Справа №579/151/17-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/456/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 579/151/17-к за апеляційними скаргами представників потерпілих ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 29.01.2019, за яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 175, ч. 3 ст. 191 і ч. 1 ст. 366 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_10

потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14

представників потерпілих адвокатів ОСОБА_15 і ОСОБА_16

обвинуваченого ОСОБА_17

захисника адвоката ОСОБА_18 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скаргах:

- представник потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 , ОСОБА_13 та ОСОБА_20 адвокат ОСОБА_21 , окремо щодо кожного потерпілого, просить змінити вирок суду, задовольнити цивільні позови та стягнути з ОСОБА_17 моральну шкоду в сумі 10000 грн на користь кожного із потерпілих, оскільки висновки суду першої інстанції про залишення цивільних позовів без розгляду є необгрунтованими, так як внаслідок злочинних дій обвинуваченого потерпілим завдані моральні страждання, що не пов`язано із порушенням вимог трудового законодавства;

- представник потерпілих ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 адвокат ОСОБА_7 , окремо щодо кожного потерпілого, посилаючись на аналогічні обставини також просить змінити вирок суду, задовольнити цивільні позови та стягнути з ОСОБА_17 моральну шкоду в сумі 10000 грн на користь кожного із потерпілих;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_17 адвокат ОСОБА_26 просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_17 , оскільки не було проведено жодної експертизи, не залучено фахівців щодо оцінки фінансового стану підприємства на предмет безпідставності невиплати заробітної плати та грошової компенсації. При цьому суд не взяв до уваги докази, які свідчать про те, що невиплата заробітної плати зумовлена об`єктивними причинами. Крім того, стороною обвинувачення не надано жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_17 підробив акт здачі-приймання виконаних робіт та розтратив грошові кошти за попередньою змовою групою осіб. Також суд не врахував того, що обвинувачений страждає на тяжке захворювання.

В запереченнях на апеляційні скарги представників потерпілих обвинувачений ОСОБА_27 та його захисник адвокат ОСОБА_26 просять залишити апеляційні скарги без задоволення у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Вироком Кролевецького районного суду Сумської області від 29.01.2019 ОСОБА_17 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 175, ч. 3 ст. 191 і ч. 1 ст. 366 КК, та йому призначене покарання: за ч. 1 ст. 172 КК у виді 2000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян у сумі 34000 грн і на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 і ч. 5 ст. 74 КК звільнений від покарання; за ч. 1 ст. 175 КК у виді 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян у сумі 17000 грн з позбавленням права обіймати посади на підприємствах, установах та організаціях, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 366 КК у виді 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян у сумі 3400 грн з позбавленням права обіймати посади на підприємствах, установах та організаціях, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 2 роки і на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 і ч. 5 ст. 74 КК звільнений від покарання; за ч. 3 ст. 191 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати посади на підприємствах, установах та організаціях, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 175 і ч. 3 ст. 191 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати посади на підприємствах, установах та організаціях, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 2 роки. Цивільні позови залишені без розгляду.

Згідно вироку суду, ОСОБА_17 , обіймаючи посаду директора Кролевецького учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих (далі «Кролевецьке УВП УТОС») в порушення ст. 43 Конституції України, ст. 21, ч. 6 ст. 24, ч. 1, 4, 5 ст. 97, ч. 1 ст. 115 КЗпП, ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» (в редакції від 21.10.2004), ст. 21, 22 ЗУ «Про оплату праці» з 01.06.2014 по 29.11.2016 при наявності коштів на розрахунковому рахунку та в касі підприємства, маючи об`єктивну можливість здійснити виплату заробітної плати в повному обсязі всім працівникам, безпідставно та умисно станом на 01.10.2016 не виплатив заробітну плату 18-ти працюючим працівникам підприємства більш ніж за 1 місяць на загальну суму 51035,47 грн. Крім того, всупереч вимогам ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП в липні, серпні та вересні 2016 року не провів виплати 6-ти працівникам заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку на загальну суму 13430,88 грн, чим грубо порушив законодавство про працю.

03.11.2015 між «Кролевецьке УВП УТОС» та ТОВ «Формопак-Буд» укладено договір на пусконалагоджувальні роботи, згідно якого ТОВ «Формопак-Буд» взяло на себе зобов`язання виконати роботи з установки та наладки обладнання для виготовлення виробів з полімерпісчаних матеріалів, а також самостійно провести зборку та запуск устаткування, заземлення, підключення до електромережі та системи водопостачання, перевірку роботи кожного агрегату та окремих вузлів устаткування. У свою чергу замовник зобов`язувався оплатити за виконані роботи грошові кошти в сумі 50400 грн. 05.11.2015 ОСОБА_17 , достовірно знаючи, що товариство не виконало обумовлені договором роботи, за місцезнаходженням «Кролевецьке УВП УТОС» по вул. Салія, буд. 25 в м. Кролевець Сумської області умисно вніс до акту здачі-приймання виконаних робіт № 1 від 05.11.2015 завідомо неправдиві відомості про проведення в повному обсязі установки, налагодження і пуску устаткування. Після цього, ОСОБА_17 та службова особа ТОВ «Формопак-Буд» підписали вказаний документ і скріпили печатками підприємств, надавши йому статус офіційного. У подальшому, 10.11.2015 ОСОБА_17 , за попередньою змовою групою осіб з директором ТОВ «Формопак-Буд» ОСОБА_28 , перебуваючи за місцезнаходженням «Кролевецьке УВП УТОС», передав акт здачі-приймання виконаних робіт в. о. головного бухгалтера підприємства ОСОБА_29 , яка спрямувала його до Управління державної казначейської служби в Кролевецькому районі, на підставі якого 11.11.2015 на користь ТОВ «Формопак-Буд» перераховано бюджетні кошти в сумі 50400 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_17 та його захисника ОСОБА_18 , які підтримали апеляційну скаргу захисника, а також заперечили проти апеляційних скарг представників потерпілих, доводи потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 та представників потерпілих ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , які підтримали свої апеляційні скарги та заперечили проти апеляційної скарги захисника, доводи прокурора ОСОБА_10 , яка підтримала апеляційні скарги в частині скасування вироку, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно п. 2-3 ч. 1 ст. 409 КПК, підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші (п. 1-3 ст. 411 КПК). Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вироком суду ОСОБА_17 визнаний винуватим у тому, що будучи керівником «Кролевецьке УВП УТОС», безпідставно не виплатив заробітну плату працівникам більш як за 1 місяць (ч. 1 ст. 175 КК), вчинив інше грубе порушення законодавства про працю (ч. 1 ст. 172 КК), вніс завідомо неправдиві відомості до офіційного документу (ч. 1 ст. 366), а також за попередньою змовою групою осіб розтратив чуже майно шляхом зловживання своїм службовим становищем (ч. 3 ст. 191 КК).

Однак такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, належним чином не вмотивовані, не в повній мірі відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, вимогам кримінального процесуального закону та рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Свою вину ОСОБА_17 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 175 і ч. 1 ст. 172 КК, не визнав і пояснив, що не вчиняв цих інкримінованих йому злочинів і підприємство не мало фінансової можливості сплатити необхідні працівникам суми.

Згідно вимог ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законне є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку, крім іншого, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Зокрема, диспозиція ст. 175 КК передбачає кримінальну відповідальність виключно у разі безпідставності невиплати заробітної плати, оскільки така обставина є обов`язковим елементом складу цього злочину, однак поняття «безпідставність» є оціночним, а тому безпідставною слід вважати таку невиплату заробітної плати, яка вчинена за наявності об`єктивної можливості здійснити виплату, для з`ясування якої необхідно насамперед перевіряти фінансово-економічний стан підприємства, де виявлено таку невиплату, а також мету використання коштів, які надходили на їхні рахунки. При цьому можна виявити конфлікт інтересів підприємства та його працівників, коли за наявності заборгованості з виплати заробітної плати кошти, що надходили на рахунок підприємства, витрачались для підтримання його діяльності.

Незважаючи на те, що судом першої інстанції і зроблено висновок про безпідставність невиплати заробітної плати з урахуванням вказаних вище обставин, але наведеними в мотивувальній частині вироку доказами цей факт не підтверджується, оскільки письмові докази у більшій своїй частині містять інформацію лише щодо наявності коштів на рахунках підприємства, заборгованості по невиплаті заробітної плати перед працівниками та інші бухгалтерські відомості, які тільки констатують певні факти і обставини та які самі по собі не можуть свідчити про наявність умов, за яких дії керівника підприємства носитимуть безпідставний характер, відтак утворюватимуть складу злочину, передбачений ст. 175 КК, зокрема його об`єктивну частину. При цьому, суд першої інстанції обмежився перерахунком досліджених доказів в цій частині та не оцінив кожний доказ з точки зору його належності, допустимості та достовірності, а сукупність цих доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Також судом першої інстанції недостатньо обгрунтовано вчинення ОСОБА_17 іншого грубого порушення законодавства про працю (ч. 1 ст. 172 КК) не проведення виплати працівникам заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, оскільки здійснення вказаних виплат, як зазначалося вище, напряму залежало від фінансово-економічного стану підприємства, зважаючи в тому числі і на певні критерії, оцінка яких впливає на визнання порушення законодавства про працю грубим та кожний з яких має самостійне значення, а саме: характер порушуваних трудових прав людини; категорії працівника, права якого порушуються; об`єктивних ознак здійснюваного порушення (тривалість, систематичність, тяжкість можливих наслідків, кількість потерпілих тощо); суб`єктивних ознак здійснюваного порушення (злісність мотивів, особисті неприязні стосунки тощо).

Будучи допитаним у ході розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції ОСОБА_17 свою вину у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366 і ч. 3 ст. 191 КК також категорично заперечив та пояснив, що передбачені договором № 3 від 03.11.2015 на пусконалагоджувальні роботи зобов`язання ТОВ «Формопак-Буд» виконані в повному обсязі, у зв`язку з чим між вказаним підприємством та «Кролевецьке УВП УТОС» складений акт № 1 від 05.11.2015 здачі-приймання виконаних робіт по установці та налагодженню визначеного устаткування. У січні 2016 року в приміщенні, де знаходилося устаткування, відбулося розмерзання системи опалення, що спричинило підмокання обладнання лінії, внаслідок чого її довелося розукомплектувати.

Не погодившись з вказаними показаннями обвинуваченого та правовою позицією захисту, суд першої інстанції взяв до уваги показання свідків ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_29 , згідно яких обладнання по виготовленню плитки не було встановлено та не працювало, а також протоколи огляду місця події від 17.01.2017 і 31.03.2017, за змістом яких виявлене обладнання для виробів з полімерпісчаних матеріалів не підключене до системи електроживлення і знаходиться у розукомплектованому стані.

Проте, беручи до уваги показання вказаних свідків, суд першої інстанції не врахував, що підписи деяких із згаданих працівників «Кролевецьке УВП УТОС» містяться в документах, які є дещо суперечливими по відношенню до показань цих же свідків.

Так, підпис головного бухгалтера ОСОБА_29 мається в акті від 11.01.2016, згідно якого відбулося розмерзання системи опалення, у зв`язку з чим комісією вирішено повернути частину обладнання постачальнику на технічний огляд; підписи старшого майстра ОСОБА_33 та бухгалтера ОСОБА_34 наявні в акті, згідно якого комісією прийнято відремонтоване обладнання, яке знаходиться в технічно справному стані; в акті № 1 від 29.06.2016 містяться підписи ОСОБА_29 , техніка-енергетика ОСОБА_31 і ОСОБА_35 , за яким обладнання відповідає технічній документації та придатне до експлуатації.

Вказані письмові докази суд першої інстанції визнав неналежними та недостовірними, спростовуючи їх при цьому показаннями свідків, але питання наявності підписів посадових осіб «Кролевецьке УВП УТОС» в документах, які мають суттєве значення для встановлення наявності або відсутності факту виконання умов згідно договору, не з`ясував, суперечності з цього приводу не усунув і в мотивувальній частині свого вироку згідно ст. 374 КПК не відобразив.

Не враховано судом першої інстанції і час, який минув з моменту підписання акту від 05.11.2015 до моменту проведення огляду місця події 17.01.2017 і 31.03.2017 та складання відповідних протоколів, а також показання свідка ОСОБА_36 про те, що завезене на підприємство обладнання по виготовленню плитки введено в дію.

Що стосується доводів апеляційних скарг представників потерпілих про те, що суд першої інстанції необґрунтовано залишив без розгляду цивільні позови, то вони також заслуговують на увагу, оскільки згідно ч. 2 ст. 129 КПК виключними підставами для прийняття судом такого рішення є виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу злочину або його непричетності до вчинення злочину, а також у випадках, передбачених ч. 1 ст. 326 КПК.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вирішення питання про відшкодування моральної шкоди в цьому кримінальному провадженні можливе лише в порядку цивільного судочинства, проігнорувавши положення КПК щодо права потерпілого на відшкодування завданої злочином моральної шкоди шляхом пред`явлення під час кримінального провадження цивільного позову до обвинуваченого (ст. 56 і 128 КПК).

Як зазначено у вироку судом першої інстанції, ОСОБА_17 вніс до акту здачі-приймання виконаних робіт № 1 від 05.11.2015 завідомо неправдиві відомості про проведення в повному обсязі робіт згідно договору № 3 від 03.11.2015, після чого за попередньою змовою групою осіб з директором ТОВ «Формопак-Буд» ОСОБА_28 здійснив розтрату бюджетних коштів, хоча в цьому кримінальному провадженні стосовно останнього чи інших посадових осіб ТОВ «Формопак-Буд» письмове повідомлення про підозру у вчиненні зазначених дій не складалося, внаслідок чого останній не може фігурувати в обвинуваченні визнаного судом доведеним.

Таким чином, зазначення в оскаржуваному вироку, обставин вчинення злочину щодо інших, крім обвинуваченого, осіб не лише входить у колізію з нормами кримінального процесуального законодавства щодо вільної оцінки доказів, а й суперечить передбаченим ст. 2 і 7 КПК завданням та загальним засадам кримінального провадження, зокрема забезпеченню до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, верховенству права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, а тому питання винуватості іншої особи має бути доведено в іншому кримінальному проваджені. При цьому, колегія суддів також враховує практику ЄСПЛ, згідно якої «презумпція невинуватості порушується, якщо судове рішення щодо особи, яка обвинувачується у вчинені кримінального злочину, відображає думку про його винність до того, як його вина була доведена відповідно до закону. Досить навіть за відсутності офіційних висновків того, що є деяке припущення, що суд розглядає обвинуваченого в якості винного» (рішення у справах «Мінеллі проти Швейцарії», «Нераттіні проти Греції», «Діду проти Румунії»).

Вище зазначене є порушенням норм процесуального права, оскільки право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року та національним законодавством України.

Ігнорування судом першої інстанції доречних аргументів сторін, в тому числі і сторони захисту, є грубим порушенням ст. 6 Конвенції, усталеної судової практики ВСУ, ВС і ЄСПЛ, внаслідок чого можна зробити висновок про те, що необґрунтованість і невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у зв`язку з порушенням норм кримінального процесуального права незалежно від доводів апеляційних скарг, оскільки процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ, а у випадках, коли положення законодавства не регулюють або неоднозначно регулюють питання судового провадження, то застосовуються основні засади (принципи) судочинства України, передбачені у ст. 129 Конституції України, розділі I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» та інших нормативно-правових актах (ст. 7-29, п. 2 ч. 1 ст. 372 КПК).

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п.п.29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).

Згідно прецедентної практики ЄСПЛ кожне рішення суду повинно бути вмотивоване і переконувати сторони і громадськість у відсутності в суду сумнівів щодо його ухвалення, а також у правильності (справедливості) засудженні особи. ЄСПЛ у багатьох аспектах удосконалив право на справедливий судовий розгляд, встановивши як непрямі вимоги щодо «справедливого розгляду» ряд гарантій або умов, що прямо не зазначені в Конвенції. Однією з таких вимог є вимога судів обґрунтовувати свої рішення. Суди повинні «вказати з достатньою ясністю підстави, на яких базується їхнє рішення» (рішення від 16.12.1992 у справі «Хаджіанастасіу проти Греції» (Hadjianastassion v. Greece).

Аргументація у обвинувальному вироку має стосуватися усіх елементів складу злочину, тому обвинувальний вирок, у якому наведено лише перелік доказів, без «прив`язки» їх до конкретних елементів складу злочину, не є вмотивованим. У справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania) ЄСПЛ наголосив, що суд першої інстанції не здійснив розгляд всіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував докази, надані заявником, що надало б йому можливість у разі необхідності ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити. Мотивування полягає й у тому, що суд повинен вказати у вироку, чому він відкидає одні докази й приймає інші. Особливо ретельно суд повинен поставитися до викладення у вироку результатів аналізу доказів, що свідчать на користь обвинуваченого.

Допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, перешкодили цьому суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими відповідно до ст. 94 КПК та, у разі визнання особи винуватою, зазначити у своєму рішенні докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування інших окремих доказів.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, оскільки під час апеляційного розгляду будь-яких клопотань з приводу дослідження доказів щодо зазначених вище обставин від учасників судового провадження не надходило, а апеляційний суд позбавлений можливості їх дослідити за власною ініціативою (ст. 404 КПК), внаслідок чого позбавлений можливості усунути вказані в апеляційних скаргах порушення і ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, задовольнивши таким чином частково апеляційні скарги.

Відповідно ч. 1 ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а згідно ч. 2 цієї норми закону, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

З аналогічних підстав колегія суддів вважає необгрунтованими і доводи апеляційної скарги захисника про ухвалення нового вироку та апеляційних скарг представників потерпілих про зміну цього судового рішення, які задоволенню не підлягають.

Зважаючи, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину, суд першої інстанції при новому розгляді справи має належним чином проаналізувати кожний доказ (як зазначалося вище) з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, надавши оцінку при цьому кожному суттєвому доводу сторін кримінального провадження та відобразивши це в мотивувальній частині прийнятого судового рішення.

Що стосується інших доводів апеляційної скарги захисника, то вони не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки порушені ним питання спочатку підлягають дослідженню при новому розгляді в суді першої інстанції, а вже потім при наявності остаточного судового рішення бути предметом перевірки в апеляційному суді, так як суд апеляційної інстанції відповідно положень ч. 2 ст. 415 КПК при скасуванні судового рішення не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги представників потерпілих ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Кролевецького районного суду Сумської області від 29.01.2019 відносно ОСОБА_37 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4