П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2019 року
м. Київ

справа № 532/1533/16-к

провадження № 51-9364 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 12 липня 2018 року стосовно
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця смт Магдалинівка Дніпропетровської
області, який мешкає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 153 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 12 липня 2018 року, ОСОБА_6 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 153 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Вирішено питання щодо процесуальних витрат і долю речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що 26 травня 2016 року близько 19.10, проїжджаючи на власному автомобілі «Hyundai Santa Fe», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , у с. Бродщина Кобеляцького району Полтавської області, погодився підвезти до м. Кобеляки ОСОБА_7 , однак не доїжджаючи до вказаного населеного пункту, з метою задоволення статевої пристрасті неприродним способом з неповнолітньою потерпілою, всупереч її волі, поїхав на автомобілі в напрямку с. Гайове, де зупинився на ґрунтовій дорозі поблизу лісосмуги, після чого, погрожуючи застосуванням фізичного насильства, яке потерпіла сприйняла як реальне, використовуючи свою фізичну перевагу, тримаючи останню за руки, вступив з нею в аногенітальний контакт, задовольнивши свою статеву пристрасть неприродним способом.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із постановленим щодо ОСОБА_6 рішенням суду апеляційної інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого внаслідок м`якості, просить його скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно залишив поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність застосування спеціальної конфіскації до належного ОСОБА_6 автомобіля, без використання якого вчинення злочину за викладених в обвинуваченні обставин було б неможливим, і не застосував положення статей 96-1, 96-2 КК України, що призвело до постановлення судового рішення, яке не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України. Також зазначає про те, що призначене ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання, з яким погодився й апеляційний суд, враховуючи конкретні обставини справи, є невиправдано м`яким.
Від захисника ОСОБА_8 надійшли заперечення, в яких він просить відмовити в задоволенні касаційної скарги прокурора.
Також захисник ОСОБА_8 подав заяву про розгляд кримінального провадження без його участі та засудженого ОСОБА_6 .
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити.
Мотиви Суду
Положенням п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК України встановлено, що підставою для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є, зокрема, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

За змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 153 КК України в касаційній скарзі прокурором не оспорюються.

Щодо доводів прокурора, викладених у його касаційній скарзі, про невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого ОСОБА_6 внаслідок м`якості, то вони, на думку колегії судів, є слушними.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в розмірі, наближеному до мінімального, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 153 КК України, врахував відсутність обтяжуючих і пом`якшуючих обставин, тяжкість вчиненого злочину, особу винного, його стан здоров`я.

Не погоджуючись із указаним рішенням, прокурор оскаржив вирок до суду апеляційної інстанції та просив скасувати його й ухвалити новий вирок, зокрема, через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги прокурора в цій частині, погодився з рішенням суду першої інстанції та визнав обґрунтованим і справедливим призначене ОСОБА_6 покарання саме в розмірі 4 років позбавлення волі.

Проте колегія суддів касаційного суду дійшла висновку про те, що таке рішення суд апеляційної інстанції постановив без врахування з достатньою повнотою обставин провадження, того, що злочин учинено стосовно неповнолітньої особи, яка не досягла статевої зрілості.

Суд уважає, що визначений ОСОБА_6 розмір покарання суперечить принципу справедливості та не відповідає його меті виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Тобто апеляційний суд не дотримався вимог статей 50, 65 67 КК України та безпідставно залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора в цій частині.

З огляду на наведене Суд уважає, що ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною та обґрунтованою, її зміст не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, а тому вона підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати вищезазначене та прийняти обґрунтоване, законне й справедливе рішення.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, положень статті 96-1 КК України, то вони не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду, в тому числі й за апеляційною скаргою прокурора, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність викладених в ній доводів щодо застосування спеціальної конфіскації, посилаючись на те, що автомобіль «Hyundai Santa Fe», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , не був визнаний під час досудового розслідування знаряддям злочину, за рішенням слідчого отримав статус речового доказу.

Тому підстав для застосування спеціальної конфіскації з огляду на положення п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України не встановлено.

Суд погоджується з таким висновком апеляційного суду та вважає його достатньо мотивованим, тому касаційну скаргу прокурора в цій частині слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
постановив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 12 липня 2018 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3