Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

26 вересня 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілої ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника-адвоката ОСОБА_7 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000404 за апеляційними скаргами прокурора Костопільського відділу Здолбунівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 та захисника - адвоката ОСОБА_10 на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 13 лютого 2019 року стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, розлученого, з професійно-технічною освітою, раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Острозького районного суду Рівненської області від 04.02.2015 року за ч.3 ст.185, ч.2 ст.289 КК України,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Костопілького районного суду Рівненської області від 13 лютого 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз в загальній сумі 4147 грн.
Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_6 залишено попередній тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту його затримання, тобто з 11 липня 2018 року.

Судом вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винним в тому, що він 10 липня 2018 року близько 19 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння у помешканні свого знайомого ОСОБА_11 , що по АДРЕСА_2 , під час спільного вживання алкогольних напоїв та словесної суперечки, причиною якої стали раптово виниклі неприязні відносини, умисно, протиправно, із значною силою наніс ОСОБА_11 не менше 6 ударів кулаками обох рук та взутими у кросівки ногами у різні частини тіла і голову потерпілого, внаслідок чого спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді крововиливів в жирові капсули нирок з розривом воріт останніх та крововиливом в черевну порожнину, розриву тканини селезінки з внутрішньою кровотечею, розриву коренів легень з кровотечею в плевральні порожнини, крововиливу в брижу кишки та заочеревинну гематому, крововиливів в підшлункову залозу, тканину легень, синці та садна обличчя. Спричинені ОСОБА_11 травматичні ушкодження внутрішніх органів, супроводжувались внутрішньою кровотечею, були небезпечними для життя в момент заподіяння, а тому за цією ознакою відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень. Внаслідок закритої тупої травми тулуба з ушкодженням органів грудної та черевної порожнини, що супроводжувалась внутрішньою кровотечею, ОСОБА_11 помер і між настанням його смерті та отриманими потерпілим тілесними ушкодженнями існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.

В апеляційній скарзі прокурор Костопільського відділу Здолбунівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , не оскаржуючи фактичних обставин кримінального провадження, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
На обґрунтування апеляційних вимог вказала, що обвинуваченому безпідставно призначено покарання, наближене до мінімального розміру, передбаченого санкцією ч.2 ст.121 КК України, оскільки суд не в повній мірі врахував, що останній неодноразово судимий за вчинення злочинів проти життя і здоров`я, після звільнення з місць позбавлення волі вчинив новий злочин, менше ніж за рік часу. На думку апелянта, призначене ОСОБА_6 покарання не є достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів. Просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання ОСОБА_6 та постановити новий, яким призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років 6 (шість) місяців, в решті вирок залишити без змін.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_10 , не погоджуючись з вироком суду, вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, внаслідок чого судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, що є підставою для скасування обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 та закриття кримінального провадження.
В обгрунтування цього зазначив, що стороною обвинувачення не доведено умислу ОСОБА_6 на заподіяння ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть через «раптово виниклі неприязні відносини», оскільки й обвинувачений ОСОБА_6 і свідок ОСОБА_12 заперечували наявність словесного конфлікту, який передував події злочину. Вказав, що суд обґрунтував своє рішення доказами, які не підтверджують вини саме ОСОБА_6 у вчиненні цього злочину, зокрема, свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , потерпіла ОСОБА_5 не були безпосередніми очевидцями події злочину. Судом не спростовані доводи ОСОБА_6 щодо невчинення ним інкримінованого йому злочину. Зазначив, що ні протокол огляду місця події від 10.07.2018 року, ні протокол огляду трупа від 11.07.2018 року не містять даних щодо вчинення ОСОБА_6 злочину. Висновки судово-медичної експертизи підтверджують лише травматичні зміни трупа, однак не є доказами про їх спричинення саме ОСОБА_6 .. Вважає, що висновок суду про виявлена на одязі ОСОБА_6 кров (за відсутності у нього будь-яких тілесних ушкоджень та кровотеч) свідчить про те, що він безпосередньо причетний до вчинення злочину, є лише припущенням, оскільки кров ОСОБА_11 і кров ОСОБА_6 належить до однієї групи. Вважає, що висновок трасологічної експертизи взуття є припущенням, оскільки експерт категорично не зміг вказати про належність слідів саме обвинуваченому, а тому він не може бути покладеним в основу обвинувачення. Також не досліджувалась належність слідів свідку ОСОБА_12 , який був третім під час розпиття алкогольних напоїв в будинку ОСОБА_11 .. На думку апелянта, обґрунтованих доказів на спростування доводів сторони захисту щодо непричетності ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого злочину, не надано. Поряд з цим звернув увагу, що судом не вірно було зазначено строк відбування покарання 11.07.2018 року, оскільки ОСОБА_6 фактично було затримано 10.07.2018 року і це підтверджено відповіддю в.о. керівника Здолбунівської місцевої прокуратури (№35/4-10-18 від 08.10.2018 року). Зазначив про необхідність повторного дослідження доказів, зокрема показів обвинуваченого, свідків та потерпілої.
Просить скасувати вирок суду, кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 закрити на підставі невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченого та вичерпання можливості їх отримати, та звільнити ОСОБА_6 з-під варти.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_10 просить апеляційну скаргу частково задовольнити, вирок суду від 13.02.2019 року скасувати, кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 закрити. Вважає, що оскільки його апеляційна скарга містить доводи щодо невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченого та вичерпання можливості їх отримати, тому апеляційна скарга прокурора не може містити клопотання про призначення ОСОБА_6 більш тяжкого покарання, оскільки встановлення судом факту відсутності достатніх доказів для доведення винуватості особи, що виключає можливість призначення будь-якого покарання такій особі.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора на підтримання апеляційних вимог сторони обвинувачення та безпідставність вимог сторони захисту, міркування захисника-адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 , які просили задовольнити свою апеляційну скаргу та відмовити у задоволенні вимог прокурора, потерпілу ОСОБА_5 , яка заперечувала проти апеляційних вимог сторони захисту та підтримала вимоги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисника слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Ставлячи вимогу про скасування даного вироку та закриття кримінального провадження за відсутності складу кримінального правопорушення в діях ОСОБА_6 , адвокат ОСОБА_10 заявив клопотання про повторний допит обвинуваченого, свідків та повторне дослідження письмових доказів. Захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримала вказане клопотання,не змогла пояснити з яких підстав, передбачених ч.3 ст.404 Кримінального процесуальнго кодексу України (далі - КПК), слід провести повторне дослідження, які процесуальні порушення були допущені місцевим судом при дослідженні.

Так, ч.3 ст.404 КПК передбачає, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Проте, заявляючи клопотання про повторне дослідження доказів, встановлених під час судового розгляду, апелянтом не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами вказаної норми не зазначено, які саме порушення були допущені судом першої інстанції при дослідженні доказів або які докази не були ним досліджені. Незгода сторони захисту із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є підставою для повторного дослідження тих самих доказів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Khayrov v. Ukraine no. 19157/06, § 89, 15 November 2012 суд зауважив, що право обвинуваченого допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення, яке гарантоване пунктом (d) параграфу 3 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може бути обмеженим в інтересах належного відправлення правосуддя.

Хоча це положення втілює принцип, що перед тим, як обвинувачений буде визнаний винним, всі докази проти нього мають зазвичай бути представлені в його присутності на публічному слуханні для надання можливості їх спростувати (Butkevich v. Russia, no. 5865/07, § 90, 13 February 2018), однак воно не вимагає повторного дослідження доказів і фактичних обставин, що були досліджені в змагальному процесі в суді першої інстанції.

Питання про повторне дослідження доказів і фактичних обставин апеляційним судом може постати, лише якщо суд першої інстанції не забезпечив можливість обвинуваченого дослідити докази під час змагальної процедури в суді першої інстанції. Частина третя статті 404 КПК, власне, і забезпечує таку можливість, зобов`язуючи суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження фактичних обставин справи, якщо суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приймає до уваги докази, безпосередньо досліджені судом першої інстанції. При цьому колегія суддів зауважує, що виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо їх не було досліджено під час апеляційного розгляду справи.

Так, відповідно до вимог ст.370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При цьому, колегія суддів зауважує, що законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлено, зокрема, порядком оцінки доказів і визначення відповідно до статті 94 КПК їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд першої інстанції, ухвалюючи вказаний вирок, в повній мірі дотримався зазначених вимог закону, зокрема його висновок про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до ст.94 КПК, яким дана правильна юридична оцінка.

Зокрема, згідно висновку експерта №347 від 09.08.2018 року, дослідженого судом першої інстанції вбачається, що при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_11 були виявлені такі травматичні зміни: крововиливи в жирові капсули нирок з розривом воріт останніх та крововиливом в черевну порожнину; розрив тканини селезінки з внутрішньою кровотечею; розриви коренів легень з кровотечею в плевральні порожнини; крововилив в брижу кишки та заочеревинна гематома; крововиливи в підшлункову залозу, тканину легень; синці та садна обличчя. Всі вищевказані тілесні ушкодження спричинені прижиттєво, незадовго до настання смерті ОСОБА_11 . Спричинені травматичні ушкодження внутрішніх органів, що супроводжувались внутрішньою кровотечею, були небезпечним для життя в момент заподіяння, а тому за цією ознакою відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, інші ушкодження носять ознаки легких тілесних ушкоджень. Масивність тілесних ушкоджень, локалізація їх на різних анатомічних ділянках тіла, в сукупності дають підстави стверджувати, що ушкодження виникли від дії тупих предметів, що можливо при нанесенні ударів такими предметами по тілу потерпілого. Травмуючи дії на тіло потерпілого наносились зі значною силою.
Експерт ОСОБА_14 під час допиту у суді першої інстанції підтвердив вказаний висновок судово-медичної експертизи та зазначив, що при експертизі було встановлено, що удари ОСОБА_11 наносились зі значною силою і більше всього, що вони наносилися ногами.
Також згідно показань свідка ОСОБА_12 , який був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, вбачається, що 10 липня 2018 він разом із ОСОБА_6 та ОСОБА_11 розпивали спиртні напої в будинку ОСОБА_11 (під час цього конфлікту між ОСОБА_6 і ОСОБА_11 не було). Близько 18.00 год. він поїхав у справах, виходив з будинку разом з обвинуваченим, однак не знає чи пішов ОСОБА_6 додому,чи повернувся назад. Біля 19:20 год. повернувся до будинку ОСОБА_11 та виявив його у коридорі на підлозі. Подумав, що останньому стало погано та намагався надати першу невідкладну допомогу, а потім викликав швидку допомогу. При приїзді швидкої допомоги було констатовано смерть ОСОБА_11 і він повідомив про це поліцію.
Показання свідка ОСОБА_12 об`єктивно узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_13 та спростовують доводи захисника ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_12 міг вчинити інкримінований ОСОБА_6 злочин, оскільки в суді першої інстанції ОСОБА_13 , яка також була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, пояснила, що 10 липня 2018 року о 12 год. 31 хв. вона зателефонувала до ОСОБА_12 та повідомила йому, що її автомобіль, який він ремонтував напередодні, знову не заводиться. Приблизно о 18 год. 15 хв. до її господарства на велосипеді приїхав ОСОБА_12 , який ремонтував автомобіль до 19 год. 10 хв. Потім він попросив завести його до будинку ОСОБА_11 , однак свідок відмовилась, тому він поїхав велосипедом.
Водночас, колегія суддів зауважує, що частиною 4 ст.404 КПК імперативно визначено, що суд апеляційної інстанції не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуте в суді першої інстанції. Тобто розгляд справи в суді апеляційної інстанції проводиться тільки відносно обвинуваченого і тільки в межах пред`явленого йому обвинувачення, сформульованого в обвинувальному акті.
Щодо твердження сторони захисту про те, що судом безпідставно зазначено у вироку про «раптово виниклі неприязні відносини» між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , колегія суддів зауважує наступне.
Згідно дослідженої місцевим судом характеристики, ОСОБА_6 схильний до зловживання алкогольними напоями та вчинення хуліганства, за що в минулому притягувався до адміністративної відповідальності. В стані алкогольного сп`яніння він схильний до агресивних дій відносно оточуючих.
При цьому, як було встановлено місцевим судом та підтверджено самим обвинуваченим під час апеляційного розгляду, він раніше неодноразово судимий, в тому числі тричі відбував покарання за злочини проти життя та здоров`я людини спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого настала смерть потерпілого, а також умисного вбивства.
Так, п.2 ч.2 ст.88 КПК передбачено, що докази та відомості, передбачені частиною першою цієї статті, а саме докази, які стосуються судимостей підозрюваного, обвинуваченого або вчинення ним інших правопорушень, що не є предметом цього кримінального провадження, а також відомості щодо характеру або окремих рис характеру підозрюваного, обвинуваченого, можуть бути визнані допустимими, якщо вони подаються для доказування того, що підозрюваний, обвинувачений діяв з певним умислом та мотивом або мав можливість, підготовку, обізнаність, потрібні для вчинення ним відповідного кримінального правопорушення, або не міг помилитися щодо обставин, за яких він вчинив відповідне кримінальне правопорушення.
Тобто законодавець зробив виняток із даного правила, визначивши можливість врахування цих відомостей у разі необхідності пояснення природи дій підозрюваного, обвинуваченого, виявлення його стану свідомості, намірів, умислу, систематичності в поведінці.
Зважаючи на те, що матеріалами кримінального провадження достеменно встановлено, що в момент вчинення злочину ОСОБА_5 перебував в стані алкогольного сп`яніння та, враховуючи його схильність до агресії в такому стані, а також наявність судимостей за вчинення аналогічних злочинів, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що саме розпивання спиртних напоїв і стало причиною раптово виниклих неприязних відносин між обвинуваченим ОСОБА_6 та загиблим ОСОБА_11 .
Щодо доводів про відсутність прямого умислу в обвинуваченого на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, колегія суддів зауважує, що суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, характеризується умисною виною. При цьому заподіяння тяжких тілесних ушкоджень може бути здійснено не лише з прямим умислом, але й непрямим умислом, тобто коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання. Так, до заподіяння тяжкого тілесного ушкодження особа ставиться умисно, а до настання смерті потерпілого від такого ушкодження - необережно. При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.
Тому нанесення ОСОБА_5 потерпілому ударів кулаками рук та ногами взутими у кросівки в область голови та різні частини тіла, в тому числі в життєво важливі органи, з прикладанням значної сили свідчить про те, що обвинувачений усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх наслідки, свідомо припускав їх, хоча й не бажав їх настання.
При цьому, висновок трасологчної експертизи взуття №1.5-313/18 від 21.08.2018 р., який також був предметом дослідження місцевим судом, підтвердив ймовірність залишення сліду низу взяття, розміром 5х100 мм та 25х30 мм, вилученого на місці події, підошвою кросівка на праву ногу, вилученого 11.07.2018 р. у підозрюваного ОСОБА_6 , а слід низу взуття розміром 75х80 мм, вилучений там же, підошвою кросівка на ліву ногу, вилученого 11.07.2018 р. у підозрюваного ОСОБА_6 .
Крім того, згідно висновку судово-імунологічної експертизи №625 від 10 серпня 2018 року на вилученому одязі ОСОБА_5 , а саме джинсах та кросівках, крові, характерної особам з групою О та ізогемаглютинінами анти-А, анти-В, в тому числі потерпілому та обвинуваченому, якщо на момент події в останнього була зовнішня кровотеча.
Водночас, відповідно до висновку судової-медичної експертизи №548 від 26.07.2018 року, тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_6 виявлено не було (т.2, а.с. 20- 23).
Зважаючи на вказане, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що наявність крові на одязі ОСОБА_6 за відсутності у нього будь-яких тілесних ушкоджень та кровотеч, у сукупності із іншими доказами у даному провадженні, свідчить про його причетність до нанесення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 .
Посилання захисника на лист виконувача обов`язків керівника Здолбунівської місцевої прокуратури від 08.10.2018 р. №35/4-10-18, як підставу для обчислення строку відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_6 з 10.07.2018 року, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки зі змісту цього листа вбачається, що працівниками Костопільського ВП ГУНП в Рівненській області було запрошено ОСОБА_6 до відділу поліції з метою перевірки його алібі і до моменту затримання, тобто 03 год. 30 хв. 11.07.2018 р. він виходив з приміщення поліції на вулицю і самостійно повертався. Такі ж дані містить протокол затримання, згідно якого затримання ОСОБА_6 відбулось саме 11.07.2018 р. о 03 год. 30 хв. Доказів на спростування цієї обставини стороною захисту надано не було.
Згідно ст.83 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Разом з тим, теорія кримінального процесу вирізняє прямі та непрямі докази. Так, прямі докази - докази, які дають пряму однозначну відповідь на запитання про те, хто вчинив злочин, або ж вказують на те, що певна особа не могла його вчинити. Прямі докази вказують на наявність чи відсутність обставин головного факту - складу злочину. Непрямі ж докази вказують на окремі факти, на основі логічного аналізу сукупності яких встановлюються окремі елементи складу кримінального правопорушення та інші обставини предмета доказування. Вони можуть вказувати на проміжні факти, які підтверджують предмет доказування у сукупності з іншими доказами.
Зважаючи на те, що хоча очевидців нанесення ОСОБА_6 потерпілому тілесних ушкоджень немає, однак сукупність зібраних під досудового слідства непрямих доказів підтверджують факт побиття обвинуваченим потерпілого ОСОБА_11 , внаслідок чого і настала його смерть.
Встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження свідчать про те, що під час судового розгляду належними та допустимими доказами доведено вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, а заперечення обвинуваченим та його захисником щодо вчинення злочину, колегія суддів розцінює як позицію щодо реалізації права на захист, намагання уникнути передбаченої законом кримінальної відповідальності.

Водночас, відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах санкції частини статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з урахуванням ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 правомірно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України, є тяжким; наслідки злочину - смерть людини; обставини, які пом`якшують покарання - часткове відшкодування потерпілій ОСОБА_5 шкоди в сумі 5 тис. грн.; обставини, які обтяжують покарання - вчинення злочину особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів; дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується негативно, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває; та дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства шляхом призначення покарання мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.121 КК України, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Доводи прокурора про невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_6 внаслідок м`якості, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки мотиви, наведені прокурором в апеляційній скарзі, в повній мірі були враховані судом при ухваленні вироку і не слугують підставами для призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання.
Також є безпідставними доводи захисника ОСОБА_10 про скасування вироку суду першої інстанції та закриття кримінального провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості та вичерпання можливості їх отримати, оскільки ні апеляційна скарга захисника, ні при апеляційному розгляді адвокатом ОСОБА_10 не наведено достатніх підстав для закриття кримінального провадження та не спростовано доказів на підтвердження вини ОСОБА_6 ..
За таких обставин, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст.65 КК України, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого, судом першої інстанції правильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, вирок суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим, підстави для його скасування чи зміни відсутні.
Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
у х в а л и л а :

Вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 13 лютого 2019 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, залишити без зміни, а апеляційні скарги прокурора, який брав участь в суді першої інстанції ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_10 , без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3