Постанова

Іменем України
28 листопада 2019 року

м. Київ
справа № 326/1763/16-к

провадження № 51-1408 км 19
Верховний Суд колегією суддів першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника в режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 08 червня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 21 лютого 2019 року у кримінальному провадженні № 0000423 від 20 листопада 2014 року за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263 КК України,
ОСОБА_8 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Приазовського районного суду Запорізької області від 08 червня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263 КК України із застосуванням положень ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років без конфіскації майна.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк перебування його під вартою з 16 листопада 2014 року по 25 грудня 2014 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
За вироком Приазовського районного суду Запорізької області від 08 червня 2018 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263 КК України із застосуванням положень статей 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років без конфіскації майна.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_8 у строк покарання строк перебування його під вартою з 16 листопада 2014 року по 25 грудня 2014 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Згідно з вироком ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винуватими у тому, що вони, діючи умисно, вирішили вступити до незаконного збройного формування «Народное ополчение Донбасса», яке є структурним підрозділом терористичної організації «Донецкая народная республика» (далі - ДНР).
Реалізуючи свої наміри вступити до зазначеної терористичної організації, ОСОБА_8 наприкінці травня 2014 року в м. Донецьк вступив до незаконного збройного формування силового блоку «ДНР» - «Народное ополчение Донбасса», де пройшов військову підготовку та був призначений на посаду розвідника-навідника.
На початку вересня 2014 року ОСОБА_8 з метою виконання завдань та цілей терористичної організації було направлено до с. Дібровка Шахтарського району Донецької області. По дорозі до місця дислокації у м. Сніжне Донецької області ОСОБА_8 отримав автомат «Калашнікова» калібру 7,62 мм та боєприпаси до нього.
На початку жовтня 2014 року ОСОБА_8 був передислокований до м. Комсомольське Старобешевського району Донецької області, де був зарахований до складу розвідувальної роти незаконного формування терористичної організації «ДНР».
Реалізуючи свої наміри вступити до зазначеної терористичної організації, ОСОБА_7 приблизно 29 вересня 2014 року прибув до м. Сніжне Донецької області та вступив до так званого «ополчення».
Приблизно 6-7 жовтня 2014 року ОСОБА_7 прибув до м. Комсомольське Старобешевського району Донецької області, де з метою виконання завдань та цілей терористичної організації отримав автомат «Калашнікова» калібру 7,62 мм з боєприпасами та був зарахований до складу розвідувальної роти незаконного формування терористичної організації «ДНР».
16 листопада 2014 року приблизно о 12:00 ОСОБА_8 , якого призначено командиром розвідувальної групи, ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та два невстановлених учасника незаконного збройного формування, маючи на озброєнні автоматичну зброю та велику кількість бойових припасів, з метою захоплення розрахунку Збройних Сил України (далі - ЗСУ), вирушили в бік с. Гранітне Тельманівського району Донецької області. Під час пересування вони були помічені військовослужбовцями ЗСУ та в результаті бойового зіткнення ОСОБА_8 і ОСОБА_7 були поранені та затримані військовослужбовцями ЗСУ.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 лютого 2019 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 на підставі ч. 2 ст. 258-3, ч. 3 ст. 263 КК України закрити. При цьому зазначає, що рішення судів обох інстанцій є незаконними внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, що виразилось в наданні невірної правової оцінки наданим під час судового розгляду доказам.
Так, захисник вказує, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Крім того, захисник посилається на те, що судами обох інстанцій безпідставно не було застосовано до засудженого ОСОБА_7 положення ч. 2 ст. 258-3, ч. 3 ст. 263 КК України та не надано правової оцінки діям ОСОБА_7 , який добровільно здався представникам законної влади України, сприяв розкриттю злочину та повідомив правоохоронні органи про походження, спосіб придбання та зберігання зброї.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_8 у касаційному порядку не оскаржуються.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав свою касаційну скаргу та просив її задовольнити, прокурор заперечував щодо задоволення поданої касаційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 438 КПК України одними з підстав для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-413 КПК України. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Таким чином, доводи касаційної скарги захисника про невідповідність висновків судів, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження, що виразилось в наданні невірної правової оцінки доказам, не можуть бути предметом касаційного розгляду з огляду на вимоги ч. 1 ст. 433 КПК України, а тому у касаційному порядку не перевіряються.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263 КК України, а саме участь в терористичній групі чи терористичній організації, сприяння діяльності терористичної групи чи терористичної організації, а також носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської) та бойових припасів без передбаченого законом дозволу, є правильною та у касаційній скарзі захисником не оспорюється.
Доводи захисника про те, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність (в частині незастосування до засудженого положень ч. 2 ст. 258-3 КК України), є необґрунтованими з огляду на наступне.
Частиною 2 ст. 258-3 КК України передбачено, що звільняється від кримінальної відповідальності за діяння, передбачене частиною першою цієї статті, особа, крім організатора і керівника терористичної групи чи терористичної організації, яка добровільно повідомила правоохоронний орган про відповідну терористичну діяльність, сприяла її припиненню або розкриттю злочинів, вчинених у зв`язку із створенням або діяльністю такої групи чи організації, якщо в її діях немає складу іншого злочину.
Звільнення від кримінальної відповідальності за діяння, передбачене ст.258-3 КК України, можливе за наявності конкретних умов, зокрема: вчинення дій, передбачених ч.1 ст.258-3 КК України, у формі участі у терористичній групі чи організації або сприяння їх діяльності; добровільне, тобто вчинене за власною волею, незалежно від мотивів, повідомлення правоохоронного органу про терористичну діяльність терористичної групи чи терористичної організації; сприяння припиненню діяльності терористичної групи чи терористичної організації або розкриттю злочинів, вчинених у зв`язку зі створенням або діяльністю такої групи чи організації; відсутність у діях особи складу іншого злочину.
За наявності цих умов суд зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, засуджений ОСОБА_7 добровільно до правоохоронних органів не з`являвся, а був затриманий слідчим відділом УСБ України в Донецькій області під час вчинення ним злочину. Зазначене також свідчить і про відсутність ознаки добровільності щодо повідомлення правоохоронного органу про відповідну терористичну діяльність.
Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що після скасування 25 грудня 2014 року запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, останній ухилився від органів досудового розслідування, у зв`язку з чим був оголошений в розшук.
Враховуючи вищевказане, а також те, що в матеріалах провадження відсутні відомості, що ОСОБА_7 будь-яким чином сприяв припиненню терористичної діяльності або розкриттю злочинів, вчинених у зв`язку із створенням або діяльністю такої групи чи організації, колегія суддів приходить до висновку, що позиція судів першої та апеляційної інстанцій про безпідставність застосування до засудженого ОСОБА_7 положень ч. 2 ст. 258-3 КК України є законною та обґрунтованою, а доводи касаційної скарги захисника в цій частині - надуманими та такими, що повністю спростовуються матеріалами провадження.
Крім того, посилання сторони захисту на незастосування до засудженого ОСОБА_7 положень ч. 3 ст. 263 КК України, Суд вважає необґрунтованими з наступних підстав.
Згідно з ч. 3 ст. 263 КК України звільняється від кримінальної відповідальності особа, яка вчинила злочин, передбачений частинами першою або другою цієї статті, якщо вона добровільно здала органам влади зброю, бойові припаси, вибухові речовини або вибухові пристрої.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 разом з іншими учасниками незаконного збройного формування при спробі захопити розрахунок ЗСУ був затриманий СВ УСБ України в Донецькій області. Внаслідок затримання у засудженого було вилучено вогнепальну зброю та бойові припаси. При цьому, докази на підтвердження того, що засуджений ОСОБА_7 самостійно та добровільно видав органам влади вогнепальну зброю та бойові припаси до моменту його затримання, в матеріалах провадження відсутні.
За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку, що посилання захисника на те, що судами обох інстанцій безпідставно не було застосовано до ОСОБА_7 положення ч. 3 ст. 263 КК України, є необґрунтованими та повністю спростовуються матеріалами провадження.
Доводи касаційної скарги захисника щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону Суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду, дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам та обґрунтовано відмовив у її задоволенні, при цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційний суд не встановив.
На переконання колегії суддів, ухвала суду апеляційної інстанції в повній мірі відповідає вимогам ст. 370 та ст. 419 КПК України.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 08 червня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 21 лютого 2019 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3