Провадження № 11-кп/4820/340/19
Справа № 675/3185/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія :ухвала Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 червня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:
судді - доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференцзв`язку кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 04 квітня 2019 року, -

в с т а н о в и л а:
Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 04 квітня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироків.

Відмовляючи в задоволенні клопотання суд мотивував своє рішення тим, що у вироках Будапештського міського суду від 02 квітня 2003 року та Будапештського Апеляційного суду від 22 квітня 2004 року не визначена дата закінчення строку відбування покарання ОСОБА_8 , а на момент розгляду клопотання, визначена самим ОСОБА_8 дата, 05 липня 2019 року, не настала. Крім того, об`єктивних даних, які б свідчили про те, що ОСОБА_8 підлягає звільненню 05 липня 2019 року, суду не надано.

В поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою визнати виконаним вирок Угорської Республіки щодо нього станом на 05 липня 2019 року. Визначити дату звільнення від відбування покарання 5 липня 2019 року. Вказує, що призначаючи йому покарання у виді довічного позбавлення волі без права на умовне дострокове звільнення, суд першої інстанції порушує його права передбачені ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 28 Конституції України, а також не виконує рекомендації зазначені в рішенні ЄСПЛ «Пєтухов проти України». Посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту. Зауважує, що суд посилаючись на ч.3 ст. 9 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, дійшов хибного висновку, оскільки дана норма не дає право державі, яка виконує вирок, посилювати покарання, яке призначене іноземною державою, або збільшувати його тривалість, а тому судом першої інстанції було порушено вимоги ч.2 ст. 10 та ст.12 цієї Конвенції. Звертає увагу, що в КПК України відсутня норма, яка б дозволила посилити призначене йому покарання судом іноземної держави.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи засудженого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на підтримання поданої апеляційної скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_8 засуджений вироками Будапештського міського суду від 02 квітня 2003 року та Будапештського Апеляційного суду від 22 квітня 2004 року за абз. 1 параграфа 166 та пунктами с, d, f параграфу 166 Кримінального кодексу Угорщини до довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму з можливістю умовного звільнення не раніше ніж через 25 років з остаточною висилкою з території Угорської Республіки.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2014 року визнано зазначені судові рішення Угорської Республіки. Постановлено вважати ОСОБА_8 засудженим за п.п. 1,4 ч.2 ст.115 КК України та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. У відповідності з судовим рішенням Республіки Угорщини визначена можливість вирішення питання про умовно-дострокового звільнення ОСОБА_8 після відбуття 25 років позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 23 вересня 2014 року постанова Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2014 року змінена: ОСОБА_8 вважається засудженим за ст. 93 п.п.г,е КК України в редакції 1960 року до довічного позбавлення волі. В решті постанова залишена без змін.

Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2015 року постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 23 вересня 2014 року щодо ОСОБА_8 залишені без змін.

Ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області від 06 березня 2018 року на підставі ст. 72 ч. 5 КК України ОСОБА_8 зараховано у строк відбування покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі строк тримання під вартою з 05 серпня 2000 року по 22 квітня 2004 року включно.

Доводи засудженого, що суд посилив покарання, яке призначене іноземною державою, колегія суддів відхиляє, оскільки, як вбачається з матеріалів провадження, вид та розмір покарання, визначений засудженому судами України, є аналогічним виду та розміру покарання, призначеного за вироком іноземної держави.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 з наступних підстав.

Згідно п. 3 ст. 9 Європейської конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, виконання вироку регулюється законодавством держави виконання вироку, і тільки ця держава має право приймати всі відповідні рішення.

Відповідно ч.3 ст. 611 КПК України, виконання покарання в Україні стосовно переданої особи, засудженої вироком суду іноземної держави, здійснюється згідно з кримінально-виконавчим законодавством України. До особи, переданої в Україну для подальшого відбування покарання, може бути застосовано умовно-дострокове звільнення, амністію або здійснено помилування у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 81 та 82 КК України передбачена можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засуджених або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Порядок застосування зазначених норм права було роз`яснено у Постанові Пленуму Верховного суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким». Так, згідно п.п.3,4 вказаної постанови, в ідповідно до ч. 1 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Таким чином, для застосування положень статей 81 та 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.

Виходячи із вищезазначених положень, умовно-дострокове звільнення чи заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі, національним законодавством не передбачено.

З огляду на посилання засудженого на порушення його права з підстав неврахування практики Європейського суду з прав людини, міжнародних норм, колегія суддів враховує, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання державою Україна.

За нормами діючого законодавства механізму умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання на більш м`яке стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено.

Проте, національним законодавством передбачений інститут помилування. Так, частиною першою статті 87 КК України встановлена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, а згідно ч. 7 ст. 151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Отже, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.

Посилання засудженого на прийняте 12.05.2019 р. ЄСПЛ рішення у справі «Пєтухов проти України», в якому констатовано порушення статті 3 Конвенції, яке пов`язане з тим, що в державі Україні довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення і вказане рішення є джерелом права для національних судів та підставою для задоволення його заяви, колегія суддів оцінює критично і вважає, що суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19).

Крім того, Верховним Судом України в постанові від 17.12.2013 р. у справі № 21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

За таких обставин, поставлені в апеляційній скарзі вимоги ОСОБА_8 про визначення дати звільнення його від відбування покарання 05 липня 2019 року, не підлягають задоволенню, оскільки не відносяться до питань судової дискреції.

Будь яких порушень норм матеріального та процесуального законодавства судом першої інстанції при прийнятті рішення по розгляду клопотання засудженого, колегія суддів не вбачає, та підстави для задоволення апеляційної скарги засудженого відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 418,419, 537, 539 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:
Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 04 квітня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироків, залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її винесення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Хмельницького
апеляційного суду ОСОБА_2