Номер провадження: 11-сс/813/1922/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07.08.2019 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000468, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.06.2018 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч.1 ст. 362 КК України,-

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07.08.2019 року задоволено клопотання старшого слідчого відділу СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене з прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_9 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000468, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.06.2018 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч.1 ст. 362 КК України.
Накладено арешт на майно, яке вилучене під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .
Своє рішення про накладення арешту на вищевказане майно слідчий суддя мотивував тим, що зазначені речі та документи є об`єктом кримінального правопорушення та зберігають на собі сліди кримінального правопорушення, тому мають суттєве значення для подальшого розслідування вказаного кримінального провадження та необхідності у проведенні слідчих (розшукових) та процесуальних дій, в тому числі експертних досліджень.

Зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість, просить скасувати ухвалу про накладення арешту, ухвалити нову про відмову в задоволені клопотання слідчого про накладення арешту на вищевказане майно.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 24.07.2019 року на обшук, яка досліджувалася під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно, у рамках кримінального провадження надано дозвіл на проведення обшуку слідчим ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Разом з тим, як вбачається з постанови від 29.08.2019 року обшук за адресою АДРЕСА_1 було проведено та протокол складено слідчим ОСОБА_12 , якого не було уповноважено на виконання цієї процесуальної дії. Тому вважає, що отримані під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 фактичні дані є недопустимими доказами у кримінальному провадженні, за таких підстав вилучені банківські картки та мобільний телефон не мають статусу речових доказів у цьому провадженні і накладення арешту на них не відповідає завданням арешту на майно.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження у судове засідання не перешкоджає проведенню розгляду клопотання про арешт майна, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Враховуючи, що участь прокурора не є обов`язковою при розгляді даного клопотання, він був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомив про причини свого неприбуття, сторони по справі не заперечували проти розгляду апеляційної скарги без участі прокурора, апеляційний суд вважає за можливим та необхідним апеляційний розгляд провести за відсутності прокурора.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника та володільця майна, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України, оскільки належним чином не мотивовано мету та підстави накладення арешту на вищевказане майно, не зазначено яке відношення до кримінального провадження має вилучене в ході обшуку зазначене майно, а також не долучено документів на підтвердження належності такого майна відповідним особам.

Як убачається з клопотання слідчого, в ході проведення досудового розслідування встановлено, що 16.05.2018 року, після розвантаження на станції «Чорноморська» 4-х вагонів вантажного потягу сполучення ст. Рубанка ст. Чорноморська Одеської області встановлено, що група осіб, шляхом віджиму розвантажувального люка вагонів та пошкодження запірних пломбувальних пристроїв вагонів, проникли до сховища вагонів, звідки таємно викрали зернову культуру кукурудзу у кількості 10 т 990 кг, спричинивши ТОВ «АТ Каргіл» матеріальну шкоду на загальну суму 61 554 гривень.

Крім того, 25.02.2019 року, після прибуття на станцію «Чорноморська» потягу, який слідував з ст. Рубанка до ст. Чорноморська виявлено, що в період з 23.02.2019 по 24.02.2019 невстановлені особи, шляхом віджиму розвантажувального люку та пошкодження запірних пломбувальних пристроїв вагону № 95760765 потягу скоїли крадіжку зернових культур кукурудзи у кількості 2 т 900 кг, що завдало ТОВ «Злата-Трейд» матеріальну шкоду на загальну суму 12 615 гривень.

Відповідно до клопотання слідчого, органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_7 причетний до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 362 КК України, відомості про яке внесено до ЄРДР 13.06.2018 року за №0000468.

При цьому до клопотання долучено:

- комерційний акт, №420008/9 від 16.03.2019 року, відповідно до якого виявлено пошкодження запірних пристроїв ж/д вагону та нестачу кукурудзи, яка в ньому перевозилася, на загальну суму 17023 гривень;

- довідку про спричинену шкоду ТОВ «ЗЛАТА-ТРЕЙД» на суму 12615 гривень;

- протоколи допиту свідків ОСОБА_13 від 03.08.2018 року, ОСОБА_14 від 18.08.2018 року, ОСОБА_15 ;

- протокол допиту представника потерпілого ТОВ «АТ Каргіл» ОСОБА_16 , які надали пояснення щодо обставин кримінального правопорушення;

- протокол обшуку від 03.08.2019 року за місцем проживання ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено два мобільних телефони та шість банківських карток;

- протокол огляду вилучених речей від 03.08.2019 року;

- постанова старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_17 від 03.08.2019 року, якою визнано речовими доказами вилучені в ході проведення вищевказаного обшуку предметів;

- протокол допиту підозрюваного ОСОБА_18 від 03.08.2019 року.

В клопотанні слідчий як підставу накладення арешту зазначив лише те, що вилучене майно є речовим доказом у даному кримінальному провадженні, та з метою недопустимості подальшого розпорядження цим майном, прийшов до висновку про необхідність накладення на нього арешту.

Разом з тим, в клопотанні слідчий лише перерахував майно, на яке він просив накласти арешт, однак не вказав власників цього майна, та не навів належного обґрунтування того, яке відношення має саме це майно у даному кримінальному провадженні.

З тексту оскаржуваної ухвали вбачається, що приймаючи рішення за результатами розгляду клопотання, слідчий суддя обмежився лише перерахуванням в цій ухвалі встановлених під час досудового розслідування даних, які викладені у клопотанні слідчого та положень вимог кримінального процесуального закону, які є підставою для прийняття рішення про накладення арешту на майно та не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України і не надав відповідної правової оцінки клопотанню слідчого, оскільки воно не містить належного обґрунтування мети та підстави накладення арешту на зазначене у клопотанні майно, не зазначено власників цього майна, а також не мотивовано яке відношення має саме це майно у даному кримінальному провадженні.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що норми п. 4 та п. 5 ч. 5 ст. 173 КПК України передбачають, що у своїй ухвалі про накладення арешту на майно слідчий суддя зазначає, крім іншого, також заборону розпоряджатися або користуватися майном у разі її передбачення та вказівку на таке майно та порядок виконання ухвали.

Як вбачається зі змісту резолютивної частини ухвали (а.с. 39), слідчий суддя вищевказаної вимоги кримінального процесуального закону не дотримався та не зазначив конкретний спосіб виконання ухвали про накладення арешту та спосіб обтяження майна, допустивши таким чином ще одне істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що завадило йому прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Висновки апеляційного суду.
За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді незаконною та невмотивованою, та приходить до висновку про те, що при розгляді клопотання та постановленні ухвали були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які унеможливлювали прийняття законного та обґрунтованого рішення, які у відповідності до вимог ст. 409 та 412 КПК України є підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Крім того, встановлені апеляційним судом обставини вказують на невідповідність клопотання слідчого вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України.

Частина 3 статті 172 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду при прийнятті до розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно не звернув уваги на його невідповідність вимогам ст. 171 КПК України та не виконав приписів ч. 3 ст. 172 КПК України, згідно яких встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, своєю ухвалою повертає клопотання прокурору для усунення недоліків.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею районного суду в порядку ч.3 ст.172 КПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання слідчого прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07.08.2019 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000468, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.06.2018 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч.1 ст. 362 КК України скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого СВ СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_9 , про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000468, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.06.2018 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч.1 ст. 362 КК України, повернути прокурору для усунення недоліків клопотання протягом 72 годин з моменту отримання копії ухвали Одеського апеляційного суду.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4