Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-сс/4809/189/19 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2019 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький в режимі відеоконференції апеляційну скаргу скаржника ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 26.04.2019 року

інші учасники судового засідання:
прокурор ОСОБА_7 ,

скаржник ОСОБА_6 .

З клопотанням про арешт майна до Новомиргородського районного суду Кіровоградської області звернувся цивільний позивач ОСОБА_6 . У клопотанні ОСОБА_6 , посилаючись на вимоги ст.170 ч.2 п.4, ст.172 КПК України просив накласти арешт на квартири, яка є власністю ОСОБА_8 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; ринкова вартість вказаної квартири становить 303500 грн. В обґрунтування клопотання ОСОБА_6 зазначає, що ним подано позов у вказаному вище кримінальному проваджені, відповідачем у якому є ОСОБА_8 , при цьому ціна позову складає 1080000грн. (40000 доларів США). ОСОБА_6 вказує, що метою накладення арешту на згадане нерухоме майно є запобігання можливості його відчуження ОСОБА_8 .

Ухвалою слідчого судді Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 26.04.2019 року в задоволенні клопотання цивільного позивача ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001317 від 25.03.2013 року відмовлено.

Слідчий суддя обґрунтував своє рішення тим, що, слідчим суддею не встановлено можливих суб`єктів, на майно яких процесуальний закон надає право накласти арешт, оскільки з досліджених у судовому засіданні матеріалів кримінального провадження № 0001317 та наданих ОСОБА_6 письмових документів вбачається, що підозра ОСОБА_8 або іншим особам не була оголошена за будь-якою статтею КК України, відповідно вона не має статусу підозрюваної або обвинуваченої. Щодо ОСОБА_8 також відсутній вирок суду, яким би вона була засуджена.
Посилання ОСОБА_6 на те, що ОСОБА_8 має статус обвинуваченої не знайшло свого підтвердження у ході судового розгляду клопотання слідчим суддею.
Не погоджуючись з даним рішенням скаржник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій вказав, що по даному кримінальному провадженні порушено строки досудового розслідування.
Просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою накласти арешт на майно лише в частині заборони на відчуження майна, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_8 , а саме квартири площею 32,75 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .
Також просить встановити термін прокурору та слідчому на завершення досудового розслідування у відповідність до ст. 219 КПК України.
Заслухавши доповідач, скаржника ОСОБА_6 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали апеляційної скарги та зваживши її доводи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з таких підстав.
Як вбачається з витягу з ЄРДР, 25.03.2013 року зареєстровано кримінальне провадження № 0001317 з правовою кваліфікацією за ст.190 ч.3 КК України.
Вказане провадження знаходиться у провадженні начальника СВ Новомиргородського ВП Маловисківського відділу ГУНП України в Кіровоградській області ОСОБА_9 .
Під час досудового розслідування потерпілим ОСОБА_6 подано цивільний позов в порядку ст.128 ЦПК України. У позові вказано, що відповідачем є обвинувачена ОСОБА_8 (т.2 кримінального провадження № 0001317, а.с.203-207).
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст. ст. 170 173 КПК України слідчий суддя для прийняття законного та обґрунтованого рішення повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).
Згідно до ч.6 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати, окрім іншого: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що підозра ОСОБА_8 не була оголошена за будь-якою статтею КК України, відповідно вона не має статусу підозрюваної або обвинуваченої та відсутній вирок суду, яким би вона була засуджена.
Оскільки арешт у згаданому вище кримінальному провадженні може бути накладений лише на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, слідчий суддя прийшов до вірного висновку, що не встановлено можливих суб`єктів, на майно яких процесуальний закон надає право накласти арешт.
Матеріали кримінального провадження не містять відомості щодо пред`явлення підозри ОСОБА_8 , та учасники судового розгляду не заперечили стосовно цього. Прокурором зазначено, що наразі відсутні достатні підстави для пред`явлення підозри.
Колегія суддів звертає увагу скаржника ОСОБА_6 , що у відповідності до ст. 19 КК України, осудною визнається особа, яка під час вчинення злочину могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.
Не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.
Не підлягає покаранню особа, яка вчинила злочин у стані осудності, але до постановлення вироку захворіла на психічну хворобу, що позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними. До такої особи за рішенням суду можуть застосовуватися примусові заходи медичного характеру, а після одужання така особа може підлягати покаранню.
Осудність - це психічний стан людини, за якого вона під час вчинення злочину могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Осудність - юридична передумова вини і кримінальної відповідальності, обов`язкова ознака суб`єкта злочину. Лише психічно здорова людина свідомо обирає варіанти поведінки, здатна розуміти те, що чинить, і тому може бути відповідальною за свої суспільне небезпечні діяння. Здатність керувати своїми діями свідчить про можливість ставити перед собою ' певні завдання, мету і, відповідно, розв`язувати їх і досягати бажаного результату, проявляти свою волю у цьому напрямі чи навпаки, утримуватися від необдуманих вчинків і спокус.
Неосудність - це психопатологічний стан людини, за якого вона під час вчинення суспільне небезпечного діяння не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Неосудність виключає можливість притягнення особи до кримінальної відповідальності (ч. 2 ст. 19).
Твердження ОСОБА_6 , що він на підставі ст. 128 КК України має право пред`явити позов до ОСОБА_8 , оскільки вона є неосудною особою не відповідає дійсності та вірному тлумаченню значення поняття «неосудна особа».
Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя, відмовляючи в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про арешт, діяв у спосіб і у межах чинного законодавства, а тому доводи апелянта стосовно незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.
Порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.
Враховуючи встановлені факти та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 128, 170-173, 376, 404, 422 КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу скаржника ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 26.04.2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001317 від 25.03.2013 року без зміни.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: ( підписи )
Згідно з оригіналом:

Суддя Кропивницького
апеляційного суду ОСОБА_2