Справа № 738/774/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/583/19
Категорія - в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового

засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Чернігові в режимі відео конференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 16 травня 2019 року,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_6 звернувся до Менського районного суду Чернігівської області з клопотанням про зарахування йому у строк відбування покарання терміну попереднього ув`язнення за періоди з 26.02.2018 по 16.04.2018 та з 23.11.2018 по 12.04.2019 коли він перебував у СІЗО м. Києва на час розгляду його касаційної скарги, а також зазначав, що з 04.04.2016 по день набрання вироком законної сили до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який вважає фактично обмеженням волі, тому просив суд зарахувати йому у строк відбування покарання домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю з розрахунку два дні обмеження волі за один день позбавлення волі.

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 16.05.2019 року у клопотанні засудженого відмовлено, оскільки останній хоча і вчинив злочин до 20.06.2017 року, однак до нього не продовжувалося застосування заходів попереднього ув`язнення після 21.06.2017 року, тому періоди, за які засуджений просив зарахувати день за два не підлягають такому зарахуванню. Стосовно відмови зарахування у строк відбування покарання періоду перебування під домашнім арештом, судом зазначено, що домашній арешт є запобіжним заходом, а обмеження волі є видом покарання, тоді як відповідно до ч. 1 ст. 72 КК України передбачено можливість переведення обмеження волі у позбавлення волі у разі призначення покарання у виді обмеження волі, однак домашній арешт не є видом покарання.

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу місцевого суду скасувати та постановити нову, якою задовольнити його клопотання.

В обґрунтування своїх вимог посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 29.08.2018 року та Закон України «Про судоустрій і статус суддів» стосовно єдиної судової практики щодо тотожного предмету оскарження, та зазначає, що до особи, яка хоч і засуджена та відбуває покарання, але перебувала в установі попереднього ув`язнення для судового (касаційного) розгляду мають застосовуватись положення Закону № 838-VІІ за увесь час перебування його в СІЗО та має бути зараховано із розрахунку день за два.

Заслухавши доповідача, засудженого та його захисника, які підтримали подану засудженим апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти неї, дослідивши матеріали судової справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що остання задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Частиною 5 статті 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року, що діяла по 20 червня 2017 року, було передбачено певні види попереднього ув`язнення до набрання вироком законної сили, строк яких зараховувався у строк відбуття покарання у разі засудження особи до покарання у виді позбавлення волі з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Цією нормою кримінального закону не передбачено зарахування будь-якого подальшого тримання особи в установах попереднього ув`язнення після судового розгляду кримінального провадження та набрання вироком законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 було засуджено вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 11.05.2017 року за ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 345, ч. 2 ст. 309 КК України та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначено покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Даний вирок ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12.12.2017 року було змінено у частині засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 309 КК України скасовано та закрито провадження у цій частині, а із обвинувачення за ч. 4 ст. 296 КК України виключено кваліфікуючу ознаку «винятковий цинізм», в решті вирок залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 09.04.2019 року рішення суду першої та апеляційної інстанцій були змінені, на підставі ч. 5 ст. 72 Закону України у редакції Закону від 26.11.2015 року № 838-VІІІ зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк перебування його під вартою з 24.02. по 04.04.2016 року із розрахунку день за два. Тобто, питання зарахування строку попереднього ув`язнення засудженому було вирішено судом касаційної інстанції, рішення якого є остаточне.

Виходячи із положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року, в строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі зараховується тільки строк попереднього ув`язнення, а не будь-який термін перебування в слідчому ізоляторі, а також строк перебування у слідчому ізоляторі у зв`язку з проведенням слідчих дій чи судовим розглядом кримінального провадження.

Судовий розгляд кримінального провадження регламентований главою 28 КПК України і охоплює тільки розгляд кримінального провадження судом першої інстанції, провадження в суді апеляційної інстанції та провадження в суді касаційної інстанції є іншими стадіями судового процесу і перебування під вартою під час провадження в суді касаційної інстанції, під визначення судовий розгляд та попереднє ув`язнення, не підпадає.

Закон України «Про попереднє ув`язнення» визначає, що попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який, у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Вирок Свалявського районного суду від 11.05.2017 року відносно ОСОБА_6 згідно розпорядження про його виконання (а.с. 18) набрав законної сили 12.12.2017 року, тобто з моменту затримання 29.01.2018 року (відповідно до протоколу затримання (а.с. 13) і в подальшому він не перебував в статусі особи, яка перебуває в попередньому ув`язненні, хоча й на час розгляду провадження у суді касаційної інстанції етапувався у Київський слідчий ізолятор, тобто положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року на цей період перебування ОСОБА_6 застосовані бути не можуть, що правильно визначив і суд першої інстанції, незалежно, всупереч міркуванням апелянта, від причин такого перебування.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалив законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення, яке зміні чи скасуванню не підлягає, отже в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 16 травня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про зарахування у строк відбування покарання строку його попереднього ув`язнення залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4