Справа № 567/508/17
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

за участі:

прокурора ОСОБА_3

потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Оженин Острозького району Рівненської області, зареєстрованого за місцем проживання в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, раніше судимого: 24.01.2012 року Острозьким районним судом Рівненської області за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України, звільненого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку 2 роки; 20.11.2013 року Острозьким районним судом Рівненської області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців, на підставі ст.71 КК України, з урахуванням вироку Острозького районного суду від 24.01.2012 року кінцева міра покарання визначена шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком 4 роки та 6 місяців позбавлення волі; 11.03.2015 року Здолбунівським районним судом Рівненської області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, на підставі ч.4 ст.70 КК України, з врахуванням вироку від 20.11.2013 року, остаточна міра покарання призначена у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі, 05.02.2016 року звільненого з місць позбавлення волі по закінченню терміну покарання,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185 КК України

в с т а н о в и в:

ОСОБА_6 , будучи раніше судимим 24.01.2012 року Острозьким районним судом Рівненської області за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України, звільненого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки; 20.11.2013 року Острозьким районним судом Рівненської області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців, на підставі ст.71 КК України, з урахуванням вироку Острозького районного суду від 24.01.2012 року кінцева міра покарання визначена шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком 4 роки 6 місяців позбавлення волі; 11.03.2015 року Здолбунівським районним судом Рівненської області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, на підставі ч.4 ст.70 КК України, з врахуванням вироку від 20.11.2013 року, остаточна міра покарання призначена у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі, 05.02.2016 року звільненого з місць позбавлення волі по закінченню терміну покарання, до погашення чи зняття судимості у встановленому законом порядку повторно вчинив нові умисні злочини.

Так, в ніч на 21.08.2016 року ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою групою осіб з особою, матеріали кримінального провадження щодо якої виділено в окреме провадження, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, повторно, з метою власного збагачення, проникли до приміщення хліва, який знаходиться в АДРЕСА_3 , звідки таємно викрали розукомплектований скутер марки Навігатор номер двигуна НОМЕР_1 вартістю 1100 грн., належний ОСОБА_4 .

Окрім цього, 02.09.2016 року о 16:51 год. ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб з особою, матеріали кримінального провадження щодо якої виділено в окреме провадження, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, повторно, з метою власного збагачення, проникли до приміщення квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 та належить ОСОБА_8 , звідки таємно викрали нетбук марки Lenovo вартістю 11000, належний ОСОБА_5 .

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні таємного викрадення майна ОСОБА_4 визнав частково, вину у вчиненні таємного викрадення майна ОСОБА_5 визнав повністю та пояснив, що ввечері 20.08.2016 року ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та він в його ж квартирі грали в карти та вирішили піти додому до ОСОБА_4 , в якого він мав намір забрати свої інструменти, які зберігались в останнього на час перебування його в місцях позбавлення волі.

З цією ціллю в нічний час вони прибули в с.Бродівське Острозького району до будинку, де проживає ОСОБА_4 та зайшли на подвір`я його господарства. В подальшому вони від молодшого брата ОСОБА_4 дізнались про те, що останнього вдома немає. В той час ОСОБА_10 сказав їм, що йому потрібні запчастини з мопеда ОСОБА_4 на що він сказав ОСОБА_10 , щоб той забрав мопеда собі.

Після цього вони всі разом пішли до задньої частини сараю за місцем проживання ОСОБА_4 та в одному з приміщень, яке було не зачинене, вони побачили розукомплектований мопед. В зазначене приміщенні він заходив 2-3 рази. В подальшому ОСОБА_10 вивів мопед з сараю, а потім на вулицю та повів в напрямку с.Оженин Острозького району. Оскільки мопед був несправний, то його двигун не заводився. По дорозі вони допомагали ОСОБА_10 штовхати зазначений мопед.

Коли вони прибули в с.Оженин до свого місця проживання, а проживають вони в сусідніх будинках, то ОСОБА_10 завів мопед в свій сарай, де його і зберігав. Йому відомо, що з зазначеного мопеду ОСОБА_10 переставив деякі запчастини на свій мопед, а деякі, а саме частину мотору, циліндр, поршень він разом з ОСОБА_10 здали на металолом для ОСОБА_11 , який є його однокласником за що він отримав 200 грн. Зазначені кошти отримав для себе, оскільки вони під час викрадення мопеда ОСОБА_4 були разом.

Де поділись рама та кермо зазначеного скутера він не знає.

З приводу оглянутих в судовому засіданні речових доказів пояснив, що це є частини мопеду, викраденого в ОСОБА_4 , окрім одного колеса.

Пояснив, що з приводу вартості продажу зазначеного мопеда, перебуваючи в м.Житомир мав розмову по телефону з ОСОБА_10 та при цьому був присутній його товариш ОСОБА_12 , який на той час проходив військову службу в АДРЕСА_5 .

В судовому засіданні також пояснив, що не згідний з вартістю викраденого мопеду.

Окрім цього, пояснив, що 02.09.2016 року домовились з ОСОБА_9 викрасти нетбук марки Lenovo, який належить його тітці ОСОБА_13 та знаходився в квартирі АДРЕСА_6 .

Зазначив, що вони мали намір здати зазначений нетбук в ломбард, оскільки перебували в скрутному матеріальному становищі, а в подальшому думали його викупити та повернути.

З ціллю заволодіння нетбуком він взяв в своєї баби ОСОБА_8 ключ від її квартири та зайшов в квартиру, поклав зазначений нетбук в пакет та за допомогою шнура спустив його з балкону квартири ОСОБА_9 , оскільки ОСОБА_8 перебувала біля під`їзду будинку.

В подальшому вони зазначений нетбук здали в ломбард, але змушені були його повернути, коли ОСОБА_13 дізналась про його крадіжку і тоді вони разом з ОСОБА_13 поїхали в ломбард, де ОСОБА_13 викупила нетбук.

Не погоджується з вартістю викраденого майна, зазначаючи, що вона є значно меншою.

Вина обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень знайшла підтвердження в зібраних на досудовому слідстві та перевірених в судовому засіданні доказах.

Епізод по факту крадіжки в ОСОБА_4 .

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що 22.08.2016 року до нього зателефонувала його баба ОСОБА_14 та повідомила, що за місцем їх спільного проживання в АДРЕСА_3 із сараю зникла сітка до огорожі, мопед, кабель та корморізка. Пояснив, що в сараї є троє дверей, двоє з яких закриваються з вулиці ключем, а треті з середини на клямку, а після крадіжки ті двері, що закриваються на клямку були відчинені.

Вказав, що скутера він купував бувшого у використанні за 1100 грн. біля чотирьох років тому та зареєстрованим у встановленому законом порядку він не був, а талон на нього він загубив за місяць до крадіжки. В той же час номер двигуна був записаний на окремому аркуші, оскільки він мав намір виготовити документи.

Зазначив, що на момент крадіжки вказаний транспортний засіб був у несправному стані та без пластмаси, тому вважає, що його вартість складала близько 600-1000 грн.

Зазначив, що вночі 21.08.2016 року він перебував вдома, однак жодних сторонніх звуків не чув.

Пояснив, що зі слів працівників поліції, йому відомо, що викрадений в нього скутер вилучили в ОСОБА_10 та після крадіжки він транспортний засіб не бачив, в поліції було пред`явлено лише двигун від нього.

Вказав, що претензій до обвинуваченого не має, оскільки мати ОСОБА_6 сказала, що відшкодує завдані йому збитки, а тому просить не позбавляти волі обвинуваченого ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_10 в суді пояснив, що восени 2016 року, можливо 20.08.2016 року, він разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_6 грали карти в квартирі останнього та на прохання ОСОБА_6 близько 00 год. пішли до ОСОБА_4 .

Вказав, що в будинку ОСОБА_4 ніхто не відкрив двері, після чого хлопці запропонували щось викрасти, але він не погодився на це. Тоді вони сказали чекати їх на вулиці та десь через 15 хв. повернулися з розібраним скутером, на якому мотор був від`єднаний, окрім того, не було оббивки, пластмаси, деяких електроприладів та, відповідно, двигун скутера працювати не міг .

Пояснив, що не пам`ятає хто саме вивів скутер з подвір`я, але по дорозі штовхали його всі троє по черзі спочатку до недобудованої будівлі, а потім на зберігання в його сараї, оскільки він живе один та лише він може користуватися сараєм.

Вказав, що розумів, що скутер викрадений, але близько двох тижнів ремонтував його, замінював певні деталі та займався пошуком клієнтів в мережі Інтернет для його продажу, а деталі, які замінив, в тому числі частину мотору, циліндр, головку від поршня, разом з ОСОБА_6 здали на металолом для ОСОБА_15 з с.Оженин за 100 грн., якими поділилися і з ОСОБА_9 .

Пояснив, що раму і кермо від скутера забрав ОСОБА_6 , але куди їх подів йому не відомо.

При цьому, вказав, що в нього залишилася частина мотору від даного скутера, на якій був наявний номер.

Пояснив, що до нього приїжджали дві особи, оглядали скутер, однак відмовилися купувати, а після того, як він почув, що викрадений скутер розшукують, то відразу видав його працівникам поліції, які провели його огляд, записали номер мотору та оформили добровільну видачу.

Свідок ОСОБА_11 суду показав, що він знайомий з ОСОБА_6 , який був його однокласником та ОСОБА_10 , які також мешкають в с.Оженин. Вказав, що з ОСОБА_6 спілкується по робочих питаннях, оскільки він займається прийомом металобрухту, а останній періодично приходив до нього щось здавати.

Пояснив, що влітку 2016 року до нього прийшов ОСОБА_6 та мабуть ОСОБА_10 і принесли в мішку запчастини, щоб здати їх на металобрухт.

Вказав, що вказані запчастини були не нові, зі слідами іржі, від чого вони йому не відомо. Зазначив, що пам`ятає, що вказані запчастини заважили десь на 100 грн., які він віддав для ОСОБА_6 .

Пояснив, що в подальшому він здав зазначені запчастини на базу в м.Рівне, а працівники поліції нічого в нього не вилучали.

Свідок ОСОБА_12 в суді пояснив, що знайомий з ОСОБА_10 , в якого 4-5 років тому, а можливо в 2016 році, придбав деталі до скутера, але які саме не пам`ятає, хоча можливо то був стартер.

Пояснив, що останній пропонував йому скутер, однак він його бачив лише в розібраному вигляді в сараї, ключі від якого були в ОСОБА_10 .

Вказав, що ОСОБА_10 при цьому пояснював, що то його мопед, при цьому, про ОСОБА_9 чи ОСОБА_6 нічого не казав.

Пояснив, що до вказаних подій скутера у ОСОБА_10 не бачив, водночас вказав, що рідко буває вдома, а тому просто міг не знати про це.

Вказав, що номеру телефону ОСОБА_9 та ОСОБА_6 на даний час не знає, хоча раніше в період 2013-2016 років вони були записані в його телефоні, оскільки вони періодично зустрічалися в м.Житомир, де він проходив військову службу, а останні працювали.

Окрім того, пояснив, що, будучи в ОСОБА_6 в м.Житомир, був свідком телефонної розмови між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , під час якої йшлося про гроші, однак, ні суми, ні суті розмови вказати не може, оскільки уже не пам`ятає і не цікавився тоді в ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснив, що влітку близько 2 років тому йому зателефонував його знайомий ОСОБА_10 та запропонував придбати скутер, синього кольору за 1000 грн. Вказав, що домовився подивитися на вказаний транспортний засіб, після чого зустрівся з ОСОБА_10 , який показав скутер, що знаходився в сараї на посьолку, при цьому з ними більше нікого, зокрема ОСОБА_9 чи ОСОБА_6 , не було.

Зазначив, що зі слів ОСОБА_10 він зрозумів, що мопед належить йому та думає, що сарай також останнього.

Вказав, що мопед стояв справа під вікном в сараї, окрім нього там ще був мопед Дельта, також синього кольору в розібраному стані, зокрема, заднє колесо та деталі з мотора лежали неподалік.

Пояснив, що запитав в ОСОБА_10 чи є документи на мопед, який він продає та після негативної відповіді, відмовився від купівлі вказаного транспортного засобу.

Зазначив, що з ОСОБА_9 та ОСОБА_6 особисто не знайомий, лише декілька разів підвозив їх на автомобілі, оскільки займався наданням послуг з перевезення.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України по даному епізоду підтверджується і дослідженими в судовому засіданні доказами.

З витягу з кримінального провадження №0000372 та заяви від 21.08.2016 року вбачається, що за заявою ОСОБА_4 22.08.2016 року було зареєстровано кримінальне провадження за ч.3 ст.185 КК України про те, що в ніч на 21.08.2016 року ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, повторно, з метою власного збагачення, проникли до приміщення хліва, який знаходиться в АДРЕСА_3 , звідки таємно викрали розукомплектований скутер марки Навігатор номер двигуна НОМЕР_1 , чим заподіяли потерпілому ОСОБА_4 майнову шкоду на загальну суму 1100 грн.

З протоколу огляду місця події від 21.08.2016 року, проведеного в господарській будівлі, яка знаходиться на території господарства ОСОБА_14 в АДРЕСА_3 , яке по периметру огороджене, встановлено, що в приміщенні наявні двері, перші з яких обладнані защіпкою, приміщення №2 будівлі також обладнане дверима, на яких наявний накладний замок у справному стані. Водночас, з протоколу вбачається, що в господарській будівлі зберігаються матеріальні цінності власників.

З заяв ОСОБА_10 від 06.10.2016 року вбачається, що в кінці серпня 2016 року він разом із ОСОБА_9 та ОСОБА_6 скоїли крадіжку скутера Навігатор в ОСОБА_17 , жителя с.Бродівське Острозького району, який в подальшому зберігався в приміщенні сараю, що в с.Оженин по вул.Заводська, двигун від якого за номером 1Р39QMB *07077342* було добровільно видано ОСОБА_10 для працівників поліції.

З протоколу огляду від 06.10.2017 року з ілюстративними таблицями до нього, вбачається, що об`єктом огляду є двигун від мопеду марки Навігатор та два колеса, добровільно видані ОСОБА_10 . При цьому, проведеним оглядом на двигуні, окрім інших ознак, виявлено, заводський номер 1Р39QMB *07077342*.

Згідно повідомлення №3.3-5/17 від 17.01.2017 року, відповідно до ч.4 ст.69 КПК України, неможливо провести судову товарознавчу експертизу, призначену постановою слідчого СВ Острозького ВП ГУПН від 17.01.2017 року, на вирішення якої було поставлене питання Яка ринкова вартість з урахуванням фізичного зносу скутера марки Навігатор об`ємом 60 см3 котрий був придбаний в якості нового у 2010 році та у користуванні в потерпілого був на протязі трьох років, станом на 20.08.2016 року?.

Наведені докази судом визнаються достовірними і такими, що повністю викривають обвинуваченого у скоєні злочину і є достатніми для визнання його винним у цьому.

Таким чином, суд приходить до висновку, що пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення знайшло своє підтвердження в судовому засіданні в повному обсязі та дії ОСОБА_6 по зазначеному епізоду слід кваліфікувати за ч.3 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб та поєднане з проникненням у приміщення. При цьому, суд виходить з того, що показання ОСОБА_6 суперечать об`єктивним даним протоколу огляду місця події в частині наявності на дверях хліва запираючих пристроїв. Окрім того, з сукупності показань свідків встановлено, що ОСОБА_6 приймав активну участь в незаконному заволодінні майном, його транспортуванні до місця зберігання, продажу його деталей, погодження ціни продажу, а також отримання від продажу зазначеного майна грошових коштів, що вказує на те, що він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.185 КК України.

Епізод по факту крадіжки в ОСОБА_5 .

Потерпіла ОСОБА_5 пояснила, що їй належить нетбук Lenovo, білого кольору, який був придбаний нею в РФ за 11000 рублів РФ.

Вказала, що в 2016 році, точної дати не пам`ятає, але зазначила, що це могло бути 02.09.2016 року, перебувала в АДРЕСА_4 в своєї матері ОСОБА_18 , де близько 9-10 год. ще бачила зазначений нетбук, а після того як повернулася з батьками з городу близько 14-15 год., нетбука в квартирі не виявила.

Пояснила, що через півроку після даного інциденту слідча поліції ОСОБА_19 повідомила, що нетбук, який викрали в неї, знаходиться в ломбарді в м.Острог, а тому вона, заплативши кошти в ломбард, викупила свій нетбук.

Вказала, що їй не відомо, хто викрав в неї нетбук, а що зазначено в протоколах її допиту під час досудового розслідування їй не відомо, оскільки підпис на протоколі додаткового допиту потерпілої не її (а.с.55-56, том №5), однак вказала, що рукописний текст на протоколі допиту (а.с.70, том №5) виконаний нею власноручно, при цьому, підпис також виконаний не нею.

Пояснила, що відмовляється від показів, даних нею під час досудового розслідування, оскільки не пам`ятає фактів, що зазначені в протоколах її допиту. Окрім того, вказала, що особа на прізвище ОСОБА_20 нічого їй не повідомляла по факту викрадення нетбука, а чому про це вказано в протоколі її допиту від 05.09.2016 року пояснити не може.

Одночасно, пояснила, що дійсно зверталася із заявою в органи поліції по факту викрадення в неї нетбуку, в якій вказувала, що крадіжку здійснив її брат ОСОБА_9 та племінник ОСОБА_6 однак, в подальшому, на прохання своєї матері ОСОБА_8 , звернулася до поліції із заявою про закриття вказаного кримінального провадження, вказавши, що це було сімейне непорозуміння.

Окрім того, пояснила, що на даний час проживає в м.Москва РФ, де офіційно працевлаштована, при цьому, вказала, що вже більше 8 років їздить на заробітки та лише періодично приїжджає в с.Оженин Острозького району.

Зазначила, що коли перебуває в с.Оженин, то проживає в квартирі матері, де на період, коли вона за кордоном, мешкає її син. При цьому, вказала, що інколи туди приходить і ОСОБА_6 та періодично залишається ночувати, однак у них з ОСОБА_6 різні бюджети, спільного господарства вони не ведуть. Зазначила, що можливо він і допомагає по господарству ОСОБА_8 , коли вона на заробітках.

Окрім того вказала, що нею неодноразово було подано заяви про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_6 за ч.3 ст.185 КК України по факту викрадення в неї нетбука, які вона підтримує та просить задоволити.

В подальшому, потерпіла ОСОБА_5 відмовилася від дачі пояснень на підставі ст.63 Конституції України.

Свідок ОСОБА_21 в суді пояснила, що ніколи не запрошувалась працівниками поліції в якості понятої при огляді квартири ОСОБА_8 .

При цьому, вказала, що за місцем проживання останньої взагалі ніколи не перебувала та їй нічого не відомо за фактом викрадення нетбуку в ОСОБА_5 .

Зазначила, що підпис на протоколі огляду (а.с.50 Том №2) ніби схожий на її, при цьому припустила, що нею могли підписувати якісь документи працівникам поліції, однак не в якості протоколу огляду квартири ОСОБА_8 , оскільки на проведенні такої процесуальної дії присутня не була.

Водночас, не змогла пояснити, де перебувала 03.09.2016 року.

Свідок ОСОБА_19 в суді пояснила, що була слідчою під час проведення огляду місця події в квартирі ОСОБА_8 за фактом викрадення нетбуку у ОСОБА_5 .

Вказала, що на проведення вказаної слідчої дії було запрошено двох понятих, чоловіка та жінку, дані про яких було внесено в протокол огляду місця події. При цьому, зазначила, що особисті дані понятих були записані з їх слів, оскільки жодних документів, що встановлюють особу у них з собою не було.

Зазначила, що в протоколі огляду наявні підписи тих осіб, які були понятими та присутніми під час проведення слідчої дії.

Пояснила, що під час проведення огляду, окрім двох понятих, була присутня ОСОБА_8 , яка, як власник квартири, написала заяву на добровільну згоду на проведення огляду в приміщенні.

Вказала, що виїзд на місце події здійснювала разом із оперуповноваженим ОСОБА_22 та не пам`ятає чи був з ними експерт-криміналіст.

Зазначила, що ОСОБА_22 не був учасником огляду місця події, оскільки за її вказівкою встановлював свідків події, опитував сусідів.

Пояснила, що ОСОБА_5 не було надано документів щодо викраденого нетбука, при цьому, дані про викрадене майно та його вартість, було встановлено зі слів потерпілої, які підтвердила ОСОБА_8 .

Вказала, що протокол огляду місця події, окрім неї, підписувала ще власник ОСОБА_8 та двоє понятих, які були присутні під час проведення слідчої дії.

Пояснила, що з ОСОБА_21 та ОСОБА_23 особисто не знайома та будь-яких конфліктних ситуацій між ними не було.

Свідок ОСОБА_22 в суді пояснив, що був в складі слідчо-оперативної групи разом із ОСОБА_19 та вони здійснювали виїзд на місце події в с.Оженин по факту викрадення нетбуку у ОСОБА_5 .

Вказав, що в квартирі ОСОБА_8 , звідки було викрадено майно, під час слідчих дій він не перебував, оскільки виконував вказівку слідчої щодо встановлення можливих очевидців крадіжки, опитував сусідів, тощо. При цьому, вказав, що пошуком понятих він не займався та не бачив їх.

Пояснив, що про обставини справи працівників поліції повідомляла ОСОБА_8 , зокрема остання вказувала, що її сусідка, прізвище якої на даний час він не пам`ятає, бачила, як ОСОБА_9 ходив біля будинку і в той час ОСОБА_6 спускав йому щось з квартири.

Вказані обставини в неофіційному порядку підтвердила, зазначена ОСОБА_8 , сусідка та про вказані обставини він повідомив для слідчої, однак, в подальшому зазначена особа повідомила, що показів давати не буде та відмовляється від будь-яких пояснень. Вказав, що йому не відомо чи був офіційний допит вказаного свідка слідчим.

Водночас зазначає, що ОСОБА_8 в подальшому також відмовилася від своїх пояснень.

Окрім того, пояснив, що спочатку ОСОБА_8 лише повідомила про факт викрадення ОСОБА_9 та ОСОБА_6 нетбуку, що належить ОСОБА_5 і лише після двох годин перемовин з ними і прохань, щоб останні повернули викрадене майно, звернулися із письмовою офіційною заявою про вчинення кримінального правопорушення, після чого проводилися слідчі дії.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України по даному епізоду підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.

З витягів з кримінального провадження №0000372 та №0000397, протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 03.09.2016 року вбачається, що за усною заявою ОСОБА_5 03.09.2017 року до ЄРДР було внесено відомості про кримінальне правопорушення за фактом того, що 02.09.2016 року о 14 год. ОСОБА_9 за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, повторно з метою власного збагачення, проникли до приміщення квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 та належить ОСОБА_8 , звідки таємно викрали нетбук марки Lenovo, який на праві приватної власності належав потерпілій ОСОБА_5 , чим заподіяли останній майнову шкоду на суму 11000 грн.

З протоколу за результатами негласної слідчої (розшукової) дії від 18.11.2016 року, проведеної в період з 17.08.2016 року по 17.10.2016 року на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду Рівненської області №1158т від 17.08.2016 року, зокрема за 02.09.2016 року, 03.09.2016 року, 05.09.2016 року, вбачаються обставини вчинення 02.09.2016 року близько 16 год. 51 хв. обвинуваченим ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб, крадіжки нетбуку, що належав ОСОБА_5 .

При цьому, розвиток та хронологія подій вказують на сумісний умисел обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_9 на скоєння зазначеного злочину, з моменту обговорення плану вчинення злочину, оскільки саме крадіжка була метою вказаних осіб з самого початку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення знайшло своє підтвердження в судовому засіданні в повному обсязі та дії ОСОБА_6 по зазначеному епізоду слід кваліфікувати за ч.3 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна, вчинене за попередньою змовою з групою осіб та поєднане з проникненням у приміщення.

Згідно заяви ОСОБА_8 від 03.09.2016 року, протоколу огляду місця події/предметів від 03.09.2016 року вбачається, що об`єктом огляду є квартира АДРЕСА_6 , яка належить ОСОБА_8 , та в ході огляду встановлено наявну в квартирі обстановку, зокрема, оглядом встановлено, що вхід до квартири та житлової кімнати здійснюється через наявні двері, із північної сторони житлової кімнати квартири наявний вихід на балкон, який здійснюється за допомогою дерев`яних дверей, балкон огороджено металевою решіткою. Водночас, з протоколу вбачається, що в квартирі зберігаються матеріальні цінності її мешканців.

Згідно ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

За ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.1 ст.87 КПК України та п.4 ч.2 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (параграф 34 рішення у справі Тейксейра де Кастро проти Португалії від 09.06.1998 року, параграф 54 рішення у справі Шабельника проти України від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканість житла (статті 5, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) тощо.

При вирішенні справи суд не бере до уваги в якості доказу протокол огляду місця події/предметів від 03.09.2016 року на підставі ст..84, 86, 87 КПК України, зважаючи на те, що в судовому засіданні достовірно не встановлено, що саме ОСОБА_21 , яка в зазначеному протоколі вказана як понята, була присутня під час проведення даної слідчої дії, що вказує порушення вимог КПК України в частині порядку збирання доказів під час складання протоколу цієї слідчої дії.

При цьому, вирішуючи, подані потерпілою ОСОБА_5 заяви про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 по факту викрадення в неї нетбуку марки Lenovo, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що на адресу суду неодноразово, зокрема, 23.11.2017 року (заява від 22.11.2017 року), 06.02.2018 року (заява від 03.02.2018 року) надходили заяви від імені ОСОБА_5 та в судовому засіданні 29.05.2018 року безпосередньо потерпілою було подано заяву та усно заявлено клопотання, в яких вона вказує, що у зв`язку із поверненням нетбуку претензій немає, відмовляється від приватного обвинувачення, зокрема і відносно ОСОБА_6 по кримінальному провадженню по факту викрадення в неї нетбуку марки Lenovo і просить кримінальне провадження закрити.

Відповідно до положень ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається, зокрема, у разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

Статтею 477 КПК України (в редакції чинній на час подачі потерпілою ОСОБА_5 заяви про закриття кримінального провадження) визначено, що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілої щодо кримінальних правопорушень, зокрема, передбачених ст.185 КК України (крадіжка, крім крадіжки, вчиненої організованою групою), якщо вони вчиненні чоловіком (дружиною) потерпілого, іншим близьким родичем чи членом сім`ї потерпілого, або якщо вони вчинені особою, яка щодо потерпілого була найманим працівником і завдала шкоду виключно власності потерпілого.

При цьому, п.1 ч.1 ст.3 КПК України визначено, що під термінами, які вжито в цьому Кодексі, близькі родичі та члени сім`ї слід розуміти - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Однак, в судовому засіданні встановлено, що потерпіла ОСОБА_5 є тіткою обвинуваченого ОСОБА_6 , а з пояснень потерпілої, наданих в судовому засіданні, вбачається, що вони спільно з обвинуваченим не проживають, спільного бюджету не мають, не пов`язані спільним побутом та взаємними правами і обов`язками, тобто не є близькими родичами чи членами сім`ї в контексті п.1 ч.1 ст.3 КПК України.

Враховуючи вищевикладене та те, що вказане кримінальне провадження на час надходження та судового розгляду стосовно ОСОБА_6 не є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення, клопотання потерпілої ОСОБА_5 про відмову від обвинувачення та закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_6 за ч.3 ст.185 КК України, задоволенню не підлягає.

Отже, оцінивши сукупність доказів, суд прийшов до висновку, що дії ОСОБА_6 по обох епізодах слід кваліфікувати за ч.3 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно за попередньою змовою з групою осіб та поєднане з проникненням у приміщення.

До вказаного висновку суд приходить з врахуванням положень ч.2 ст.28 КК України, якими визначено, що злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про його спільне вчинення.

При цьому, домовитися про спільне вчинення злочину заздалегідь означає дійти згоди про скоєння відповідного діяння до моменту виконання його об`єктивної сторони. Така домовленість може відбуватись у будь-якій формі - як у вербальній, так і за допомогою конклюдентних дій.

З показів свідка ОСОБА_10 , досліджених в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження, зокрема, протоколу за результатами негласної слідчої (розшукової) дії від 18.11.2016 року, вбачається, що між ОСОБА_6 та іншою особою ( ОСОБА_9 ) було досягнуто згоди про спільне вчинення вказаних кримінальних правопорушень.

Одночасно, при вирішенні питання про наявність у діях обвинуваченого складу інкримінованих злочинів, суд враховує позицію щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду № 13-14кс18 від 18 квітня 2018 року, згідно правового висновку якої проникнення як кваліфікуюча ознака передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). Водночас, незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому.

Окрім того, кваліфікація крадіжок, поєднаних із незаконним проникненням до таких приміщень, за ч.3 ст.185 КК України ґрунтується на вимогах кримінального закону та роз`ясненнях п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06 листопада 2009 року Про судову практику у справах про злочини проти власності, відповідно до якого, під житлом потрібно розуміти приміщення, призначене для постійного або тимчасового проживання людей (будинок, квартира, дача, номер у готелі тощо). До житла прирівнюються також ті його частини, в яких може зберігатися майно (балкон, веранда, комора тощо), за винятком господарських приміщень, не пов`язаних безпосередньо з житлом (гараж, сарай тощо).

Поняття "інше приміщення" включає різноманітні постійні, тимчасові, стаціонарні або пересувні будівлі чи споруди, призначені для розміщення людей або матеріальних цінностей (виробниче або службове приміщення підприємства, установи чи організації, гараж, інша будівля господарського призначення, відокремлена від житлових будівель, тощо).

При цьому, суд приходить до висновку, що приміщення хліва, звідки було викрадено майно ОСОБА_4 , охоплюється поняттям інше приміщення з огляду на те, що у ньому розміщуються матеріальні цінності власників.

Водночас, під час судового розгляду встановлено спрямованість умислу ОСОБА_6 на заволодіння чужим майном, що є характерним для основного складу крадіжки та умисел на проникнення в приміщення потерпілих в нього виник саме з метою заволодіння чужим майном.

Відповідно до ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з засади співмірності, призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення має бути умотивовано у вироку.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого і зокрема те, що відповідно до ст.12 КК України обвинуваченим вчинено тяжкі злочини за вчинення яких не передбачено іншого покарання окрім позбавлення волі, а також наслідки, що настали, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Беручи до уваги особу обвинуваченого, суд враховує, що ОСОБА_6 по місцю проживання характеризується посередньо, згідно довідок-характеристик №2680 від 22.08.2017 року, №3510 від 17.10.2017 року виданих Оженинською сільською радою та характеристики Козинської сільської ради Радивилівського району Рівненської області №587 від 04.10.2017 року.

Водночас, враховуючи дані про особу обвинуваченого, суд не бере до уваги довідку-характеристику №3446 від 06.09.2016 року, яка долучена до матеріалів кримінального провадження під час досудового розслідування та видана на ім`я ОСОБА_6 , виходячи з наступного.

Згідно ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

За ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.1 ст.87 КПК України та п.4 ч.2 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Свідок ОСОБА_24 в суді вказала, що працює на посаді голови Оженинської сільської ради Острозького району та пояснила, що при видачі характеристики на особу враховується факт надходження скарг на вказану особу до сільської ради та участь мешканця в суспільному житті села, так, у випадку наявності скарги та відсутності активної участі в суспільному житті, особа характеризується посередньо.

Одночасно вказала, що у разі відпустки голови сільської ради, характеристика на жителя сільської ради може бути видана секретарем.

Свідок ОСОБА_25 в суді пояснив, що в період 06.09.2016 року працював на посаді секретаря Оженинської сільської ради Острозького району та на час відсутності голови сільської ради був уповноважений підписувати характеристики на жителів сільської ради.

Вказав, що особисто текст виданої характеристики не готував, компрометуючими матеріалами щодо ОСОБА_6 не володіє. Окрім того, зазначив, що обвинувачений ОСОБА_6 особисто за видачею характеристики не звертався, а вона була видана працівнику поліції і на його думку, складена працівником сільської ради з наданої ним інформації.

Таким чином, відомості, викладені у зазначеній вище довідці-характеристиці були спростовані показами свідка ОСОБА_25 , за підписом якого вона була видана, під час судового розгляду та суперечать іншим дослідженим судом характеристикам ОСОБА_6 , тому, дотримуючись принципу безпосередності, закріпленого ст.23 КПК України, суд вважає спростованими відомості в частині негативної характеристики обвинуваченого. При цьому, суд враховує, що жодних інших доказів, на підставі яких була видана довідка-характеристика №3446 від 06.09.2016 року матеріали справи не містять.

Водночас, при призначенні покарання суд бере до уваги, що ОСОБА_6 на диспансерному обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах не перебуває, одружений, має на утриманні дві малолітні дитини.

З досудової доповіді, складеної інспектором Острозького районного сектору філії ДУ Центр пробації у Рівненській області 10.11.2017 року, вбачається що з врахуванням інформації, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також дуже високий рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважає не можливим виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк.

Відповідно до ст.66 КК України, суд враховує, що обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 є його щире каяття у вчиненому.

В той же час, відповідно до ст.67 КК України, суд не враховує як обтяжуючі покарання обставини вчинення злочину повторно, за попередньою змовою групою осіб та рецидив злочину, виходячи з наступного.

Враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб та поєднане з проникненням у приміщення, суд вважає, що в даному кримінальному провадженні повторність чинення злочину та вчинення злочину групою осіб як обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_6 відсутні, оскільки, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом частини четвертої статті 67 КК, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.

Відповідно до статті 33 КК України сукупністю злочинів є вчинення особою двох або більше злочинів, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жоден з яких її не було засуджено.

Оскільки ОСОБА_6 вчинив два тотожні злочини, правильною є кваліфікація його дій за ч.3 ст.185 КК України за всіма епізодами крадіжок, а не за кожен із них окремо, оскільки вони підпадають під дію однієї і тієї ж частини статті закону України про кримінальну відповідальність і повторної кваліфікації не потребують.

Таким чином при визначенні ОСОБА_6 остаточного покарання не підлягає застосуванню ч.1, 4 ст.70 КК України, оскільки сукупність злочинів у даному кримінальному провадженні відсутня.

При цьому, суд звертає увагу на те, що кримінальним законом не передбачено можливості призначення покарання за окремими епізодами злочинної діяльності, відповідальність за які передбачена однією частиною статті Кримінального кодексу України.

Одночасно, з цих же підстав суд вважає, що стосовно ОСОБА_6 відсутня така обтяжуюча обставина, як рецидив злочинів, оскільки злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України ним було вчинено з необережності, що відповідно до ст.34 КК України виключає можливість визнання вчинення наступних злочинів як рецидиву злочинів.

Дані обставини, в сукупності з тим, що під час розгляду справи змінились обставини особистого життя ОСОБА_6 , а саме він одружився та в нього народилося двоє дітей, суд вважає такими, що вказують на можливість виправлення ОСОБА_6 без реального позбавлення волі, але в умовах нагляду за ним та дозволяють звільнити його від відбування покарання з випробуванням і встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України та покладення обов`язків повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, відповідно п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України.

При призначенні покарання суд враховує і думку потерпілих, які вважають, що виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу, суд виходить з того, що клопотань про обрання запобіжного заходу не надходило, а отже підстав для його застосування немає.

Водночас суд вважає, що долю речових доказів, а саме мотору від скутера Навігатор номер двигуна НОМЕР_2 та двох коліс до скутера Навігатор, які передані до камери для зберігання речових доказів Острозького ВП ГУНП в Рівненській області, у даному кримінальному провадженні слід не вирішувати, оскільки зазначені речові докази є доказами і в кримінальному провадженні стосовно особи, матеріали кримінального провадження щодо якої ухвалою суду від 15.10.2019 року виділено в окреме провадження.

Цивільні позови потерпілими не заявлялися, витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні відсутні, заходи забезпечення кримінального провадження застосовано не було.

Керуючись ст.118, 124, 129, 369-374 КПК України, суд

засудив:

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк три роки.

Покласти на ОСОБА_6 , відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України обов`язки повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Повідомити ОСОБА_6 , що він зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, попередити його, що він протягом іспитового строку не повинен вчиняти нового злочину.

Відмовити в задоволенні клопотання потерпілої ОСОБА_5 про відмову від обвинувачення та закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_6 за ч.3 ст.185 КК України.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Острозького районного судуОСОБА_1