Провадження №11-кп/801/1268/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 листопада 2019 року м. Вінниця

Колегія суддів Вінницького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_8 , на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 24.09.2019, якою відмовлено в задоволенні клопотання про заміну покарання на більш м`яке відносно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
засуджено вироком Одеського обласного суду від 12.10.2000 року за ст. 93 п.п. «б,г,ж», ст. 206 ч. 2, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою Верховного Суду України від 01.02.2001 року вирок Одеського обласного суду від 12.10.2000 року щодо ОСОБА_8 , залишено без змін.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.01.2018 року ОСОБА_8 зараховано в строк відбутого покарання за вироком Одеського обласного суду від 12.10.2000 року, строк попереднього ув`язнення з моменту затримання з 31.12.1999 року до набрання вироком законної сили 01.02.2001 року, з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.09.2019 засудженому ОСОБА_8 відмовлено в задоволенні клопотання про заміну покарання не більш м`яке.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ч. 1 ст. 82 КК України передбачено лише можливість заміни більш м`яким покаранням, покарання у виді позбавлення волі призначеного на певний строк. Тобто, заміна до призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі, не передбачена і можлива виключно на підставі ч. 2 ст. 87 КК України, що виходить за межі повноважень суду.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, адвокат ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та задовольнити клопотання засудженого.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що закон України про кримінальну відповідальність набуває законної сили з дня його опублікування.

В свою чергу, засуджений ОСОБА_8 вчинив злочин 30.12.2000 року, тобто у період, коли не існувало покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

На думку адвоката, злочини, які були вчинені у період з 29.12.1999 по 04.04.2000 включно, за які законом про кримінальну відповідальність передбачалось покарання у вигляді смертної кари, до введення нового виду покарання довічного позбавлення волі, засудженим могло бути призначене максимальне покарання у вигляді позбавлення волі не більше 15 років.

З огляду на вказане, захисник вважає необґрунтованим вирок Одеського обласного суду від 12.10.2000, яким ОСОБА_8 засуджено за ст. 93 п.п. «б,г,ж», ст. 206 ч. 2, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі, тому просить його змінити через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком 15 років.

Апеляційний розгляд просив здійснювати в порядку письмового провадження.

Позиції учасників судового провадження.
Заслухавши доповідача, думку адвоката, який підтримав апеляційну скаргу засудженого, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Мотиви Суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_8 засуджений вироком Одеського обласного суду від 12.10.2000 за ст. 93 п.п. «б,г,ж», ст. 206 ч. 2, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 01.02.2001 вирок Одеського обласного суду від 12.10.2000 щодо ОСОБА_8 , залишено без змін.

Згідно ст.6 КК України (в редакції 1960 року) злочинність і караність діяння визначаються законом, який діяв під час вчинення цього діяння.

Закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто, поширюється з моменту набрання ним чинності також і на діяння, вчинені до його видання.

Частиною 2 ст. 6 КК України, в редакції 1960 року визначено, що закон який усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто, поширюється з моменту набрання ним чинності також і на діяння, вчинені до його видання.

Відповідно до положень ст. 93 КК України, в редакції 1960 року, за умисне вбивство, вчинене за обтяжуючих обставин було встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертна кара.

Доводи адвоката про те, що засудженому ОСОБА_8 слід замінити призначене покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк (15 років), є безпідставними.

Згідно ч. 4 ст. 5 КК України в ред. 2001 року, якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Конституційний Суд України у Рішенні № 11 -рп/99 від 29 грудня 1999 року визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального Кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання.

Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність і не підлягають застосуванню.

Верховна Рада України прийняла Закон України від 22.02.2000 року № 1483-ІП "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" (далі - Закон № 1483-ІП, набрав чинності 04.04.2000 року), яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі.

Тобто, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення № 11-рп/99 від 29.12.1999 року і до набрання чинності Законом N 1483-ІП від 22.03.2000 року існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального Кодексу 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом N 1483-ІП стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень .Кодексу 1960 року щодо смертної кари.

У свою чергу, відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-рп/11 від 26.01.2011 року, положенням Конституції України щодо законів, які мають зворотну дію в часі, відповідала частина друга статті 6 Кодексу 1960 року, згідно з якою "закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання". Приписи частини першої статті 5 Кодексу 2001 року розвивають положення частини першої статті 58 Конституції України, а саме: "Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість".

Довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом N 1483-III, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом

Це узгоджується і з практикою Європейського Суду, зокрема, рішеннями Європейського суду з прав людини у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18.05.2006 та "Ткачов проти України" від 13.12.2007, якими визнано, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання, яке було передбачене законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо можливості заміни невідбутої частини призначеного покарання на більш м`яке, колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції про те, що ч. 1 ст. 82 КК України передбачає лише можливість заміни більш м`яким покаранням, покарання у виді позбавлення волі призначене на певний строк. Така заміна покарання у виді довічного позбавлення волі не передбачена і можлива виключно на підставі ч. 2 ст. 87 КК України, що виходить за межі повноважень суду.

Також ч. 3 ст. 82 КК України передбачено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення. З мотивів неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, суд не може замінити невідбуту частину покарання більш м`яким.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 , тому в апеляційну скаргу адвоката слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст.405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 24.09.2019 про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_8 про заміну невідбутої частини покарання на більш м`яке без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.
Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4