УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року

м. Київ
справа № 328/2530/18
провадження № 51-5620ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 12 серпня 2019 року в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань

за № 50000865 від 30 серпня 2018 року, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Чернече Балтського району Одеської області, жительки

АДРЕСА_1 , раніше судимої за вироком Токмацького районного суду Запорізької області від

24 травня 2018 року за ч. 1 ст. 289 КК до покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді громадських робіт на строк 240 год.,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК.
Встановлені обставини
За вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 25 лютого

2019 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК, та відповідно до ч. 3 ст. 60, ч. 3 ст. 61 цього Кодексу, ч. 2 ст. 373 КПК та п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» звільнено від покарання, оскільки санкцією закону передбачено лише такі покарання, які з огляду на її стан не можуть бути до неї застосовані.
Як убачається з вироку місцевого суду, ОСОБА_5 , будучи судимою за вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 24 травня 2018 за ч. 1 ст. 289 КК до покарання у виді громадських робіт на строк 240 год., 5 липня

2018 року письмово ознайомленою з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт та поінформованою під підпис про відповідальність за ухилення від відбування зазначеного покарання, зарахованою згідно з наказом начальника відділу у справах молоді та спорту Токмацької міської ради

ОСОБА_6 від 5 липня 2018 року № 36-ОД «Про зарахування на громадські роботи» для відбування покарання у виді громадських робіт з 9 липня 2018 року,

у період із 9-го по 11 липня 2018 року, маючи умисел на ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт та реалізуючи його, умисно порушила графік відбування покарання та без поважних причин не з`являлася для відбування покарання.
11 липня 2018 року ОСОБА_5 було винесено письмове попередження про те, що в разі продовження порушення порядку та умов відбування покарання її може бути притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК. Незважаючи на це ОСОБА_5 продовжувала реалізовувати свій єдиний злочинний умисел, направлений на ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, у період із 16-го по 31 липня 2018 року вона не вийшла на громадські роботи.
31 липня 2018 року ОСОБА_5 удруге було винесено письмове попередження про те, що в разі продовження порушення порядку та умов відбування покарання її може бути притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК.
Протягом липня 2018 року ОСОБА_5 допустила 15 прогулів.
31 липня 2018 року ОСОБА_5 було видано направлення на громадські роботи в Остриківську сільську раду, де вона повинна була приступити до громадських робіт із 1 серпня 2018 року, однак остання продовжувала умисно ухилятися від відбування покарання у вигляді громадських робіт у період

із 1-го по 15 серпня 2018 року відпрацювала всього 4 год., а саме 10 серпня

2018 року, після чого із зазначеного дня по 17 вересня 2018 року до вказаної сільської ради для відпрацювання громадських робіт не з`являлась.
Таким чином, ОСОБА_5 умисно ухилилася від відбування покарання, відпрацювавши лише 12 год. громадських робіт, невідбута частина складає

228 год.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 12 серпня 2019 року відмовив у задоволенні апеляційної скарги прокурора, а вирок місцевого суду щодо

ОСОБА_5 залишив без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі прокурор зазначає про істотні порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає про те, що з урахуванням пом`якшуючих покарання обставин, даних, які характеризують особу ОСОБА_5 , апеляційний суд мав постановити вирок і призначити останній більш м`яке покарання, ніж те, що передбачено законом (ч. 2

ст. 389 КК) у виді штрафу.
Мотиви Верховного Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
У касаційній скарзі не оскаржуються висновки суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину та кваліфікації її дій за ч. 2

ст. 389 КК.
Разом із тим, посилання прокурора на істотне порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону є формальним, оскільки касаційна скарга не містить посилань на жодні з положень КПК, яких, на думку прокурора,

не дотримався суд апеляційної інстанції не навівши обґрунтування відповідно до

ст. 412 КПК.

Крім того, безпідставним є посилання у касаційній скарзі прокурора на неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не ґрунтуються на вимогах КК.

Так, санкція ч. 2 ст. 389 КК визначає лише покарання у виді арешту на строк до шести місяців або обмеження волі на строк до трьох років.

Згідно з ч. 3 ст. 60 та ч. 3 ст. 61 КК арешт не застосовується до жінок, які мають дітей віком до семи років, а обмеження волі не застосовується до жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня

2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд не вправі перейти до більш м`якого виду покарання у випадках, коли санкцією закону, за яким засуджується особа, передбачено лише такі покарання, які з огляду на її вік чи стан не можуть бути до неї застосовані. В таких випадках суд за наявності для того підстав відповідно до ст. 7 КПК повинен закрити справу і звільнити особу від кримінальної відповідальності або постановити обвинувальний вирок і звільнити засудженого від покарання.
Тому доводи прокурора про те, що апеляційний суд мав застосувати положення

ст. 69 КК і призначити ОСОБА_5 покарання у виді штрафу, не ґрунтуються на вимогах кримінального закону.
Встановивши, що обвинувачена є особою, котра має дітей віком до семи й до чотирнадцяти років ( ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 і ОСОБА_10 2009-го, 2011-го, 2012-го і 2014-го років відповідно), що згідно зі статтями 60 та 61 КК їй не може бути призначено жодне з альтернативних видів покарань, визначених санкцією ч. 2 ст. 389 КК, що відсутні підстави для закриття справи та звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відповідно до ч. 2

ст. 373 КПК постановити обвинувальний вирок і звільнити ОСОБА_5 від покарання.

Доводи в касаційній скарзі прокурора є аналогічними за змістом доводам, наведеним у його апеляційній скарзі, й уже були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, який належним чином їх перевірив та обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення, з чим погоджується касаційний суд.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Оскільки інших доводів щодо незаконності ухвали апеляційного суду прокурор у касаційній скарзі не навів, а з наведених у касаційній скарзі мотивів та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити прокурору у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 12 серпня

2019 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3