидку медичну допомогу, фактично силоміць заштовшав потерпілого до автомобіля, з собою дав йому грошей на лікування. Ці обставини визнаються потерпілим, обвинуваченим і підтверджуються свідками.

Потерпілий визнав, що вдома він ходив самостійно, не маючи серйозних підстав хвилюватися за своє життя і здоров`я, хоча боліло в грудях і виступала кров.

Обвинувачений вчинив активні дії задля мінімізації наслідків поранення для потерпілого, не утаїв цього факту, не переховувався, дав зізнавальні показання.

Дещо зволікання з наданням допомоги потерпілому у зв`язку з пораненням з боку обвинуваченого пояснюється їхнім сильним алкогольним сп`янінням, неприданням необхідної уваги з боку самого потерпілого, а продовженням застілля, відсутності обільної кровотечі, скарг потерпілого і його задовільного самопочуття.

Час отримання потерпілим поранення грудної клітки судово-медичною експертизою не встановлений, потерпілий його не називає, відомий лише з показань обвинуваченого під ранок. А допомогу потерпілому обвинувачений організував вже приблизно о 09.00 годині.

При цьому доцільно керуватись принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України». Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Визначений в формулюванні первинного обвинувачення час злочину 03.00год., не підтвердився дослідженими доказами. Немає сукупності переконливих доказів, поза розумним сумнівом, на підтвердження умисного спричинення потерпілому легких тілесних ушкоджень у виді поранень шиї та щоки і саме обвинуваченим. Хоча останній допускає таку можливість. Кримінальна відповідальність за необережне легке тілесне ушкодження відсутня. Також не підтвердилася і наявність неприязних відносин між обвинуваченим і потерпілим, самі вони це спростовують.

Під час судового розгляду не знайшло свого підтвердженя, у т.ч. показаннями самого потерпілого, твердження обвинувачення про те, що ОСОБА_4 не довів свій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі, у зв`язку з активним опором потерпілого ОСОБА_6 та зникнення його з місця вчинення злочину, а також наданням потерпілому своєчасної кваліфікованої медичної допомоги.

Навпаки, ніщо не заважало ОСОБА_4 вбити потерпілого, оскільки він має перед ним очевидну фізичну перевагу, мав достатньо часу і знарядь для цього (той же кухонний ніж залишився у нього, в кімнаті на стіні зберігався пізніше вилучений ніж по типу мисливського, там же арбалет, напевно малися і господарчі знаряддя сокира тощо), або вчинити убивство іншим способом, оскільки потерпілий впав на підлогу, а потім ще залишався в будинку, а не втікав, активного опору не чинив, що сам і визнав. Оскільки внутрішні органи потерпілого не були ушкоджені, то він під впливом алкоголю продовжував застілля. Обвинувачений не готувався до вчинення злочину, для нього все відбулося спонтанно, внаслідок неправомірної поведінки самого потерпілого. Знаряддя злочину не підбирав, а використав відібраний у потерпілого кухонний ніж, який використовували у своєму застіллі. Раптовість дій обвинуваченого підтверджується неочікуваною неправомірної поведінкою потерпілого, а тим паче ще й у себе вдома. Убивством потерпілому ніколи не погрожував, зупинився з власної волі. Усвідомлюючи, що ОСОБА_6 живий, обвинувачений мав реальну можливість продовжити заподіяння потерпілому ударів ножем у життєво-важливі органи, не маючи для цього жодних перешкод, чого однак не зробив, оскільки не мав умислу на позбавлення його життя. Про це ж свідчить і його посткримінальна ініціативна поведінка, спрямована на надання потерпілому, фактично примусово, медичної допомоги, факту вчинення злочину не укривав. Удар ножем наніс неприцільно і життєво-важливі органи не були ушкоджені.

Обов'язковою ознакою складу злочинів, передбачених ст.ст. 115, 121 КК України є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на заподіяння потерпілому смерті або спричинення тяжких тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Так, умисне заподіяння потерпілому смерті або спричинення тяжких тілесних ушкоджень (ст.ст. 115, 121 КК України) з об'єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на життя або здоров'я іншої людини, шкідливими наслідками, у виді смерті потерпілого або для здоров'я потерпілого у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв'язку між зазначеним діянням та наслідками.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК та положень пунктів 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров'я особи» замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом (коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Верховний Суд України в своїх рішеннях (справи № 5-10кс14, № 5-32кс14) неодноразово вказував, що вирішуючи в справах про злочини проти життя та здоров'я особи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий, суд має виходити із сукупності всіх обставин справи й ураховувати не тільки поведінку винуватого, потерпілого і їх взаємостосунки до злочину, під час і після його вчинення, але й спосіб учинення злочину, застосовані засоби і знаряддя, сам характер заподіяних потерпілим поранень. Про наявність саме прямого умислу можуть свідчити, зокрема, діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого і не призвели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.
Також звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Ціль досягнення суспільно небезпечного результату це конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, у тому числі й замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла й вчиняти замах на їх досягнення.
Цієї ж позиції притримується і Верховний Суд.

На підставі аналізу досліджених доказів, суд встановив, що конфлікт між обвинуваченим ОСОБА_4 і потерпілим ОСОБА_6 виник раптово на ґрунті протиправної поведінки самого потерпілого, який ножем заподіяв поверхневе поранення живота обвинуваченому; знаряддя злочину (ніж зі столу - стандартний кухонний ніж) опинилося в руках обвинуваченого випадково, внаслідок відібрання його у потерпілого в процесі боротьби і припинення його дій, в ході якої ОСОБА_4 у відповідь, умисно завдав потерпілому ОСОБА_6 лише один неприцільний удар в тулуб колото-різане поранення в грудну клітину справа (без ушкодження внутрішніх органів), та, маючи реальну можливість продовжити завдання потерпілому ударів у життєво-важливі органи, наприклад, у ліву частину грудної клітини, в область серця, маючи очевидну фізичну перевагу перед потерпілим утримався від подальших протиправних дій, на місці примирився з потерпілим і вони продовжили застілля, через нетривалий проміжок часу, усвідомивши можливу небезпеку своїх дій для потерпілого, викликав для потерпілого швидку медичну допомогу, сприяв його госпіталізації, видав йому гроші на лікування, отже усвідомив свою вину та намагався запобігти тяжким наслідкам, що свідчить про відсутність у обвинуваченого умислу на вбивство потерпілого. При цьому важливе значення має винна поведінка самого потерпілого і байдуже відношення до отриманих тілесних ушкоджень. Фактично тяжким наслідкам для здоров`я і загрозі для його життя запобіг саме обвинувачений, завдяки діям якого потерпілому була надана кваліфікована медична допомога, за якою той самостійно не звертався і не просив про це оточуючих.

Наведені обставини, в сукупності з даними про локалізацію, характер та механізм утворення тілесних ушкоджень, свідчать про те, що завдаючи потерпілому удар ножем, обвинувачений розраховував на можливі наслідки у виді поранення потерпілого, від чого його здоров`ю буде спричинена шкода, і хоча не бажав, але свідомо припускав такі наслідки. При чому тяжкість цих наслідків у його свідомості не була конкретизована, тобто ОСОБА_4 діяв з невизначеним і непрямим умислом.

У такому випадку є всі підстави констатувати наявність непрямого умислу в діях ОСОБА_4 щодо спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження за якого особа хоча не бажає спричинити, але свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, однак при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкості цієї шкоди. У таких випадках, особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, тобто умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Надані стороною обвинувачення докази, у своїй сукупності, не призводять до безсумнівного висновку про те, що умисел обвинуваченого був спрямований саме на заподіяння смерті потерпілому.

Згідно з частиною 3 статті 62 Конституції України та статтею 17 КПК обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку суд визнає їх мінімально достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого за:

ч. 1 ст. 121 КК України, як

умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Обвинувачений: раніше не судимий; за місцями проживання і роботи характеризується виключно позитивно; має постійне місце проживання; не перебуває на обліках у нарколога, психіатра, органі з питань пробації; оператор організації руху на приаеропортовій площі ВОХОР ТОВ «Ньюс Систем Ам» (Харківський аеропорт); розлучений, але проживає в цивільному шлюбі. За висновком амбулаторної психіатричної експертизи хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки не виявляє, під час вчинення злочину перебував поза них, міг і може усвідомлювати свої дії і керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т. 1 а.с. 147-153, 200-202).

В суді винуватим себе у вчиненні визнаного доведеним злочину визнав повністю, активно сприяв розкриттю злочину, надав визнані правдивими показання і допомогу у встановленні обставин кримінального провадження, щиро розкаявся, бажаючи виправити наслідки вчиненого надав потерпілому домомогу у врятуванні його життя, матеріальну допомогу на лікування, відшкодував витрати на лікування потерпілого в лікарні, що на підставі ст. 66 КК України визнається пом`якшуючими покарання обставинами.

Обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Тобто суд, мотивуючи вид та розмір призначеного ним покарання (основного та додаткового), повинен урахувати всі обставини, які мають значення для його призначення.

Визначаючи вид та міру покарання суд також виходить з того, що: вчинений злочин є тяжким, з позитивної особи обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, його молодий вік, конструктивної поведінки в суді, наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання, і нівелюють обставину, що його обтяжує, позиції потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні і примирилися з обвинуваченим і пробачив його, налагодили добрі відносини, неправомірної поведінки самого потерпілого, який і став ініціатором конфлікту, для потерпілого не настало незворотніх наслідків, пошкоджень внутрішніх і життєво-важливих органів, посткримінальної повіденки обвинуваченого тощо, обвинувачений під вартою перебуває вже 10 місяців, тому на основі засад законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, його необхідно призначити виді позбавлення волі, однак у мінімальному розмірі санкції, дійшовши висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування цього покарання, при застосуванні ст.ст. 75, 76 КК України - звільнення від відбування покарання з випробуванням, але на максимальний термін і покладанням обов`язків, вважаючи саме таке покарання необхідним і достатнім в якості кари за скоєне, для виправлення та попередження нових злочинів.

Важливо, що фактично визначальними доказами на підтвердження конкретних обставин злочину є визнавальні показання самого обвинуваченого в суді і під час слідчого експерименту під час досудового розслідування.

Ці висновки кореспондуються з положеннями п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» судам належить обговорювати питання про призначення менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо.

З урахуванням покарання, що призначається обвинуваченому, запобіжний захід у виді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили, необхідно скасувати.

Обвинувачений під вартою перебуває з 15.10.2018р., тому попереднє ув'язнення необхідно зарахувати у строк покарання.

Оскільки обвинувачений добровільно повністю відшкодував витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину, що і є предметом позову, то суд відмовляє в позові (т. 2 а.с. 50).

Питання про речові докази по справі суд вирішує відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України, для чого необхідно скасувати арешт цього майна (т. 1 а.с. 157-158, 219-220).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 129, 369-378 КПК України,

у х в а л и в:

1. ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, призначивши йому покарання 5 (п`ять) років позбавлення волі.

2.На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання звільнити, якщо він протягом іспитового строку 3 роки не вчинить новий злочин і виконає покладені на нього обов`язки.

3.У відповідності до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 : 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

4.До набрання вироком законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 у виді тримання під вартою - скасувати, негайно звільнити його з-під варти в залі суду.

5.Початок строку відбування покарання обчислювати з моменту проголошення даного вироку, а саме з 19.08.2019р., зарахувавши у строк покарання попереднє ув`язнення з 15.10.2018р. по 19.08.2019р. включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

6.Повністю відмовити в позові про відшкодування витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину.

7.Після набрання вироком законної сили скасувати арешт майна, накладений за ухвалою слідчого судді Балаклійського районного суду Харківської області від 17.10.2018р., а речові докази, які зберігаються в Балаклійському ВП ГУНП в Харківській області за квитанціїю № 188 знищити.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги, через Балаклійський районний суд Харківської області, протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Обвинувачений має право подати клопотання про помилування, ознайомитися з журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Головуючий ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3