Справа № 466/4617/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/560/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,
засудженого: ОСОБА_7 ,
захисника засудженого адвоката: ОСОБА_8 ,
представника ДУ «Личаківська виправна колонія (№30)»: ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2019 р.,

ВСТАНОВИЛА:
Оскаржуваною ухвалою суду відмовлено у задоволенні спільного клопотання адміністрації Личаківської виправної колонії №30 та спостережної комісії Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 .

Вказане рішення обґрунтоване тим, що суб`єкти, які звернулися до суду із клопотанням, не надали доказів на підтвердження успішності процесу виправлення засудженого. Натомість, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 неодноразово допускав порушення вимог режиму утримання, за які притягався до дисциплінарної відповідальності, в установі не працевлаштований та самостійно не ініціював такого працевлаштування, збитки, заподіяні потерпілим у великих розмірах, не відшкодував і жодних дій, спрямованих на це не здійснював, витрати держави на проведення судових експертиз у справі не компенсував, до кінця присудженого строку відбуття покарання залишився значний термін понад три з половиною років, а прокурор в судовому засіданні категорично заперечив проти задоволення клопотання.

Не погоджуючись з ухвалою суду, засуджений подав на неї апеляційну скаргу, в якій стверджує, що місцевий суд при розгляді справи безпідставно не врахував факт неодноразового його заохочення під час відбуття покарання. Зокрема, звертає увагу на те, що у липні 2012 р., 19 серпня 2014 р. він заохочувався за добросовісне відношення до праці та хорошу поведінку, також 03 жовтня 2017 р. отримав заохочення у виді подяки за активну участь у проведені святкових та виховних заходів, 12 жовтня 2018 р. за активну участь у ремонтних роботах відділення, 09 квітня 2019 р. за активну роботу по благоустрою відділення, 02 травня 2019 р. за участь в підготовці до пасхальних свят. На переконання засудженого суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи адміністрації виправної установи і спостережної комісії про те, що він заслуговує на умовно-дострокове звільнення як такий, що усвідомив свою провину і довів своє виправлення. У зв`язку з наведеним апелянт вважає оскаржувану ухвалу необґрунтованою, а тому, просить її скасувати і постановити нову, якою звільнити його від відбування покарання умовно-достроково.

Заслухавши доповідача, доводи засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які апеляційну скаргу підтримали і наполягають на умовно-достроковому звільненні засудженого від відбування покарання як такого, що довів своє виправлення, аргументи прокурора ОСОБА_6 на спростування позиції захисту і його обґрунтування відсутності підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ст.81 КК України, вивчивши матеріали судової справи та особової справи засудженого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_7 не підлягає задоволенню.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_7 засуджений вироком Апеляційного суду Львівської області за ч.2 ст.187, ч.3 ст.187, п.п.9, 12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.194 КК України із застосуванням ст.ст.70, 71 КК України до 15 років 14 днів позбавлення волі з конфіскацією усього особисто належного йому майна. Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 04 лютого 2016 р. на підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 08 квітня 2009 р. до 15 червня 2010 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Початок строку відбуття покарання засудженого 08 квітня 2009 р., завершення 15 лютого 2023 р.

Відповідно до ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

На даний час засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання в ДУ «Личаківська виправна колонія (№30)».

З характеристики адміністрації місця відбування покарання та доданих матеріалів слідує, що ОСОБА_7 сім разів допускав порушення вимог режиму утримання, за що притягався до дисциплінарної відповідальності, водночас шість разів заохочувався, з них три рази адміністрацією ДУ «Личаківська виправна колонія (№30)». 21 червня 2016 р. адміністративною комісією СВК (№47) відмовлено у застосуванні до ОСОБА_7 ст.ст.100, 101 КК України як такому, що не став на шлях виправлення. Відшкодування шкоди, заподіяної злочином, ОСОБА_7 не проводилось.

Враховуючи дані про особу засудженого ОСОБА_7 , який медичних протипоказань для праці не має, водночас в установі відбування покарання не працевлаштований, згідно пояснень представника ДУ «Личаківська виправна колонія (№30)» ОСОБА_9 в судовому засіданні апеляційного суду ініціативи до праці не проявляв, суд першої інстанції вірно прийшов до переконання, що, відбуваючи призначене судом покарання, засуджений не довів своє виправлення, а отже, не заслуговує на застосування до нього умовно-дострокового звільнення.

Місцевий суд правильно оцінив те, що сумлінна поведінка та ставлення до праці засудженого передбачені в ч.2 ст.81 КК України як основні умови застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення від відбування покарання. Водночас доказів про наявність таких підстав у випадку засудженого ОСОБА_7 суду не представлено. Колегія суддів погоджується з доводами прокурора про те, що належне виконання засудженим законних вимог адміністрації виправної колонії під час відбуття покарання та його належна поведінка є для засудженого обов`язком впродовж всього строку відбування покарання. А тому, епізодичні факти за відносно нетривалий період часу, які свідчать про виконання ОСОБА_7 своїх обов`язків, які покладені на нього законом як на засуджену особу, не є самостійною і достатньою підставою для застосування до нього положень ст.81 КК України. Крім цього, ОСОБА_7 , як уже зазначалося вище, не працевлаштований, а тому, оцінити його ставлення до праці як процесу і виду діяльності, здійснюваного в ході виправного впливу на нього, неможливо. Заохочення за участь в ремонтних роботах і роботах по благоустрою установи застосовувались до ОСОБА_7 за одиничні види робіт, як правило, один раз на рік і рідше, а тому правильно оцінені місцевим судом як прояв тенденції до покращення поведінки, а не факт виправлення засудженого.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про передчасність застосування до засудженого ОСОБА_7 положень ст.81 КК України.

В ході апеляційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали. Висновки суду ґрунтуються на вимогах закону та відповідають фактичним обставинам справи.

А тому, керуючись ст.ст.405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2019 р. про відмову в умовно-достроковому звільненні ОСОБА_7 від відбування покарання без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4