Справа № 675/1700/19
Провадження № 1-в/675/153/2019
У Х В А Л А

"10" вересня 2019 р. м.Ізяслав
Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника установи виконання покарання ОСОБА_4 , засудженого ОСОБА_5 , його захисника адвоката ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ізяслав в режимі відеоконференції заяву засудженого ОСОБА_5 про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку суду, відповідно до ст.ст.537, 539 КПК України, -
в с т а н о в и в :
ОСОБА_5 , який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Замкова виправна колонія (№58)», звернувся до суду із заявою, у якій просить суд звільнити його від подальшого відбування покарання в зв`язку із незаконним призначенням йому судом довічного позбавлення волі без належного мотивування призначення саме такого виду покарання. Крім того, засуджений вказує, що довічне позбавлення волі без реальної можливості дострокового звільнення або пом`якшення покарання порушує вимоги міжнародного права, не відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
В судовому засіданні ОСОБА_5 своє клопотання підтримав з підстав, вказаних у ньому, просив суд його задовольнити, додатково пояснивши, що він закінчив 4 курс філосовсько- богословського факультету спеціальності суспільні комунікації в Інституті Богословських Наук, вважається таким, що до дисциплінарної відповідальності не притягувався, має добрі стосунки з родичами, постійно самовдосконалюється, змінився в позитивну сторону, а тому з врахуванням практики Європейського суду з прав людини, яка є частиною національного законодавства України, має бути звільнений від подальшого відбування призначеного йому судом покарання.
Захисник ОСОБА_6 клопотання засудженого підтримала, просила його задовольнити.
Прокурор ОСОБА_3 та представник ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» ОСОБА_4 проти задоволення клопотання заперечили, посилаючись на його безпідставність.
Заслухавши пояснення засудженого та його захисника, з`ясувавши думку прокурора та представника ЗВК №58, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Так, ОСОБА_5 засуджений 21 березня 2002 року вироком судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області за ст.185 ч.1 КК України
(2001 року), ст.142 ч.3, ст.93 п.п. «а», «г», «е», ст.42 КК України (1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацію всього належного йому майна за виключенням житла. Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 30 липня 2002 року вирок судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області від 21 березня 2002 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
На ОСОБА_5 було накладено 9 дисциплінарних стягнень (останнє в 2003 році), які на даний момент погашені. Засуджений не заохочувався.
У відповідності до ст.152 КВК України підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.
Покарання у виді довічного позбавлення волі має початок його обрахунку, але не має кінцевого терміну відбуття покарання.
Національним законодавством України не передбачена можливість застосування до осіб, що відбувають довічне позбавлення волі, умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або пом`якшення невідбутої частини покарання відповідно до ст.ст.81, 82 КК України.
Так, для застосування положень статей 81 та 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.
Проте, національним законодавством передбачений інститут помилування. Так, ч.1 ст.87 КК України встановлена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.
Згідно з ч.2 ст.87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.
Отже, нормами Кримінального кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Щодо посилання в заяві засудженого на те, що підставою його звернення до суду є наявність рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України», відповідно до якого застосування довічного позбавлення волі суперечить нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то суд зазначає наступне.
Так, в п.187 рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України» від 12.03.2019 року наголошено, що має місце порушення ст.3 Конвенції у зв`язку з незменшуваним довічним позбавленням волі.
Проте, у п.193 вказаного рішення Суд вказав, що Держави, які домовляються, користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішень про доцільну тривалість тюремного ув`язнення за окремі злочини, сам факт того, що довічне позбавлення волі може відбуватися у повному обсязі, не означає, що воно протирічить ст.3 Конвенції, відповідно перегляд довічного ув`язнення не обов`язково призведе до звільнення відповідного засудженого.
Водночас, відповідно до п.194 Суд розкрив систематичну проблему, яка закликає до здійснення мір загального характеру. Характер визнаних порушень щодо неможливості скоротити довічний вирок у відповідності зі ст.3 Конвенції передбачає, що для належного виконання даного рішення від Держави - відповідача може потребуватися створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду зобов`язаний гарантувати розгляд у кожній конкретній справі того, чи виправдано тривале ув`язнення на законних пеналогічних підставах та зобов`язано дозволити довічно засудженим передбачати з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення та при яких обставинах у відповідності зі стандартами, що розроблені у прецедентному праві ЄСПЛ.
Таким чином, посилання засудженого ОСОБА_5 на прийняте 12.03.2019 року Європейським судом з прав людини рішення у справі «Пєтухов проти України», як на джерело права для національних судів та підставу для задоволення його заяви, суд оцінює критично і вважає, що суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог статті 3 Конвенції.
Так, гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19).
Крім того, Верховним Судом України в постанові від 17.12.2013 року у справі №21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.
Таким чином, на даний час відсутні підстави звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, оскільки механізму перегляду судом покарання у виді довічного ув`язнення та прийняття відповідного рішення в національному законодавстві не існує (крім можливості помилування).
Щодо посилання засудженого на невідповідність вироку Апеляційного суду Хмельницької області від 21.03.2002 року вимогам кримінального закону, то слід зазначити, що зазначений вирок відносно ОСОБА_5 набрав законної сили, був предметом перегляду Верховним Судом України, а суд першої інстанції не вправі давати оцінку такому вироку та вирішувати питання, які вирішуються судом при розгляді справи по суті та його перегляді в касаційній інстанції. Крім того, санкція ст.93 КК України (1960 року) в редакції, що діяла на момент вчинення злочину засудженим, передбачала такий вид кримінальної відповідальності як довічне позбавлення волі, а тому відсутні підстави для застосування судом ч.3 ст.74 КК України.
За таких обставин заява засудженого ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.372, 537, 539 КПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Заяву засудженого ОСОБА_5 про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку суду, відповідно до ст.ст.537, 539 КПК України, залишити без задоволення.
Ухвала суду може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1