ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 543/685/18 Номер провадження 11-кп/814/958/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
представника потерпілого ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава кримінальне провадження № 0000095 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Онішки, Оржицького району Полтавської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою:, АДРЕСА_2 , громадянина України, українця, з базовою загальною середньою освітою, не одруженого, працюючого, не судимого,
за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 30 травня 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 30 травня 2019 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.
Судом вирішено питання щодо цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 у кримінальному провадженні, який задоволено частково.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду у розмірі 11479 (одинадцять тисяч чотириста сімдесят дев`ять) гривень 81 копійка.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень..

Як зазначено у вироку, 25.04.2018 року близько 21 години 00 хвилин ОСОБА_7 знаходився на вулиці Набережна поряд з господарством №20 в с. Онішки Оржицького району Полтавської області разом із потерпілим ОСОБА_11 . Під час розмови у ОСОБА_7 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до ОСОБА_11 , виник злочинний умисел на нанесення останньому тілесних ушкоджень.
Діючи по раптово виниклому злочинному умислу, спрямованому на умисне нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , з метою доведення свого злочинного умислу до кінця ОСОБА_7 перебуваючи на проїжджій частині вулиці Набережна поряд з господарством АДРЕСА_3 , підійшов до ОСОБА_11 та наніс йому один удар кулаком правої руки в область лівого ока, від чого ОСОБА_11 впав на землю. Продовжуючи свої злочинні дії спрямовані на умисне нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , ОСОБА_7 підійшов до останнього, який в той час знаходився у лежачому положенні на спині, та умисно наніс один удар правою ногою ОСОБА_11 по його правій нозі в область великогомілкової кістки на межі середньої та нижньої третини.
В результаті чого, своїми умисними злочинними діями ОСОБА_7 заподіяв потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження, згідно з висновком судово-медичної експертизи №142 від 18.05.2018 року, у вигляді: закритого гвинтоподібного перелому правої великогомілкової кістки на межі середньої та нижньої третини зі зміщенням, ділянка блідо-рожевої депігментації шкіри в лівій виличній ділянці голови, яка утворилась від загоювання садна, вищезазначені ушкодження утворились від дії тупого (тупих) предмету (предметів), можливо в указаний в ухвалі строк, і по ступені тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
Не погоджуючись з рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційною скаргою звернувся обвинувачений ОСОБА_7 , який в поданій апеляційній скарзі просить скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що суд першої інстанції помилково визнав належними та допустимим доказами акт судово-медичного обстеження №122 від 07.05.2018, висновки судово-медичних експертиз №142 від 18.05.2018 та №144 від 18.05.2018, показання і протоколи слідчих експериментів з потерпілим ОСОБА_11 від 11.05.2018, свідками ОСОБА_12 та ОСОБА_13 від 08.05.2018, висновок судово-медичної експертизи №63 від 05.04.2019, які, на думку апелянта, отримані з порушеннями вимог чинного законодавства.

Стверджує, що тілесні ушкодження у вигляді перелому ноги потерпілого та садна лівої ділянки голови, виникли внаслідок його неумисних дій, пов`язаних з обеззброєнням потерпілого від металевого прута, які він підтверджував під час слідчого експерименту за його участю від 12.02.2019, але до обвинувального акту не надано жодного висновку експерта, щодо механізму утворення гвинтоподібного чи косо-гвинтоподібного перелому ноги потерпілого та про утворення садна лівої ділянки голови виключно від удару кулаком руки, а не ударі об поверхню металевих воріт, ґрунт та інші травмуючі чинники при падінні в момент контакту з собакою.

Також стверджує, що судом першої інстанції необґрунтовано не враховано показання свідків сторони захисту ОСОБА_14 виключно з підстав родинного зв`язку між ними та ОСОБА_15 , оскільки всі обставини їй відомі лише з його слів, але враховано показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які є дружиною і сином потерпілого, і, крім того, свідка ОСОБА_12 також не був очевидцем конфлікту між ним та потерпілим, і всі обставини свідку ОСОБА_12 були відомі зі слів самого потерпілого.

Вказує, що місцевим судом не враховано, що внаслідок агресивних дій з боку потерпілого він дуже злякався за своє життя і мав себе захищати. Крім того, він одразу ж викликав на місце події працівників поліції.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та просили її задовольнити, прокурора, який просив залишити вирок суду без змін та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

У відповідності зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно з п.2 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Норма ст.411 КПК України визначає, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: 1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; 2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; 3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; 4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Як передбачено ч.1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, досудове та судове слідство у ній проведено з дотриманням вимог кримінально - процесуального закону, а висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину за якій він засуджений, ґрунтується на зібраних у справі доказах, які відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються сукупністю досліджених у судовому засіданні та детально наведених у вироку доказів і є правильними.

Доводи викладені в апеляції обвинуваченого про недоведеність його вини були предметом перевірки в суді першої інстанції та спростовані в ухваленому вироку.

Колегія суддів, вважає доводи викладені у вироку суду правильними та не ставить їх під сумнів. Місцевий суд у вироку надав належну оцінку показанням обвинуваченого, який заперечував свою причетність до заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, зазначивши, що вина ОСОБА_7 в інкримінованому злочині підтверджена, зокрема, показаннями потерпілого та свідків-очевидців ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , щодо завдання ударів саме обвинуваченим, також даними, що містяться у протоколах слідчих експериментів, у яких детально зафіксовані показання потерпілого щодо механізму завдання ударів ОСОБА_7 .

Так, допитаний місцевим судом потерпілий пояснив, що з обвинуваченим ОСОБА_7 близько року назад розпочався конфлікт і 25 квітня 2018 року, через погрози зі сторони обвинуваченого його родині, між ним та обвинуваченим, на дворі, виник конфлікт в результаті, якого він отримав удар з правої сторони в скроню, потім ще один удар в щелепу, від чого він втратив рівновагу, почав «з`їжджати» по воротах і впав, а ОСОБА_7 при цьому намагався придавити його коліном. Вибігла зі свого двору матір обвинуваченого, намагалася відтягти свого сина, при цьому навіть розірвала на ньому одяг, але він продовжував добивати ногами. Він побачив, що нога зламана, стопа трималася лише на шкірі, а тому зміг тільки доповзти до веранди будинку. Зазначив, що ніяка собака з подвір`я матері обвинуваченого не вибігала. На дворі не було темно, так як вулиця освітлюється ліхтарем. Свідками цих подій були його дружина та син, які перебували на подвір`ї, матір обвинуваченого з`явилась коли він вже лежав на землі і кричав « ОСОБА_16 , що ти робиш?», а той добивав його ногами. Поліція приїхала, коли він вже лежав на каталці швидкої допомоги. Обвинувачений навіть відмовився допомогти дотягти його до карети швидкої допомоги, тільки матюкався, при цьому він був тільки в трусах, так як матір порвала його одяг, коли відтягувала його.

Наведені показання потерпілого узгоджуються з актом судово-медичного дослідження (обстеження) №122 від 07.05.2018 року, згідно якого у ОСОБА_11 встановлені тілесні ушкодження у вигляді закритого гвинтоподібного перелому правої великогомілкової кістки на межі середньої та нижньої третини зі зміщенням, ділянка блідо рожевої депігментації шкіри в лівій виличній ділянці голови, яка утворилася від загоювання садна, вищезазначені ушкодження утворились від дії тупого (тупих) предмету (предметів), можливо в указаний в направленні строк і по ступені тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості (а.с. 143, том 1).
За висновком експерта №142 від 18.05.2018 р., у ОСОБА_11 встановлені тілесні ушкодження у вигляді закритого гвинтоподібного перелому правої великогомілкової кістки на межі середньої та нижньої третини зі зміщенням, ділянка блідо рожевої депігментації шкіри в лівій виличній ділянці голови, яка утворилася від загоювання садна, вищезазначені ушкодження утворились від дії тупого (тупих) предмету (предметів), можливо в указаний в ухвалі строк, при чому в ділянку голови було спричинено не менш одного травматичного діяння і по ступені тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я (т. 1 а.с. 145).
В ході слідчого експерименту від 11.05.2018, проведеного з участю потерпілого ОСОБА_11 , останній на місці події надавав аналогічні показання щодо обставин заподіяння йому тілесних ушкоджень (т.1, а.с.161-170) .

Відповідно до висновків експерта №144 від 17.05.2018 та №63 від 05.03.2019 показання потерпілого в частині давності, характеру та механізму нанесених йому тілесних ушкоджень не протирічать даним судово - медичної експертизи (т.1. а.с.172, т.2, а.с. 53-54).

Таким чином, вищевказані показання потерпілого, повністю відповідають зібраним матеріалам кримінального провадження і обґрунтовано покладені місцевим судом у основу вироку.

Підстав ставити їх під сумнів, колегія суддів також не вбачає.

Крім того, показання потерпілого підтвердили і допитані під час судового провадження в суді першої інстанції свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які були очевидцями конфлікту та побиття потерпілого, стверджують, що ОСОБА_11 побив саме ОСОБА_7 та в ході слідчих експериментів від 08.05.2018, проведених за їх участю надали аналогічні показання щодо обставин заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень (т.1, а.с. 151-155,156-160).

Відповідно до висновків експерта №144 від 17.05.2018 та №63 від 05.04.2019 показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , дані ними під час допиту в якості свідків та під час проведення з ними слідчих експериментів в цілому не протирічать даним судово-медичної експертизи потерпілого в частині давності, характеру та механізму нанесених ОСОБА_11 тілесних ушкоджень (т.1. а.с.172, т.2, а.с. 53-54).

Допитаний на вимогу сторони захисту в суді першої інстанції експерт ОСОБА_17 , підтвердив складений ним висновок судово-медичної експертизи №142 від 18.05.2019, щодо утворення ушкодження у потерпілого від дії тупого предмету, та стверджував, що перелом ноги у потерпілого, не міг виникнути внаслідок падіння з висоти власного росту на землю та випадкового наступання на ногу, як і не могло виникнути садна лівої ділянки голови внаслідок падіння з висоти власного росту на землю, внаслідок анатомічного розташування та розміру.

Такий висновок експерт обґрунтував механізмом утворення саме гвинтоподібного перелому, який був виявлений у потерпілого.

Крім цього, експерт пояснив, що при утворенні такого перелому ОСОБА_11 міг деякий час пересуватись, без спирання на ногу, але відчувати при цьому хворобливість в місці травми, оскільки травмована нога не може повністю виконувати свою функцію та приймати на себе навантаження в результаті ходьби і руху.

Також експерт пояснив, що для утворення ушкодження у виді закритого гвинтоподібного перелому правої великогомілкової кістки необхідна дія тупого предмету, а тому не має значення взута людина чи ні, при нанесенні, зокрема ударів ногою.

Показанням вказаних свідків та експерта, в сукупності із іншими доказами по справі, дана належна та обґрунтована оцінка місцевим судом, вони є логічними, узгоджуються між собою та не спростовуються матеріалами провадження та спростовують доводи апелянта про те, що свідок ОСОБА_12 не є очевидцем конфлікту і про всі обставини йому відомі зі слів потерпілого.

Крім того показаннями експерта спростовуються доводи апелянта, щодо неможливості завдання потерпілому ушкоджень (гвинтоподібного перелому) в зв`язку з перебуванням у літніх капцях.

Сам обвинувачений ОСОБА_7 і в суді першої інстанції і в апеляційному суді, не заперечує факту знаходження на місці події, факту виникнення конфлікту між ним і родиною потерпілого та факту отримання потерпілим тілесних ушкоджень. Не заперечують цього і допитані в суді першої інстанції свідки сторони захисту ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Проте показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_14 щодо самого моменту отримання потерпілим тілесних ушкоджень є нелогічними, плутаними та такими, що подекуди протирічать одне одному. На думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно визнав показання свідка ОСОБА_15 неналежними, оскільки всі обставини їй відомі лише зі слів самого обвинуваченого. Крім цього і сам обвинувачений підтвердив той факт, що його мати підійшла до місця події після того, як потерпілий лежав на землі.

Також, висновком експерта №63 від 05.03.2019 року встановлено, що показання ОСОБА_7 дані ним під час проведення з ним слідчого експерименту в якості обвинуваченого від 12.02.2019 р., в цілому не протирічать даним судово-медичної експертизи ОСОБА_11 в частині давності спричинення потерпілому тілесних ушкоджень та не відповідають стосовно механізму заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_11 з врахуванням віку та ваги потерпілого; показання ОСОБА_14 дані нею під час проведення з нею слідчого експерименту в якості свідка від 12.02.2019 р., в цілому не протирічать даним судово-медичної експертизи ОСОБА_11 в частині давності спричинення потерпілому тілесних ушкоджень та механізм заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_11 вона не бачила.

Дана обставина нівелює версію апелянта, про те, що суд першої інстанції необґрунтовано не врахував показання вказаних вище свідків.

У цьому кримінальному провадженні показання потерпілого та свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 отримано в порядку, визначеному законом, вони не суперечать іншим зібраним доказам та є конкретними та допустимими і належними. Тому суд не мав підстав не довіряти свідкам, а їхні показання в силу ст. 84 КПК України є процесуальними джерелами доказів, які правомірно було покладено в основу вироку.

Що стосується доводів апелянта щодо недопустимості акту судово-медичного дослідження №122 від 07.05.2018, висновків судово-медичних експертиз №142 від 18.05.2018 та №144 від 18.05.2018, експертного висновку №63 від 05.04.2019 то це дослідження було проведено за встановленою КПК України процедурою, зміст висновку відповідає статтям 101, 102 вказаного Кодексу.

Так, підставою для визнання акту судово-медичного обстеження від 07.05.2018 недопустимим доказом сторона захисту вказує про відсутність у матеріалах кримінального провадження доказів законності отримання експертом медичної документації під час проведення судово-медичного обстеження №122 від 07.05.2018, оскільки в матеріалах справи відсутнє направлення слідчого. Однак, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, стороною захисту заявлялось клопотання про проведення додаткової судово-медичної експертизи, за результатом якої був складений висновок №63 від 05.04.2019, який в своїй апеляційній скарзі обвинувачений також просить визнати недопустимим і під час проведення якого експертом витребовувалась рентгенограма ОСОБА_11 від 25.04.2018, яка вже досліджувалась експертом при судово-медичному дослідженні 07.05.2018 року

А тому, акт судово-медичної експертизи №122, та проведенні з урахуванням акту висновки судово-медичної експертизи №142 від 18.05.2019, №144 від 18.05.2018 та №63 від 05.04.2019 відповідають вимогам, встановленим ст.101, 102 КПК України і отримані в порядку, встановленому КПК України обґрунтовано визнані належними і допустимими а доводи захисника є безпідставними. Із огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати зазначений доказ недопустимим у контексті вимог ст.87 КПК України.

Перевіривши наявні по справі докази, у томі числі і ті, які ставляться під сумнів апелянтами, суд першої інстанції, дослідивши та оцінивши їх в судовому засіданні з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а сукупність всіх зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, прийшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину та правильно кваліфікував їх за ч. 1 ст. 122 КК України, як заподіяння потерпілому умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя.

Висновки суду першої інстанції щодо наведених обставин ґрунтуються на вимогах закону і є належним чином мотивованими. А тому посилання апелянта на упередженість суду першої інстанції при розгляді даної справи є безпідставними.

Що ж до пояснень обвинуваченого в своє виправдання, та пояснень заявлених ним свідків, то вони, як вбачається з вироку, отримали оцінку судом першої інстанції та не були прийняті до уваги із зазначених у вироку міркувань. Тобто судом рішення, в цій частині, прийнято відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

З наведеним вище погоджується і колегія суддів і вважає, що невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованого йому злочину та його показання про отримання тілесних ушкоджень потерпілим внаслідок падіння, є способом захисту з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Інші доводи, які зазначені в апеляційній скарзі обвинуваченого апеляційний суд вважає такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та законність прийнятого ним рішення

Згідно статей 50 та 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.

Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться у п.3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого не встановлено.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції правильно врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості, особу винного, його позицію до вчиненого, щодо можливого неумисного спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, яка, на думку суду, не є проявом усвідомлення суспільної небезпечності наслідків своїх діянь, оскільки у ОСОБА_7 відсутнє будь-яке каяття або жаль з приводу травмування людини пенсійного віку внаслідок його дій, також було відсутнє бажання надання будь-якої допомоги потерпілому, не кажучи вже про відшкодування шкоди, те, що він раніше не судимий, посередньо характеризується за місцем проживання, з 01.04.2019 р. працює підсобним робітником, не одружений, утриманців не має, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, тому, колегія суддів вважає, що місцевий суд належним чином обґрунтувавши своє рішення, дійшов правильного висновку про призначення обвинуваченому покарання, яке пов`язане із обмеженням волі.

Дане покарання відповідає вимогам закону, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів і не є надто суворим чи м`яким.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування норм кримінального закону, що могли б бути підставами для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції не встановлено, вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 30 травня 2019 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4