Справа № 346/3313/19
Провадження № 1-кс/346/1627/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

Слідчий суддя Коломийського міськрайонного суду ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

адвоката представника цивільного позивача - ОСОБА_3

представник Коломийської міської ради ОСОБА_4

адвоката ОСОБА_5

розглянув клопотання цивільного позивача ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000469 від 10 вересня 2019 року щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 194 КК України, про застосування заходів забезпечення у кримінальному провадженні.

Клопотання надійшло до суду 12 вересня 2019 року.

Суд перевірив надані матеріали клопотання, включаючи витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження в рамках якого було подано клопотання та дослідивши докази по даних матеріалах, заслухавши думку учасників,-

ВСТАНОВИВ:

Цивільний позивач ОСОБА_6 звернулася в суд з клопотанням про застосування заходів забезпечення у кримінальному провадженні ,а саме накладення арешту на земельні ділянки, та заборони проведення будівельних робіт на вказаних земельних ділянках.

У клопотанні зазначено, що в ході досудового розслідування встановлено, що у кримінальному провадженні № 0000469 від 10 вересня 2019 року щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 194 КК України , громадяни ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , під виглядом реконструкції, розуміючи, що не мають права на знесення будівлі, повністю знесли частину спільної будівлі за адресою АДРЕСА_1 , з облаштуванням котловану, що призвело до руйнування нерухомого майна - частини будівлі, що належить ОСОБА_6 - реєстраційний номер майна 06 свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видане 29.12.2014, видавник: Реєстраційна служба Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області.

В ході досудового розслідування було встановлено, що дії правопорушників спрямовані на забудову трьох земельних ділянок, хоча цей факт був прихований від відділу архітектури та містобудування Коломийської міської ради та органів ДАБІ. Діяннями вказаних вище осіб нанесено велику майнову та моральну шкоду власникові ОСОБА_6 .

Цивільний позивач просить накласти арешт на земельні ділянки: :18:001:0182 площа (га): 0.0031 Цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, власник Коломийська міська рада , , орендар фізична особа ОСОБА_8 , адреса: АДРЕСА_2 ;

:18:001:0053 площа (га): 0.0171 власник фізична особа ОСОБА_8 , адреса: АДРЕСА_2 ;

:18:001:0095 площа (га): 0.004 власник Коломийська міська рада , , орендар фізична особа ОСОБА_10 , адреса: АДРЕСА_3 .

та обмежити використання земельних ділянок частково

:18:001:0182 площа (га): 0.0031 Цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, власник Коломийська міська рада , код ЄДРПОУі 04054334, орендар фізична особа ОСОБА_8 , адреса: АДРЕСА_3 ;

:18:001:0053 площа (га): 0.0171 власник фізична особа ОСОБА_8 , адреса: АДРЕСА_2 ;

:18:001:0095 площа (га): 0.004 власник Коломийська міська рада , , орендар фізична особа ОСОБА_10 , адреса: АДРЕСА_3 .

шляхом заборони проведення будівельних робіт на вказаних земельних ділянках.

В судовому засіданні представник цивільного позивача вимоги клопотання підтримала.

Статус цивільного позивача ОСОБА_6 встановлено,в матеріалах справи є цивільний позов ОСОБА_6 від 10.09.2019 року,яка є одночасно потерпілою по даній справі.

Адвокат ОСОБА_5 , який представляє інтереси ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в судовому засіданні вимоги клопотання заперечив в повному обсязі. Вказав,що вважає,що в спірному будинку є два окремих приміщення, одне з яких належить його довірителям, відповідно вони мають право використовувати свою власність на свій розсуд, що ї успішно роблять. Хоча обидва приміщення по АДРЕСА_1 ,а саме приміщення №1 та приміщення №2 і розділені одною несучою стіною, однак вважає, що нічого спільного ці два приміщення не мають, і його довірителі законно розпочали будівництво на своїй території. Дозволів на початок будівництва з цивільним позивачем-потерпілою його довірителі на брали, виготовили всю будівельну документацію і розпочали будівництво, оскільки всі будівельні матеріали оплачені і укладені договори з підрядними організаціями. Крім цього,вказує на те,що заборони вже неодноразово були накладені судами першої інстанції, однак були скасовані апеляційною інстанцією. Просить в вимогах клопотання відмовити.

Представник Коломийської міської ради подане клопотання заперечила, вказала,що була проведена позапланова перевірка законності проведення початкових робіт, відповідно складено акт №13 від 1.04.2019 року,яким встановлено відсутність порушень вимог законодавства власниками приміщення в АДРЕСА_2 . Просить в задоволенні клопотання відмовити.

Заслухавши думку представника цивільного позивача, адвоката ОСОБА_5 ,представника Коломийської міської ради , вивчивши матеріали, додані до клопотання, суд приходить до наступного висновку.

10.09.2019року в Коломийський ВП ГУНП надійшла ухвала Коломийського міськрайонного суду від 06.09.2019року, про зобов`язання внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою, поданою 08.08.2019 в Коломийський ВП ГУНП

10.09.2019 року відомості про кримінальне правопорушення відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 214 КПК України було внесено ОСОБА_11 слідчим СВ Коломийського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000931 від 10 вересня 2019 року за ознаками ст.194 ч.1 КК України.

Так, як вбачається з матеріалів справи власником приміщення в АДРЕСА_4 є ОСОБА_6 . Власником приміщення в АДРЕСА_2 є ОСОБА_8 .

Досудовим слідством встановлено,що громадяни ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , під виглядом реконструкції, розуміючи, що не мають права на знесення будівлі, повністю знесли частину спільної будівлі за адресою АДРЕСА_1 , з облаштуванням котловану, що призвело до руйнування нерухомого майна - частини будівлі, що належить ОСОБА_6 - реєстраційний номер майна 06 свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , видане 29.12.2014, видавник: Реєстраційна служба Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області.

На даний час є з ухвали слідчого судді Коломийського міськрайонного суду від 15 липня 2019 року, 2 серпня 2019 року та 5 серпня 2019 року,якими призначено судову будівельну експертизу щодо спірного приміщення, та зобов`язано надати гр. ОСОБА_8 всю будівельно-технічну документацію в рамках порушеного кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт на майно допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України.

У відповідності до ст.171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач. В матеріалах справи є заява потерпілої,яка є одночасно цивільним позивачем від 10 вересня 2019 року.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...»

Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Руденко проти України», зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно.

37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення.

38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).»

У відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «EastAlliance Limited" проти України», зазначено : «167.Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу та Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див рішення по справі «Іатрідіс проти Греції»,заява №31107/96 , п.58,ECHR 1999-II. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності верховенства права, що включає свободу від свавілля.

168.Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою яку прагнуть досягти».

Суд зазначає, що з підписанням Угоди про асоціацію з Європейським Союзом Президентом нашої держави, та ратифікацією її вищим законодавчим органом - Верховною Радою України,- Україна, як держава, яка намагається вступити до європейського співтовариства в якості повноправного члена, повинна поважати в першу чергу право приватної власності всіх і кожного зокрема, як основоположне право особи, оскільки право приватної власності є основним постулатом і наріжним каменем європейських цінностей, непорушним і основою європейської спільноти, якого повинна дотримуватись кожна держава, яка є членом чи асоційованим членом європейської спільноти.

Таким чином, в частині клопотання про накладення арешту на земельні ділянки,на які вказує цивільний позивач, суд вважає передчасним,з огляду на вищезазначені рішення ЄСПЧ та існуюче право власності. Так, наклавши арешт на земельні ділянки,суд позбавить можливості їх власникам розпоряджатись,користуватись та володіти належним чином і це може бути в подальшому використано сторонами як повну заборону на вищеозначені дії,що суперечитиме загальним засадам права власності.

Чинний Житловий Кодекс регулює майже всі питання щодо змін, які мешканці будинків можуть собі дозволити.
Так, за статтею 100 Житлового кодексу - виконання наймачем робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, які НЕ передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, НЕ потребують отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію НЕ потребується.
В свою чергу, виконання робіт, визначених частиною першою цієї статті, внаслідок яких змінюється площа, кількість чи склад приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду, допускається за письмовою згодою наймодавця (орендодавця), якщо інше не передбачено договором найму (оренди).
Одночасно із вищезазначеним, заборонено проводити будь-які будівельні роботи, спрямовані на руйнування або погіршення технічних характеристик несучих стін (часткове руйнування, потоншення, створення додаткових навантажень). Отримання відповідного дозволу - це обов`язкова процедура не тільки при знесенні несучіх стін, але і при створення на них додаткових навантажень.
Перелік будівельних робіт, на виконання яких не вимагається дозвіл, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2009 р. N 1104.
До таких відносяться:
- перепланування квартир у багатоквартирних житлових будинках та кімнат у гуртожитках, а також об`єктів громадського призначення із збереженням несучої конструкції, без перевищення допустимих навантажень на перекриття, стіни та фундаменти за умови дотримання існуючих архітектурно-планувальних вимог, державних будівельних норм, місцевих правил забудови;
- відновлення або посилення чи поліпшення окремих конструкцій будівель та споруд, зокрема таких, що перебувають в аварійному стані, без зміни їх функціонального призначення і архітектурного вигляду;
- установлення приладів для ведення відокремленого обліку енергоносіїв, гарячої і холодної води;
- улаштування чи закриття дверних або віконних прорізів;
- збільшення житлової чи допоміжної площі шляхом демонтажу перегородок, комор, печей, камінів, грубок, вітрин, засклення балконів і лоджій.
Згідно Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України 17.05.2005 N 76 - до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.
А переобладнання, в свою чергу, це: улаштування в окремих квартирах будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів.
Таким чином, можна зробити висновок, що для таких видів робіт як (перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків, улаштування в окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів) на підставі статей 100, 152 Житлового кодексу та постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2009 р. N 1104 дозволів НЕ вимагають.
У випадку, якщо самовільне перепланування або переобладнання приводить до погіршення технічного стану жилого будинку в цілому та порушуються права інших споживачів, зазначені роботи виконуються виконавцем послуг, питання відшкодування вартості цих робіт власником, наймачем (орендарем) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення вирішується у судовому порядку.
У відповідності до Рішення Конституційного Суду України від 2.03.2004 року № 4рп-2004 зазначено,що згідно з частиною першою статті 1 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, а отже, у їхню власність як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду. Закон врегульовує також відносини, пов`язані з виникненням, оформленням та набуттям права приватної власності на квартири та інші об`єкти приватизації державного житлового фонду.
Допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону, стають об`єктами права спільної власності співвласників будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання співвласників будинку.
Набуте громадянами право на квартири державного житлового фонду та належні до них допоміжні приміщення є непорушним (стаття 41 Конституції України, забезпечується державою і захищається судом (стаття 55 Конституції України).
Відповідно до Конституції України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т.ін.
Правовий режим майна, що перебуває у спільній власності власників квартир, має визначатися, відповідно до Конституції України (пункт 7 частини першої статті 92), виключно законами України.
Згідно резолютивної частини рішення КС України допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 9.11.2011 року №14-рп-2011 визначено,що із змісту пункту 2 статті 10 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" вбачається, що в ньому не встановлено обмежень щодо набуття права власності на допоміжні приміщення будинку залежно від підстав набуття права власності на житло. Наведене відповідає Конституції України та узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в Рішенні від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004, згідно з якою у багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями (абзац перший підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини).
Відповідно до частини другої статті 382 Цивільного кодексу України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.
Згідно зі статтею 19 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" від 29 листопада 2001 року № 2866-ІІІ спільне майно співвласників багатоквартирного будинку складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно перебуває у їхній спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільній частковій власності.
Таким чином, на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку поширюється правовий режим як спільної сумісної, так і спільної часткової власності, який передбачає особливий порядок здійснення правомочностей власника щодо володіння, користування і розпорядження. При цьому в законодавчому порядку не виокремлюються суб`єкти права спільної власності залежно від підстав набуття права власності на квартиру.
Правовим регулюванням відносин спільної сумісної власності в Україні визначаються особливості здійснення прав власників виходячи з її правового режиму. Ці особливості полягають у різних формах реалізації відповідного права: при спільній сумісній власності - шляхом взаємного волевиявлення усіх співвласників, при спільній частковій власності - лише за волею власника відповідної частки, виділеної в натурі з майна, що є у спільній сумісній власності.
За законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення.
Згідно резолютивної частини даного рішення власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.
Рішення КС України є обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.
Таким чином, Рішеннями КС України від 2004 року, та 2011 року визначено,що всі власники приміщень в будинку є співвласниками допоміжних приміщень без встановлення будь-яких переваг у праві користування, розпорядження чи володіння даними приміщеннями. Більше того , оскільки на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку поширюється правовий режим як спільної сумісної, так і спільної часткової власності, який передбачає особливий порядок здійснення правомочностей власника щодо володіння, користування і розпорядження і ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т.ін.
Будьякі дії співвласників таких будинків щодо допоміжних приміщень, можливі тільки за згоди всіх співвласників даних допоміжних приміщень.

Відповідно, з огляду на те,що гр. ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 своїми діями,а саме будівництвом, руйнують не тільки свою частку майна,а і майно цивільного позивача-потерпілої гр. ОСОБА_12 , суд вважає що подане клопотання в частині обмеження використання земельними ділянками підлягає до задоволення. Так, як вбачається з пояснень адвоката ОСОБА_5 жодного дозволу на проведення будівельних робіт у співвласника іншої частини приміщення гр. ОСОБА_6 не було отримано,будівництво розпочато без погодження з нею, хоча обидва приміщення в будинку по АДРЕСА_1 мають одну спільну несучу стіну і відібрання такого дозволу передбачено Рішеннями Конституційного Суду. Суд виходить з того, що цивільному позивачу самовільним будівництвом вже нанесено шкоду і подальше будівництво може призвести до більш серйозних наслідків. Більше того, суд вважає,що оскільки ухвалою слідчого судді було призначено експертизу законності будівництва на земельних ділянках,які належать вищезазначеним особам, а отже особи, що допустили таке будівництво повинні були б утриматись від будь-яких дій, хоча б до закінчення проведення експертизи та отримання висновку по технічній документації та дозволам на будівництво спірного об`єкту, який має спільну несучу стіну з нерухомістю цивільного позивача-потерпілої ОСОБА_6 ..

Суд виходить з принципу безпеки гр.Беля, яка є власником частини приміщення, оскільки в випадку , коли будівельними роботами буде зруйновано і її власність, або при продовженні будівництва загинуть люди в будівлі гр. ОСОБА_6 , то наслідки такого будівництва будуть мату іншу правову кваліфікацію.
З огляду на це, твердження адвоката Атаманюка ,що наявна несуча стіна між приміщеннями №1 та АДРЕСА_5 , не впливає на будівництво і це є два окремих приміщення, суд не бере до уваги ,оскільки вони є неправдивими і суперечать матеріалам справи.
Так само, твердження адвоката ОСОБА_13 про те,що його довірителі оплатили будівельні матеріали, уклали договори підряду і не можуть чекати, суд не бере до уваги, оскільки такі пояснення, з огляду на спір між сторонами і діючі Рішення Конституційного Суду, які є обов`язковими для виконання, з огляду на відсутність згоди ОСОБА_6 ,як співвласника спірного приміщення на проведення будівельних робіт , є необгрунтованими.
На думку суду, обмеження використання зазначених земельних ділянок для подальшого будівництва призведе до неможливості приховування, пошкодження, псування, втрати, знищення, використання, перетворення чи передачі спірної частини приміщення.

Враховуючи вищенаведене та ст.41 Конституції України, ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Руденко проти України», Рішення Європейського суду з прав людини по справі «East Alliance Limited" проти України», Рішення Конституційного Суду України від 2.03.2004 року № 4рп-2004, рішення Конституційного Суду України від 9.11.2011 року №14-рп-2011, та керуючись ст.ст.27,40,87,98,107,131,132,170,171,233 КПК України,-

у х в а л и в:
Клопотання задовольнити частково.

Обмежити використання земельних ділянок,а саме на земельні ділянки-

-:18:001:0182 площа (га): 0.0031 Цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, власник Коломийська міська рада , код ЄДРПОУі 04054334, орендар фізична особа ОСОБА_8 , адреса: АДРЕСА_3 ;

-:18:001:0053 площа (га): 0.0171 власник фізична особа ОСОБА_8 , адреса: АДРЕСА_2 ;

-:18:001:0095 площа (га): 0.004 власник Коломийська міська рада , , орендар фізична особа ОСОБА_10 , адреса: АДРЕСА_3 , -

шляхом заборони проведення будівельних робіт на вказаних земельних ділянках до моменту закінчення проведення призначеної будівельно-технічної експертизи.
В решті вимог клопотання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`яти днів.

Суддя: ОСОБА_1