Справа № 152/1886/16-к
У Х В А Л А
іменем України

02 грудня 2019 року м. Шаргород

Справа №152/1886/16-к

Провадження №1-кп/152/10/19

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мурафа Шаргородського району Вінницької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , не працюючого, українця, громадянина України, неодруженого, з професійно-технічною освітою, військовозобов`язаного, раніше не судимого, у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.121 та ч.2 ст.125 КК України, кримінальне провадження щодо яких внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000351 25.09.2016 року,

- клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 від 31.10.2019 року про закриття кримінального провадження,

з участю сторін кримінального провадження

зі сторони обвинувачення:

начальника Шаргородського
відділу Жмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_5 ,

зі сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_3 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4 ,

встановив:

14.09.2018 року на адресу Шаргородського районного суду із Апеляційного суду Вінницької області після скасування вироку Шаргородського районного суду від 13.11.2017 року та призначення нового судового розгляду надійшло кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000351 25.09.2016 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.121, ч.4 ст.296 КК України, та, відповідно до здійсненого авторозподілу судових проваджень, згідно із ст.35 КПК України, зазначене кримінальне провадження передано головуючому у справі судді ОСОБА_1 , яка прийняла його до провадження.

Відповідно до ухвали від 19.09.2018 року, кримінальне провадження призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 03.10.2018 року, яке відкладалося на 10.10.2018 року, на 27.11.2018 року та на 17.12.2018 року.

17.12.2018 року ухвалою суду за наслідками підготовчого судового засідання у справі призначено судовий розгляд на 16.01.2019 року, який неодноразово відкладався у зв`язку із неявкою потерпілих, обвинуваченого, викликом свідків, здійсненням приводу свідків та зміною обвинувачення за клопотаннями прокурора, зокрема, 16.01.2019 року, 25.02.2019, 04.03.2019, 08.04.2019 року, 22.04.2019 року, 06.05.2019 року, 24.06.2019 року, 16.07.2019 року, 31.07.2019 року, 15.08.2019 року, 07.10.2019 року.

В ході судового розгляду 18.10.2019 року процесуальним прокурором ОСОБА_5 змінено обвинувачення в порядку, передбаченому ст.338 КПК України.

Відповідно до обвинувального акту від 18.10.2019 року із зміненим обвинуваченням у кримінальному провадженні, 25.09.2016 року внесеному до ЄРДР за №0000351, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.121, ч.2 ст.125 КК України, ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що 25.09.2016 року приблизно о 02 годині, перебуваючи на території між приміщенням дискотеки на АДРЕСА_3 , та приміщенням кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на АДРЕСА_4 , під час бійки, яка раптово виникла між його братом ОСОБА_6 та відвідувачем кафе ОСОБА_7 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою нанесення тілесних ушкоджень та з єдиним продовжуваним умислом на заподіяння тілесних ушкоджень, дістав з кишені штанів ніж, усвідомлюючи можливість заподіяння оточуючим тілесних ушкоджень за допомогою ножа, перебуваючи на відстані приблизно 7 м від місця бійки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , усвідомлюючи свої дії, тримаючи ножа у правій руці, в усній формі почав погрожувати фізичною розправою очевидцям бійки та розпочав рух у напрямку місця бійки, де по дорозі був зупинений ОСОБА_8 , котрий намагався припинити бійку ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і зупинити ОСОБА_3 , який прямував до місця бійки, під час чого обвинувачений з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8 умисно наніс потерпілому три удари ножем в область спини та шиї, внаслідок чого ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження.

В результаті умисних протиправних дій ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_8 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді колото-різаних ран шиї зліва, пахвової ділянки зліва та грудної клітки зліва, які, відповідно до висновку судово-медичної експертизи за №65 від 28.11.2016 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричиняють за собою короткочасний розлад здоров`я та виникли внаслідок трьох дій гострим колюче-ріжучим предметом, ножем, можливо 25.09.2016 року.

Крім того, відповідно до обвинувального акту від 18.10.2019 року із зміненим обвинуваченням у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.121, ч.2 ст.125 КК України, останній обвинувачується в тому, що продовжуючи вчиняти злочин, 25.09.2016 року приблизно о 02 годині 10 хвилин, перебуваючи на місці бійки між його братом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , яка відбувалася на території між приміщенням дискотеки на АДРЕСА_3 , та приміщенням кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на АДРЕСА_4 , після заподіяння тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з метою нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , користуючись тим, що останній його не бачить, наніс йому один удар ножем в область правої частини живота, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження.

В результаті умисних протиправних дій ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_7 заподіяно тілесне ушкодження у вигляді непроникаючого колото-різаного поранення грудної клітки справа в 8-9 міжребер`ї, яке, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №66 від 29.11.2016 року, відноситься до легких тілесних ушкоджень, які спричиняють за собою короткочасний розлад здоров`я та виникли внаслідок однієї дії гострим колюче-ріжучим предметом, ножем.

Таким чином, ОСОБА_3 , відповідно до обвинувального акту від 18.10.2019 року із зміненим обвинуваченням обвинувачується у вчиненні злочинів, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, тобто в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, зокрема, потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , а також передбаченого ч.1 ст.121 КК України, а саме: в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, зокрема, потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

31.10.2019 року адвокат ОСОБА_4 подав до Шаргородського районного суду клопотання в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження, в якому просить закрити кримінальне провадження №0000351 в частині обвинувачення ОСОБА_3 за ч.2 ст.125 КК України (а.с.194 т.4).

Клопотання сторони захисту мотивоване тим, що із змісту обвинувального акту від 18.10.2019 року із зміненим прокурором обвинуваченням вбачається, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.121 та ч.2 ст.125 КК України, зокрема, ОСОБА_3 обвинувачується у нанесенні умисного тілесного ушкодження, що спричинило короткий розлад здоров`я потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

У відповідності до п.1 ч.1 ст.477 КПК України кримінальне правопорушення за ст.125 КК України віднесено до кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке підлягає закриттю у разі відмови потерпілого від обвинувачення, на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України.

Так як під час судового розгляду кримінального провадження потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 заявили про відсутність до обвинуваченого ОСОБА_3 претензій майнового та немайнового характеру та повідомили про відмову від підтримання обвинувачення щодо ОСОБА_3 , що внесено до Журналу судового засідання, то адвокат ОСОБА_4 вважає, що за таких обставин кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.125 КК України, підлягає закриттю.

В судовому засіданні 02.12.2019 року, під час розгляду вказаного клопотання адвокат ОСОБА_4 підтримав його, просить задовольнити клопотання та закрити кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_3 за ч.2 ст.125 КК України з наведених у клопотанні мотивів.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні 02.12.2019 року підтримав клопотання свого захисника та просить закрити кримінальне провадження №0000351 в частині обвинувачення його за ч.2 ст.125 КК України з наведених у клопотанні адвокатом ОСОБА_4 підстав.

Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні вважає за можливе закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 в частині обвинувачення за ч.2 ст.125 КК України, зсилаючись на те, що кримінальне провадження належить до категорії проваджень у формі приватного обвинувачення, згідно із ч.1 ст.477 КПК України, і може бути закрите судом на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України, у випадку відмови потерпілого від обвинувачення.
В судове засідання, призначене на 02.12.2019 року потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не прибули, про його дату, час та місце повідомлені належним чином (а.с.211, 214 т.4).

В судовому засіданні у даній кримінальній справі, яке відбувалося в режимі відеоконференції із Солом`янським районним судом м. Києва з метою забезпечення участі в ньому потерпілого ОСОБА_8 , котрий проходить строкову військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , останній повідомив суду, що відмовляється від обвинувачення ОСОБА_3 у нанесенні йому тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. При цьому повідомив, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого ОСОБА_3 він не має, приймати участь у наступних судових засіданнях та у судових дебатах не бажає, про що зроблено відповідні примітки секретарем судового засідання у журналі судового засідання (а.с.65-67 т.4).
Аналогічні заяви подано потерпілим ОСОБА_8 до суду (а.с.100, 159 т.1, а.с.159 т.2).
В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 заявив про відмову від обвинувачення ОСОБА_3 у нанесенні йому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, про що зроблено відповідну примітку секретарем судового засідання у журналі судового засідання (а.с.84 т.4).
Аналогічні заяви потерпілим ОСОБА_7 подано до суду (а.с.157 т.2, а.с.96 т.3, а.с.87, 212 т.4), які приєднані до матеріалів кримінального провадження.

Розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_4 , підтримане обвинуваченим ОСОБА_3 , який не заперечує щодо закриття кримінального провадження, вислухавши думки сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, усні та письмові заяви потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , суд прийшов до висновку, що кримінальне провадження №0000351 щодо ОСОБА_3 в частині обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, підлягає закриттю на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на досудовому розслідуванні 19.12.2016 року ОСОБА_3 повідомлено про підозру у хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, пов`язаного з опором громадянам, які припиняли хуліганські дії, вчинене із застосуванням іншого предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, а також в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, що вбачається із реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні (а.с.9 т.1), його дії кваліфіковані за ч.4 ст.296 та ч.1 ст.121 КК України.

Під час судового розгляду кримінального провадження прокурором змінено обвинувачення.

Обвинувальний акт від 18.10.2019 року із зміненим обвинуваченням щодо ОСОБА_3 направлено до суду за обвинуваченням, в тому числі, за ч.2 ст.125 КК України, а саме в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, зокрема, потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

При цьому, суд погоджується із зміною прокурором обвинувачення ОСОБА_3 за ч.2 ст.125, ч.1 ст.121 КК України та з тим, що попередня кваліфікація дій засудженого як хуліганства, не ґрунтується на правильному застосуванні закону про кримінальну відповідальність.

При цьому суд виходить із правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 03.07.2019 року у справі №288/1158/16-к (провадження №13-28кс19).

Так, відповідно до вимог ч.ч.5, 6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З вказаної вище правової позиції вбачається, що безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за статтею 296 КК є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття. Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти. Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди. За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину. Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо. Винятковим цинізмом у контексті статті 296 КК визнаються дії, що демонструють брутальну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, зокрема прояви безсоромності чи грубої непристойності, публічне оголення, знущання з хворих, дітей, людей похилого віку, осіб, що знаходяться у безпорадному стані. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи. Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства. З урахуванням зазначеного дії, що супроводжувалися погрозами вбивства, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, обумовлені особистими неприязними стосунками, підлягають кваліфікації за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Таким чином, для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства. За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.
Отже, суд погоджується із кваліфікацією прокурором у обвинувальному акті із зміненим обвинуваченням від 18.10.2019 року дій ОСОБА_3 як таких, що зумовлені наміром завдати шкоди здоров`ю потерпілих і безпосередньо спрямовані на досягнення цього результату, а тому містять об`єктивні та суб`єктивні ознаки злочинів проти особи і підлягають кваліфікації за наслідками, що настали, як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, зокрема, потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , тобто за частиною другою статті 125 КК України.
Злочин, передбачений ч.2 ст.125 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , відповідно до ст.12 КК України, є злочином невеликої тяжкості.
Також, судом встановлено, що злочин за ч.2 ст.125 КК України, в якому обвинувачується ОСОБА_3 , на підставі п.1 ч.1 ст.477 КПК України, відноситься до кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, зокрема є таким, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень.

Статтею 8 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до вимог ч.4 ст.26 КПК України, кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення, є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
Пунктом 1 частини 1 ст.477 КПК України встановлено, що кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, в тому числі, статтею 125 (умисне легке тілесне ушкодження).
Пунктом 7 частини 1 статті 284 КПК України встановлено, що кримінальне провадження закривається у разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
При цьому, суд враховує зроблені потерпілими ОСОБА_8 та ОСОБА_7 заяви про відмову від обвинувачення ОСОБА_3 в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, зокрема, потерпілим ОСОБА_8 в судовому засіданні, яке відбувалося в режимі відеоконференції із Солом`янським районним судом м. Києва (а.с.65-67 т.4), та потерпілим ОСОБА_7 в судовому засіданні (а.с.84 т.4) і в заяві до суду від 11.11.2019 року (а.с.212 т.4).
Також, у цьому випадку суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 03.07.2019 року у справі №288/1158/16-к (провадження №13-28кс19), відповідно до якої «критерієм розмежування кримінальних проваджень у формі приватного та публічного обвинувачення є зумовлене характером і наслідками протиправного діяння співвідношення публічного і приватного інтересу як об`єктів кримінально-правового захисту. Від такого співвідношення залежать передбачені законом способи вирішення конфлікту між винним і потерпілим, у тому числі можливість його розв`язання без застосування заходів кримінальної репресії. Попри суспільну небезпечність кримінальних правопорушень приватного обвинувачення, як і будь-яких інших злочинів, їх визначальною ознакою є домінування приватного інтересу над публічним, яке надає вирішального значення волевиявленню потерпілого для притягнення чи непритягнення особи до кримінальної відповідальності… Обираючи спосіб реагування на злочин, потерпілий, користуючись свободою розсуду, самостійно вирішує питання про те, наскільки це протиправне діяння зачіпає його інтереси, наскільки ефективним для їх захисту буде звернення до процедури кримінального судочинства, а в разі початку такої процедури чи доцільно її продовжувати. Заява потерпілого свідчить про його рішення захистити власні інтереси шляхом здійснення кримінального провадження.
Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом сьомим частини першої статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).
Зазначений законодавчий підхід покликаний сприяти врегулюванню виниклого у зв`язку зі злочином конфлікту між підозрюваним (обвинуваченим) та потерпілим і є проявом диспозитивності як загальної засади кримінального провадження. Зміст цієї засади розкривається у статті 26 КПК і полягає у свободі сторін використовувати свої права у межах та у спосіб, що передбачені цим Кодексом.
Закон не покладає на потерпілого обов`язку встановлення обставин кримінального правопорушення та його кваліфікації. Зазначене є винятковою компетенцією органів досудового розслідування, державного обвинувачення і суду. Перекладення цього обов`язку на потерпілого, з урахуванням відсутності у кримінальному процесуальному законі норм про обов`язкове забезпечення його послугами адвоката (на відміну від обвинуваченого), неминуче призвело би до обмеження його можливостей ефективно захистити свої порушені права, в тому числі залежно від матеріального і соціального становища як чинників доступу до якісної правової допомоги… Зміст частини першої статті 477 КПК у системному зв`язку із частиною четвертою статті 26 і пунктом сьомим частини першої статті 284 зазначеного Кодексу зводиться до того, що обов`язковою умовою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого як волевиявлення про притягнення винного до кримінальної відповідальності взагалі, а не за конкретною нормою КК. Інтерес особи, котра зазнала шкоди, у застосуванні процедури кримінального судочинства стосується не юридичної кваліфікації протиправних дій, а самого факту вчинення цих дій щодо неї. Подана до правоохоронних органів та/або суду заява потерпілого є вираженням його ставлення до події злочину, особи, що його вчинила, й обраного способу реагування. Відповідне волевиявлення є свідченням того, що особа, котрій завдано шкоди, звертається до держави з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів шляхом кримінального переслідування винного, не вважаючи належними й достатніми інші способи досягнення цієї мети. Праву потерпілого на таке звернення кореспондує конституційний обов`язок держави в особі компетентних органів захистити порушені права і свободи постраждалої людини в установленій законом формі, зокрема з дотриманням визначеної КПК процедури встановити дійсні обставини справи і в разі підтвердження факту злочинного діяння надати йому юридичну оцінку відповідно до норм КК. У розумінні наведених положень кримінального процесуального закону під відмовою потерпілого від обвинувачення у злочинах, перелік яких міститься у частині першій статті 477 КПК, варто розуміти лише беззастережне волевиявлення про непритягнення винного до кримінальної відповідальності і припинення розпочатої процедури його кримінального переслідування. Відповідна заява є проявом того, що потерпілий не бажає втручання держави у кримінально-правовий конфлікт і обирає альтернативний шлях його вирішення… Якщо потерпілий не подавав заяви про злочин і до початку чи під час досудового розслідування і/або судового провадження не порушував питання про притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності або ж прямо і беззастережно відмовився від обвинувачення (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством), то така позиція тягне припинення кримінального провадження шляхом його закриття на підставі пункту сьомого частини першої та частини сьомої статті 284 КПК після перекваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення… У разі зміни прокурором обвинувачення з публічного на приватне суд повинен насамперед виконати загальні вимоги, встановлені статтею 338 КПК. Зокрема, якщо зміна передбачає кваліфікацію дій обвинуваченого як менш тяжкого злочину, головуючий згідно із частиною третьою цієї статті зобов`язаний роз`яснити потерпілому його право підтримувати обвинувачення в раніше пред`явленому обсязі. У цьому випадку потерпілого також необхідно поінформувати щодо особливостей кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, у тому числі зумовлених його позицією правових наслідків для провадження».
Враховуючи, що потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 поінформовані щодо зміни прокурором обвинувачення з публічного на приватне обвинувачення (а.с.202, 211, 212 т.4) та щодо його особливостей, а також враховуючи відсутність волевиявлення потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у підтриманні приватного обвинувачення ОСОБА_3 за ч.2 ст.125 КК України, суд вважає, що наявні підстави для закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_3 в частині обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.125 КК України.

Відповідно до вимог ч.7 ст.284 КПК України, якщо обставини, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8, 9 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження…, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.
Злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , зокрема, передбачений ч.2 ст.125 КК України, вчинений без обтяжуючих обставин.
Виходячи із аналізу вказаних вище норм КПК та КК України, враховуючи, думку обвинуваченого ОСОБА_3 , якому зрозуміло підставу закриття кримінального провадження, суд приходить до висновку, що клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження підлягає задоволенню.

Судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_3 по обвинуваченню за ч.1 ст.121 КК України слід продовжити.

Керуючись ч.4 ст.26, п.7 ч.1 ст.284, ст.ст.369, 372, п.1 ч.1 ст.477 КПК України, суд

ухвалив:

Клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження задовольнити.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000351 25.09.2016 року в частині обвинувачення ОСОБА_3 за обвинувальним актом від 18.10.2019 року зі зміненим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а саме в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, закрити у зв`язку із відмовою потерпілого ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_7 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Судовий розгляд у кримінальному провадженні, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000351 25.09.2016 року в частині обвинувачення ОСОБА_3 за обвинувальним актом від 18.10.2019 року зі зміненим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, продовжити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд протягом семи днів з дня її оголошення.

Якщо ухвалу постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: ОСОБА_1