УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2019 року

м. Київ
справа № 344/3936/18
провадження № 51-2179ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року в межах кримінального провадження за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Івано-Франківська, проживаючого у тому АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
За вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 листопада 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК із застосування ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 31 грудня 2017 року приблизно 02:00, перебуваючи в більярдному клубі "Dinaris", що по вул. Чорновола, 30, в м. Івано-Франківську, після зіграної з потерпілим ОСОБА_5 партії в більярд, вході словесного конфлікту, причиною якого стала вирішення питання про оплату за гру, кулаком правої руки вдарив потерпілого у голову, від чого останній вправ зі стільця, а ОСОБА_4 , схопивши цей стілець, два рази ударив ним потерпілого по голові, в результаті чого заподіяв останньому тяжкі тілесні ушкодження, у вигляді закритої черепно-мозкової травми із забоєм головного мозку середнього ступеня, крововиливу під тверду мозкову оболонку в правій лобно-скронево-тім`яній ділянці, вдавленого перелому тім`яних кісток, лінійного перелому лобної та скроневої кістки справа, що є небезпечними для життя в момент спричинення.
Івано-Франківській апеляційний суд ухвалою від 07 лютого 2019 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог прокурор указує на те, що апеляційний суд не спростував доводів апеляційної скарги прокурора про невмотивоване призначення місцевим судом засудженому ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК. При цьому, на думку прокурора, суд апеляційної інстанцій, погодившись з встановленими місцевим судом обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , не повною мірою врахував обставину, що його обтяжує, а саме вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, а також не достатньо врахував суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_4 злочину та його тяжкість. Прокурор вважає, що призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК не буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність і обґрунтованість судового рішення у цій частині прокурором не оскаржується.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Конституційний Суд України у Рішенні від 02 листопада 2004 року № 15 рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Згідно приписів ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу України.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 із застосуванням ст. 69 КК згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про його особу, а саме, що він негативно ставиться до вчиненого та позитивно характеризується за місцем проживання. При цьому місцевий суд відніс, повне визнання ОСОБА_4 своєї вини, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування заподіяної потерпілому шкоди та перше притягнення до кримінальної відповідальності до обставин, що пом`якшують покарання, а вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння до обставини, що його обтяжує.
З урахуванням наведеного місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що сукупність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 та істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним злочину, дають підстави для призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК.
Враховуючи викладене суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов правильного висновку про можливість призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 69 КК та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок м`якості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Верховний Суд погоджується з висновком місцевого суду, залишеним без змін апеляційним судом, про можливість призначення засудженому ОСОБА_4 більш м`якого покарання, ніж передбаченого санкцією статті за якою його засуджено. Таке покарання, на думку Верховного Суду, відповідає принципам законності, індивідуалізації, справедливості та співмірності. Підстав вважати його явно несправедливим унаслідок м`якості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3