Постанова

Іменем України
10 жовтня 2019 року

м. Київ
справа № 415/5296/15-к

провадження № 51-2177 км 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
виправданого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000062, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Лисичанськ Луганської області, мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 262, ч. 1 ст. 263 КК України.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 30 липня 2018 року ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діях складу злочинів, передбачених ч. 1 ст. 262, ч. 1 ст. 263 КК України.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він, перебуваючи на посаді старшого оперуповноваженого по боротьбі зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми, Станично-Луганського РВ ГУМВС України у Луганській області, у період часу з 18 листопада 2014 року по 06 квітня 2015 року, під час несення служби з охорони громадського порядку на блокпосту «Лисичанськ-Артемівськ», що розташований на перехресті вул. Бахмутської та автодороги Малорязанцеве-Білогорівка при виїзді з м. Лисичанськ Луганської області, виявив на території блокпосту необліковані бойові припаси патрони калібру 5,45 мм до автоматичної зброї в кількості 88 штук. При цьому, маючи умисел на заволодіння такими патронами, не повернув їх володільцю та не передав на облік до сектору озброєнь ГУМВС України в Луганській області, чим привласнив вказані бойові припаси.
Крім того, незаконно заволодівши бойовими припасами патронами калібру 5,45 мм до автоматичної зброї, 06 квітня 2015 року переніс їх за місцем свого проживання, а саме до приміщення квартири АДРЕСА_2 , та незаконно зберігав без передбаченого законом дозволу до моменту вилучення під час проведення обшуку 15 квітня 2015 року.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 залишено без задоволення, а вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 30 липня 2018 року без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарги, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги вказує на надання неправильної оцінки здобутим доказам та однобічність судового розгляду. Також наполягає, що судом у вироку викладені показання свідків, які не відповідають їх реальним поясненням у судовому засіданні. Зазначає, що апеляційним судом поза увагою залишено доповнення до апеляційної скарги, у якому прокурором ставилось питання про повторне дослідження доказів та допит свідків у кримінальному провадженні. Вказує, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні відповідного клопотання, при цьому обмежився лише допитом свідка ОСОБА_9 , чим позбавив його можливості реалізувати своє процесуальне право на відстоювання правової позиції щодо оцінки доказів. Крім того зазначає, що апеляційний суд не зазначив підстав та мотивів відмови у дослідженні доказів. На переконання прокурора ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, а тому підлягає скасуванню.
Позиції інших учасників судового провадження
У письмових запереченнях на касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 виправданий ОСОБА_6 вказує про необґрунтованість та надуманість такої скарги, просить залишити її без задоволення.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , просив ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Виправданий ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 заперечували щодо задоволення касаційної скарги прокурора, просили судові рішення залишити без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Положення ст. 17 КПК України регламентують, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи.
Крім того, ст. 62 Конституції України закріплено принцип, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
При цьому обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Ухвалюючи виправдувальний вирок, з огляду на встановлені фактичні обставини та досліджені докази, місцевим судом не встановлено в діях ОСОБА_6 привласнення бойових припасів, як і не встановлено носіння та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.
Як вбачається зі змісту вказаного вироку, місцевий суд, з наведенням докладних мотивів, обґрунтував свій висновок щодо недоведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 262, ч. 1 ст. 263 КК України.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, виконуючи вимоги статей 85, 86, 94 КПК України, зробив ґрунтовний аналіз наявних доказів та дійшов правомірного висновку про те, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.
Твердження прокурора про неправильну оцінку доказів та показань свідків, про надання переваги одним доказам над іншими, чим фактично просить дати їм іншу оцінку, колегія суддів вважає непереконливими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду.
При цьому, стосовно доводів касаційної скарги прокурора про невідповідність показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 їх реальним поясненням у судовому засіданні слід зазначити наступне.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що з метою створення всіх необхідних умов для реалізації процесуальних прав учасників судового провадження і дотримання принципу змагальності за клопотанням сторін кримінального провадження місцевим судом було викликано та безпосередньо допитано свідків, зокрема ОСОБА_14 (журнал судового засідання від 10 березня 2017 року), ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 (журнал судового засідання від 25 вересня 2017 року), та ОСОБА_10 (журнал судового засідання від 26 березня 2018 року).
Під час дослідження звукозаписів судових засідань, що містяться на носії інформації, долученому до матеріалів кримінального провадження, колегією суддів не встановлено будь-яких суттєвих розбіжностей у поясненнях зазначених вище свідків з тими показаннями, які відображено в мотивувальній частині вироку.
Враховуючи, що у вироку суду повною мірою відображено фактичні обставини, здобуті в ході допиту свідків, а тому доводи прокурора в цій частині колегія суддів вважає надуманими та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Як на підставу для скасування ухвали суду апеляційної інстанції у касаційній скарзі прокурор посилається на відсутність в ухвалі апеляційного суду відповідей на всі доводи його апеляційної скарги, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
З такими твердженнями касаційної скарги прокурора колегія суддів погодитись не може.
Так, ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку. Отже, ухвала апеляційного суду має відповідати вимогам ст. 370 КПК України.
Крім того, згідно з вимогами ст. 419 КПК України в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, мають бути проаналізовані всі доводи апеляційної скарги, на кожен з яких надано вичерпну відповідь та наведено детальні мотиви прийнятого рішення. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду зазначаються підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Під час дослідження матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, дотримуючись вимог ст. ст. 404, 405, 407, 412-414 КПК України, переглянув вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, ретельно перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді, зазначивши в ухвалі підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Крім того, непереконливими є доводи касаційної скарги прокурора про те, що апеляційний суд, всупереч вимогам КПКУкраїни, відмовив у задоволенні клопотання про повторний допит інших свідків та дослідження письмових доказів, та обмежився допитом лише свідка ОСОБА_9 .

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПКУкраїни за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може (але не зобов`язаний) дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Прокурор належним чином не обґрунтував своє клопотання, що міститься у доповненнях до апеляційної скарги, та не довів наявність підстав для повторного допиту свідків та дослідження письмових доказів, як того вимагають положення ст. 404 КПК України, що, зокрема, підтверджується звукозаписом судового засідання.
Тобто, сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати всю сукупність доказів, оцінених у суді першої інстанції. Разом з тим у ч. 2 ст. 23 КПКУкраїни зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора, апеляційний суд виходив із того, що такі докази були предметом дослідження суду першої інстанції, а прокурором у судовому засіданні належним чином не обґрунтовано необхідність повторного їх дослідження.
Під час дослідження звукозапису судового засідання апеляційного суду, колегією суддів не встановлено процесуальних порушень під час розгляду вказаного клопотання. А тому доводи касаційної скарги в цій частині колегія суддів вважає такими, що не знайшли свого підтвердження в ході касаційного розгляду.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, у своїх доповненнях прокурор, не змінюючи вимог апеляційної скарги, фактично ставив питання про повторний допит свідків та повторне дослідження письмових доказів сторони обвинувачення (а .с. 160161 т. 8).
Вказані доповнення були оголошені у судовому засіданні, при цьому апеляційним судом ставилось на обговорення учасників судового провадження питання про необхідність проведення відповідних процесуальних дій. За результатом обговорення вимог прокурора, викладених у прохальній частині доповнень, судом ухвалено рішення про часткове їх задоволення, зокрема, повторний допит свідка ОСОБА_9 .
При цьому, як сторона обвинувачення, так і сторона захисту, без обмежень у часі мали можливість висловитись з приводу доцільності повторного дослідження доказів, зазначених у доповненнях до апеляційної скарги (звукозапис судових засідань від 30 листопада 2018 року та від 14 січня 2019 року).
Тобто, зазначені доповнення були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, а тому доводи прокурора в цій частині є надуманими.
На переконання колегії суддів, апеляційний суд, здійснюючи перевірку доводів апеляційної скарги з доповненнями прокурора в порядку апеляційної процедури, відповідно до вимог кримінального процесуального закону надав їм належну оцінку та належним чином обґрунтував прийняте рішення. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційний суд не встановив.
Таким чином, суд апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 ретельно перевірив доводи скарги з доповненнями та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу з доповненнями прокурора залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.
Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Луганського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_15