Ухвала
іменем України
16 вересня 2019року

м. Київ
справа № 487/3227/18

провадження № 51-3030ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2019 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року щодо ОСОБА_5 .
Короткий зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Заводський районний суд м. Миколаєва вироком від 28 січня 2019 року визнав

ОСОБА_5 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі КК), і призначив йому покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст.190 КК на строк 2 роки, за ч. 2 ст. 185 КК на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК суд звільнив ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки. Відповідно до ст. 76 КК поклав на ОСОБА_5 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Стягнув із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 67 250 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 18 квітня 2019 року залишив без змін рішення районного суду.
Як установив Суд, у лютому 2018 року ОСОБА_5 , перебуваючи із дозволу користувача приміщення ОСОБА_4 у гаражі, розташованому на території АГК «Парма»

(вул. Індустріальна, 10 у м. Миколаєві), побачив 8 алюмінієвих поршнів від двигуна автомобіля марки КамАЗ-55102, належних ОСОБА_6 , і у нього виник корисливий умисел на їх таємне викрадення. Скориставшись відсутністю уваги з боку охоронців АГК «Парма» та сторонніх осіб, шляхом вільного доступу, ОСОБА_5 повторно, таємно викрав 8 зазначених алюмінієвих поршнів загальною вартістю 616 грн. Після чого він залишив місце вчинення злочину та в подальшому розпорядився викраденим майном на власний розсуд.
Також 19 лютого 2018 року (точного часу під час проведення судового слідства встановити виявилося не можливим) ОСОБА_5 , перебуваючи у приміщенні гаража, розташованого за вказаною адресою, отримав від ОСОБА_4 2500 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ становить 67 477,22 грн, для оплати товару в м. Глобино Полтавської області. У ОСОБА_5 виник корисливий умисел, спрямований на заволодіння вказаними грошовими коштами шляхом зловживання довірою, реалізуючи який він направився до міста Кропивницького Кіровоградської області, де в подальшому розпорядився вказаними грошовими коштами на власний розсуд.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй скарзі потерпілий ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_5 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. За твердженням скаржника, суд першої інстанції допустив неправильне застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, що потягло за собою м`якість заходу примусу. Зокрема, безпідставно врахував як пом`якшуючу обставину щире каяття та повною мірою не врахував обставини, що характеризують особу винного. Оскільки апеляційний суд не виправив допущених порушень і не навів в ухвалі докладних мотивів залишення апеляційної скарги потерпілого без задоволення, скаржник вважає постановлене рішення таким, що не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Крім того, вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно взяв до уваги документи, що посвідчують статус учасника бойових дій засудженого та його перебування в зоні антитерористичної операції.
Мотиви Суду
Суд, перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Як випливає із положень ст. 50 КК, значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром воно повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання

ОСОБА_5 призначено з порушенням вказаних норм права.
Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного, котрий має постійне місце проживання, за яким характеризується посередньо, офіційно не працює, на обліку в лікаря-психіатра не перебуває, а у лікаря-нарколога перебуває з діагнозом РПП внаслідок вживання алкоголю, має на утриманні неповнолітню дитину. При цьому суд врахував також обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Узявши до уваги те, що ОСОБА_5 має постійне місце проживання, розкаявся у вчиненому та має на утриманні неповнолітню дитину, суд дійшов висновку про можливість звільнення засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано при постановленні вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, немає.
Із зазначеною позицією місцевого суду погодився й апеляційний суд. Відповідно до наданої копії ухвали апеляційний суд при перегляді вироку належним чином перевірив усі доводи потерпілого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якості покарання, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, й умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, на яких відмовив у задоволенні вимог скаржника.
Не знайшли свого підтвердження доводи потерпілого про те, що суди при призначенні покарання ОСОБА_5 та звільненні від його відбування на підставі ст. 75 КК безпідставно врахували таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття та не врахували інші дані, що характеризують особу винуватого. Зазначена версія потерпілого спростовується позицією ОСОБА_5 , відповідно до якої він у судовому засіданні визнав себе винуватим, фактичних обставин справи не оспорював, у вчиненому розкаявся, висловив намір в найближчий час відшкодувати потерпілому матеріальну шкоду, що вбачається з копії судового рішення.
Не ґрунтуються за вимогах закону і доводи потерпілого про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно взяв до уваги документи, які посвідчують статус учасника бойових дій засудженого та його перебування в зоні антитерористичної операції, оскільки такі документи не є доказами в розумінні ст. 84 КПК, не впливають на обсяг обвинувачення, а лише є даними, які характеризують особу винного.
Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення судів першої та апеляційної інстанцій, вмотивованість їхніх висновків, у тому числі й щодо правильності призначення ОСОБА_5 покарання та можливості звільнення його від відбування покарання, ОСОБА_4 у касаційній скарзі не навів.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та наданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2019 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3