Справа № 1-кс/593/269/2019
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" липня 2019 р.

Бережанський районний суд Тернопільської області в складі:
слідчого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бережани Тернопільської області матеріали клопотання представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту на майно,-
ВСТАНОВИВ:
Представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 звернувся до суду із клопотанням про зняття арешту із майна, посилаючись на те, що громадянин ОСОБА_5 прийняв спадок, що залишився після смерті Де ОСОБА_6 і згідно рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 04 грудня 2017 року за ним визнане право власності на спадкове майно: автомобіль марки «Шевроле Каптіва», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 та автомобіль марки «Вольсваген Каравела», реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 .

За час свого життя спадкодавець ОСОБА_7 , в червні 2014 року звернувся до Бережанського РВ УМВСУ із заявою про незаконне заволодіння ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , жителями АДРЕСА_1 , належними йому транспортними засобами, що знаходились в гаражі благодійного фонду «Брати Милосердя», що розташований в м.Бережани, вул.Раївська, 67. За цим фактом, 04 червня 2014 року, відомості про вчинення кримінального правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000154, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.І ст. 190 КК України.

Під час проведення досудового розслідування по даній справі, 06 червня 2014 року, слідчим суддею Бережанського районного суду ОСОБА_1 було накладено арешт на автомобілі марки «Шевроле Каптіва», реєстраційний № НОМЕР_1 та автомобіль марки «Вольсваген Каравела», реєстраційний номер НОМЕР_3 .

29 грудня 2016 року заступником начальника відділу начальником слідчого відділення Бережанського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області ОСОБА_10 , винесено постанову про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000154 від 04.06.2014 року на підставі п.2 ч.І ст.284 Кримінально- процесуального кодексу України. Вилучені в кримінальному проваджені зазначені автомобілі та ключі від замків запалювання передано, під розписку, власнику. Однак, у зазначеній постанові не вирішено питання про зняття арешту з зазначених автомобілів автомобілі марки «Шевроле Каптіва», реєстраційний номер НОМЕР_5 , номер кузова НОМЕР_2 та автомобіль марки «Вольсваген Каравела», реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 і орган досудового розслідування та інші зацікавлені посадові особи до суду з клопотанням про зняття з автомобілів арешту не звертались, хоч практична потреба у застосуванні цього заходу повністю відпала. Просить суд зняти арешт із зазначеного вище майна.

В судове засідання заявник не з`явився, хоча про час та місце судового засідання був належним чином повідомлений, однак подав суду заяву у якій просить клопотання задоволити з підстав викладених у змісті клопотання та на основі долучених до клопотання документів.

Прокурор та начальник СВ Бережанського ВПГУНП в Тернопільській області в судове засідання не з`явилися, однак це не перешкоджає слухання справи у їх відсутності.

Дослідивши клопотання та докази подані заявником, суд приходить до наступного висновку.

Де ОСОБА_6 , в червні 2014 року звернувся до Бережанського РВ УМВСУ із заявою про незаконне заволодіння ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , жителями АДРЕСА_1 , належними йому транспортними засобами, що знаходились в гаражі благодійного фонду «Брати Милосердя», що розташований в м.Бережани, вул.Раївська, 67. За цим фактом, 04 червня 2014 року, відомості про вчинення кримінального правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000154, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.І ст. 190 КК України.

06 червня 2014 року, слідчим суддею Бережанського районного суду ОСОБА_1 було накладено арешт на автомобілі марки «Шевроле Каптіва», реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіль марки «Вольсваген Каравела», реєстраційний номер НОМЕР_3 .

29 грудня 2016 року заступником начальника відділу начальником слідчого відділення Бережанського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області ОСОБА_10 , винесено постанову про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000154 від 04.06.2014 року на підставі п.2 ч.І ст.284 Кримінально- процесуального кодексу України.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.
Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.
На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.
Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.
Згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.
Згідно зі статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.
Проте слідчий суддя наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства КПК України не передбачає.
Прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного заявником питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину, тобто з реабілітуючої підстави. Для відновлення справи необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від кримінального переслідування. Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки підозрюваного і таким чином призведе до погіршення її правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного особою питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту її прав та законних інтересів.
Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.
Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.
Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.
Крім того, судом встановлено, що згідно ордеру серії АА №070593 від 24.01.2019 року адвокат ОСОБА_4 представляє інтереси Рене Стокмана у Бережанському районному суді, однак аналізуючи текст угоди від 23.01.2019 року зазначена угода укладена ОСОБА_11 , що діє за довіреністю від ОСОБА_3 із адвокатом ОСОБА_4 . Дослідивши копію Довіреності від 06.10.2016 року вірність якої засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 03.11.2016 року, ОСОБА_5 уповноважує ОСОБА_11 представляти його інтереси лише ОСОБА_11 , тобто без права передачі наданих повноважень третім особам, а тому суд вважає, що укладення угоди із адвокатом ОСОБА_4 від свого імені ОСОБА_11 суперечить дійсній волі ОСОБА_3 і вчинене як слідує із тексту Довіреності 06.10.2016 року з явним перевищенням наданих довірителем повіреному прав.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.170-174 КПК, 19 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту на майно- відмовити.
Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня проголошення ухвали; у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1