Справа №:755/6220/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2019 р. слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 про арешт майна, в рамках кримінального провадження №0004429 від 07 травня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України,
в с т а н о в и в:
прокурор Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Мотивуючи клопотання, прокурор посилається на те, що згідно інформації КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 19 червня 2019 року №062/14-8871 (И-2019) первинна реєстрація права власності на 9/25 частин квартири АДРЕСА_1 проведена за ОСОБА_4 на підставі довідки ЖБК «Темп» №24 від 03 квітня 1992 року. Інші 16/25 частин на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі довідки ЖБК «Темп» №25 від 03 квітня 1992 року.
У подальшому право власності на 9/25 частин зазначеної квартири перейшло та зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору дарування, посвідченого 03 вересня 1992 року, а на 16/25 зареєстровано за ним же на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 04 березня 1994 року.
Однак, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом ОСОБА_7 05 вересня 2018 року за ОСОБА_8 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 16 лютого 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 під №122.
Відповідно до копії зазначеного договору дарування квартири від 16 лютого 2009 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_8 вказану квартиру; договір посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_9 під №122 та викладено на спеціальному бланку нотаріального документа серії ВМВ №965738.
У подальшому, 11 вересня 2018 року право власності на цю квартиру зареєстровано за ОСОБА_10 на підставі договору дарування квартири від 11 вересня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 під. №2326 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).
Після цього, 16 липня 2019 року приватним нотаріусом ОСОБА_11 право власності на цю квартиру зареєстровано за ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого вказаним нотаріусом 16 липня 2019 року під номером №880.
Разом з тим, згідно інформації Київської державної нотаріальної контори від 20 червня 2019 року №1717/01-21 приватним нотаріусом ОСОБА_9 за реєстровим номером №122 вчинена інша нотаріальна дія та в іншу дату 15 січня 2009 року. Проте за 16 лютого 2009 року реєстровий номер №122 відсутній.
Таким чином, реєстрація права власності на вказану квартиру за ОСОБА_8 здійсненна на підставі підробленого договору дарування, шляхом обману, та у подальшому незаконно перепродана спочатку ОСОБА_10 , а згодом ОСОБА_12 .
Постановою прокурора Київської місцевої прокуратури №4 від 03 липня 2019 року квартиру АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0004429 від 07 травня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
За вказаним фактом розпочато кримінальне провадження №0004429 від 07 травня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, про що внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Враховуючи те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт не було тимчасово вилучене, то розгляд клопотання в силу ч. 2 ст. 172 КПК України можливо здійснити без повідомлення власника майна.
Прокурор в судове засідання не з`явився, проте направив заяву у якій просить розглядати клопотання без його участі, вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити.
Слідчий суддя, вивчивши клопотання, дослідивши матеріали додані до клопотання, дійшов такого висновку.
Відповідно до частини першої ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Згідно частини другої цієї статті КПК арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у наведених випадках, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно за сукупності даних розслідуваного злочину, відповідає вимогам ст. 98 цього Кодексу.
Речовими доказами згідно ч. 1 ст. 98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Отже, майно, яке за обґрунтованої підозри органу досудового розслідування, має одну або декілька ознак, наведених у ст. 98 КПК України, може набути статусу речового доказу за рішенням слідчого, яке відповідно до вимог ч. 3 ст. 110 КПК України приймається у формі постанови і з наведенням мотивів такого рішення.
Постановою прокурора Київської місцевої прокуратури №4 від 03 липня 2019 року квартиру АДРЕСА_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0004429 від 07 травня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
У судовому засіданні слідчим суддею не встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, тобто не містить правових підстав для арешту майна, достатності доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження або не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становитиме особистий і надмірний тягар для володільця майна, тому підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170-173, ст. 175, ст. 309, 372, ст. 392, ст. 532 КПК України, слідчий суддя
п о с т а н о в и в:
клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 задовольнити.
Накласти арешт шляхом позбавлення права відчуження майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).
Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 .
Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з моменту її оголошення або отримання її копії, безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Роз`яснити сторонам кримінального провадження, що підозрюваний, захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за їх клопотанням, якщо вони доведуть, що в подальшому в застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідчий суддя: ОСОБА_1