Справа № 675/1513/19
Провадження № 1-в/675/145/2019
У Х В А Л А

"11" вересня 2019 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 , з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , засудженого ОСОБА_4 , захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізяслав у режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк,
в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням, у якому зазначає, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі без реальної можливості дострокового звільнення порушує вимоги ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі ««Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року, просить замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та зарахувати відбутий ним строк покарання до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 клопотання підтримали та просили його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 проти задоволення клопотання заперечив, посилаючись на його безпідставність.

Заслухавши пояснення засудженого та його захисника, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши надані матеріали, суд приходить до висновку, що клопотання до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ОСОБА_4 засуджений вироком судової колегії в кримінальних справах Хмельницького обласного суду від 08 травня 2001 року за ст.ст. 193 ч. 1, 142 ч. 3, 93 п.п. а, г, е, і, 42, 43 КК України в редакції 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна за вчинення в ніч з 13 на 14 травня 2000 року за попереднім зговором групою осіб під час розбійного нападу умисного вбивства з корисливого мотиву двох осіб з особливою жорстокістю.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 27 листопада 2001 року вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін, приведено у відповідність з чинним КК України: дії ОСОБА_4 перекваліфіковані зі ст. 193 ч. 1 КК України в редакції 1960 року на ст. 357 ч. 1 КК України 2001 року, остаточне покарання згідно з ст. 43 КК України 1960 року залишено без змін.

Як вбачається з наданої адміністрацією Державної установи «Хмельницький слідчий ізолятор» характеристики на ОСОБА_4 від 06 серпня 2019 року, останній прибув до вказаної установи 10 листопада 2018 року. Не працевлаштований. За час відбування покарання характеризується негативно, допустив 38 порушень вимог режиму утримання, 37 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності. 1 стягнення не погашено в установленому законом порядку. Не заохочувався. У взаємовідносинах з персоналом установи не завжди дотримується правомірних та ввічливих відносин, трапляються випадки неадекватної поведінки. Має охайний зовнішній вигляд. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Участі в організації та проведенні виховних заходів в установі не приймає. Підтримує соціальні зв`язки з рідними. Перебуває на профілактичному обліку як особа, схильна до втечі.

У своєму клопотанні засуджений, крім іншого, стверджує, що стаття 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вимагає наявності реальної можливості дострокового звільнення від довічного позбавлення волі. Натомість, національне законодавство України не передбачає права умовно-дострокового звільнення таких осіб та права на перегляд вироку через певний строк відбування покарання. Кримінальний закон передбачає можливість звернутися до Президента України за помилуванням, однак, таке право на практиці реалізувати неможливо.

Зазначені недоліки законодавства, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, на думку ОСОБА_4 , є підставою для заміни йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

З доводами ОСОБА_4 суд не погоджується.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй, та не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи відповідно до положень ч. 1 ст. 58 Конституції України.

Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 3 КК України злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, оскільки категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права передусім є недискримінаційним підходом, та не є неупередженістю, оскільки це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину за ст. 93 КК України в редакції 1960 року та межі покарання за санкцією цієї статті КК відповідатимуть один одному, а й те, що покарання буде перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 КК України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) та практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним, що узгоджується з рішенням у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року.

Відповідно до ст. 82 КК України передбачена можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Порядок застосування зазначених норм права було роз`яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким». Так, згідно з п. 4 вказаної постанови, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Таким чином, для застосування положень ст. 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.

Виходячи із вищезазначених положень законодавства, заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням національним законодавством не передбачена.

З огляду на необхідність врахування практики Європейського суду з прав людини, міжнародних норм, суд враховує, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання державою Україна.

Дійсно, при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09 липня 2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

У 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого передбачено мінімальний строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Таке право на помилування в Україні передбачено ст. 87 КК України.

Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

У підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.

Суду не надано право оцінювати достатність чи недостатність даних для звільнення від довічного ув`язнення.

Чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Посилання засудженого ОСОБА_4 на прийняте 12 березня 2019 року Європейським судом з прав людини рішення у справі «Пєтухов проти України», в якому констатовано порушення статті 3 Конвенції, яке пов`язане з тим, що в державі Україні довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення і вказане рішення є джерелом права для національних судів та підставою для задоволення його заяви, суд оцінює критично і вважає, що суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19).

Крім того, Верховним Судом України в постанові від 17 грудня 2013 року у справі № 21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

На даний час відсутні підстави для заміни призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, оскільки механізму перегляду судом покарання у виді довічного ув`язнення та прийняття рішення про заміну покарання не існує.

До цього часу неузгодженості в Кримінальному кодексі України законодавчим органом не усунуті.

Доводи засудженого про те, що відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод становлять невід`ємну частину національного законодавства, є джерелом права та мають вищу юридичну силу, ніж національний закон, тому для їх застосування не обов`язково внесення змін до законів України; на виконання рішень Європейського суду з прав людини Україна не повинна обов`язково приймати закони, оскільки такі закони приймаються тільки на виконання рішень проти України, рішення Європейського суду з прав людини проти інших держав є обов`язковими для правильного тлумачення вимог Конвенції; згідно зі ст. 27 Віденської Конвенції Україна не може використовувати внутрішнє (національне) право для обґрунтування неможливості виконання міжнародного договору, коли клопотання засудженого ґрунтується на Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, чим порушено його право, передбачене вимогами ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є слушними, оскільки вони не узгоджуються не тільки з національним законодавством з цього приводу, а також з практикою Європейського суду з прав людини, яка викладена в рішеннях у справах «Вінтер проти Сполученого Королівства» та «Кафкаріс проти Кіпру» та ін.

Відтак, клопотання ОСОБА_4 до задоволення не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1