Дата документу 11.11.2019 Справа № 334/7220/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/1830/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2019 року, якою щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 115 КК України,

задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, по 17 грудня 2019 року включно,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2019 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора задовольнити частково та змінити ОСОБА_8 запобіжний захід, застосувавши до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту з 20.00 години вечора до 06.00 години ранку за адресою: АДРЕСА_1 з покладанням обов`язку з`являтися за кожною вимогою до суду, та звільнити ОСОБА_8 з-під варти, посилаючись на час перебування ОСОБА_8 під вартою з 30.05.2019.

Апелянт вважає, що з урахуванням того, що ОСОБА_8 раніше не судимий, має постійне місце проживання, постійну роботу, його мати потребує матеріальної допомоги, потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_8 на нього не чинив тиск і не тисне, також немає доказів вчинення ним тиску й на матір, відсутні ризики можливого переховування ОСОБА_8 від суду та незаконного впливу на потерпілого та свідків, а сама по собі тяжкість кримінальних правопорушень, не може бути підставою для тримання особи під вартою.

Захисник вважає, що суд, посилаючись на раніше встановлені ризики, не навів обставин, які б переконливо виправдовували подальше тримання ОСОБА_8 під вартою, оскільки він має постійне місце проживання, відсутні докази на підтвердження ухилення ОСОБА_8 від явки до суду, прокурором не підтверджена наявність паспорту громадянина України для виїзду за кордон та підготування ОСОБА_8 буд-яких дій, спрямованих на здійснення заходів для залишення країни або місця проживання, отже, вчинення ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, є малоймовірним, висновок суду щодо перешкод з боку обвинуваченого кримінальному провадженню не вмотивований, так як суд не зазначив, у чому саме може полягати таке перешкоджання, і не навів обставин на підтвердження цього.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, захисника, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

З наданих матеріалів вбачається, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 115 КК України,

Під час підготовчого судового засідання прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд першої інстанції, врахувавши обставини вчинення кримінальних правопорушень, в яких обвинувачується ОСОБА_8 , та їх тяжкість, дані про особу обвинуваченого, дійшов висновку про те, що існують ризики, передбачені пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, у зв`язку з чим, продовжив обвинуваченому строк тримання під вартою.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

За змістом ст. 199 КПК України, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

При цьому, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_8 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли останній перебував у процесуальному статусі підозрюваного.

Отже, основною метою застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою на стадії судового розгляду фактично є забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Суд першої інстанції, перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, правильно встановив, що заявлені ризики, такі як можливість обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .

Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 не одружений та не має на утриманні неповнолітніх дітей або осіб, щодо яких піклується, не працює, що не свідчить про наявність у нього стійких соціальних зв`язків.

Крім того, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні двох особливо тяжких кримінальних правопорушень проти життя двох осіб, у стані алкогольного сп`яніння, одне з яких, передбачене ч. 2 ст. 115 КК України, карається позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі.

Хоча тяжкість покарання і не є визначеним елементом при продовженні щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, разом з цим, врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993.

При цьому, колегія суддів враховує й те, що відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в України найвищою соціальною цінністю.

Отже, наразі існує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Також, на думку колегії суддів, наявний ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків, виходячи з того, що на даному етапі розгляду кримінального провадження, докази у справі досліджені не в повному обсязі, а з потерпілою ОСОБА_10 обвинувачений взагалі мешкає за однією адресою.

З огляду на вказані обставини, обґрунтованими є ризики того, що в разі застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, останній може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих, тобто, вчинити дії, передбачені пунктами 1 та 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з`ясувавши і дослідивши всі обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, врахувавши характер і ступінь суспільної небезпечності кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , дані про особу обвинуваченого, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він обвинувачується, за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, обґрунтовано продовжив строк тримання обвинуваченого під вартою, навівши в ухвалі мотиви прийнятого ним рішення.

Підстави, на які послався суд першої інстанції, виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.

Що стосується даних про особу обвинуваченого, на які захисник посилається в апеляційній скарзі, а саме, відсутність у ОСОБА_8 судимостей, наявність постійного місця проживання та роботи, а також, що його мати потребує матеріальної допомоги, що, до того ж, не підтверджено матеріалами провадження, то вони, як вважає колегія суддів, не можуть бути підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки жодним чином не вплинули і не стали стримуючим фактором у його поведінці, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для застосування та продовження щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який є превентивним заходом та має на меті припинити та запобігти ймовірним ризикам у майбутньому, не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані судом як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку обвинуваченого.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції від 18 жовтня 2019 року по доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 .

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2019 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, по 17 грудня 2019 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: