Справа№373/2508/14-к
Провадження №1-кп/359/52/2019
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
7 травня 2019 року м. Бориспіль
Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_10 ,
під час судового розгляду з технічною фіксацією та відео фіксацією у відкритому судовому засіданні об`єднаного судового провадження за кримінальними провадженнями: №0000394, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 22.04.2014 року, що надійшло до суду з обвинувальним актом по відношенню до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по обвинуваченню у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, № 0000013, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.02.2017 року, що надійшло до суду з обвинувальним актом відносно ОСОБА_4 по обвинуваченню у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 275 КК України, та № 0000111, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.02.2017 року, що надійшло до суду з обвинувальним актом відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_6 по обвинуваченню за ч. 2 ст. 272 КК України.
розглянувши усне клопотання адвоката ОСОБА_7 про визнання очевидно недопустимими доказами отриманих на підставі запиту слідчого від 28.05.2014 року в порядку ст. 93 КПК України документів (а.с.198-199, том 24),
в с т а н о в и в :
В провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебуває вищезазначене кримінальне провадження.

В ході розгляду кримінального провадження, в судовому засіданні 07.05.2019 року, адвокатом ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , було заявлено усне клопотання про визнання очевидно недопустимими доказами, а саме: запиту слідчого СГ СУ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_11 від 28.05.2014 року, зробленого в порядку ст. 93 КПК України (а.с.198 т.24) та листа начальника Переяслав-Хмельницької філії по експлуатації газового господарства № 330 (а.с.199 т.24), на підставі ч. 2 ст. 89 КПК України. Клопотання мотивоване тим, що в КПК України чітко визначений порядок збирання і отримання стороною обвинувачення, зокрема слідчим, доказів. В той же час вказані документи були отримані слідчим, в спосіб непередбачений КПК України, а саме не на підставі слідчого судді про тимчасовий доступ, а на підставі запиту слідчого, в порядку ст. 93 КПК України. Також із вищезазначеного листа вбачається, що на ньому відсутні відомості щодо направлення його на ім`я слідчого, та про його реєстрацію. Тобто відсутні докази, у який спосіб вказаний документ було отримано слідчим. Крім того, на вказаному листі відсутня печатка юридичної особи, не зважаючи на те, що відповідно до вимог цивільного законодавства, станом на 2014 рік, на всіх документах, виданих юридичною особою, повинна бути проставлена печатка. Це в свою чергу вказує на істотне порушення норм кримінального процесуального закону. З огляду на що, вказані докази, на думку адвоката ОСОБА_7 , на підставі ст. 87 КПК України, є очевидно недопустимими. Враховуючи вищевикладене, адвокат ОСОБА_7 просила суд клопотання про визнання очевидно недопустимими доказами задовольнити.

Адвокат ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 , повністю підтримав думку адвоката ОСОБА_7 , висловивши таку ж позицію. Також додав, що відповідно до вимог КПК України всі дії, які спрямовані на збирання доказів, повинні вчинятися виключно в порядку і спосіб, передбачений цим Кодексом. Виходячи із вимог, закріплених в КПК України, документи повинні бути отримані слідчим, в порядку визначеним для проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а не на підставі запиту слідчого, в порядку ст. 93 КПК України. Тобто вказані документи могли бути отримані слідчим або на підставі ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до речей та документів, або на підставі ухвали слідчого судді про дозвіл на обшук. Стаття 93 КПК України не надає повноважень слідчому щодо отримання, зазначених у клопотанні, документів. Таким чином, документи, які були надані на запит слідчого, в порядку ст. 93 КПК України, отримані у неправильний спосіб передбачений КПК України, оскільки отримання будь-яких письмових доказів по справі повинно відбуватися лише на підставі ухвал слідчого судді. Це в свою чергу вказує на істотне порушення норм кримінального процесуального закону, а також і загальних засад кримінального провадження, таких як верховенство права та законність. З огляду на це вказані докази, на думку захисту, слід визнати недопустимими доказами на підставі ч. 2 ст. 87 КПК України, внаслідок їх очевидної недопустимості.
У судовому засіданні адвокат ОСОБА_9 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , клопотання, подане адвокатом ОСОБА_5 , про визнання очевидно недопустимими доказами підтримала в повному обсязі, висловила аналогічну позицію, просила його задовольнити.

Обвинувачені ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 підтримали думку своїх захисників.

Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання сторони захисту, не вбачаючи очевидної недопустимості зазначених захисником доказів, оскільки вказані документи були зібрані в ході проведення досудового розслідування в порядку, визначеному ст. 93 КПК України. З даної норми чітко слідує, що направлення запиту слідчим являється також процесуальною дією, яка спрямована на збирання доказів в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження. Слідчим було зроблено запит до юридичної особи, щоб отримати інформацію, яка йому необхідна в ході здійснення досудового розслідування. Будь-яких порушень вимог КПК України, в ході отримання вказаних документів, слідчим не допущено. З огляду на це немає підстав вважати наявними обставини, які б вказували на очевидну недопустимість цих доказів, оскільки вичерпний їх перелік наведений в КПК України. Зазначив, що, вказані у клопотанні сторони захисту, докази не можуть бути визнані очевидно недопустимими, питання про допустимість доказів має вирішуватись в нарадчій кімнаті при ухваленні вироку.

Потерпіла ОСОБА_10 просила відмовити у задоволенні вказаного клопотання, зазначивши про необхідність дослідження всіх доказів, що подані прокурором, оскільки вказані документи мають важливе значення для кримінального провадження.
Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, та ознайомившись з наявними матеріалами кримінального провадження, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Одними з основних засад кримінального судочинства є верховенство права, законність, рівність перед законом і судом (ст. 7 КПК України).
Відповідно до вимог ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Згідно із ч. 2, 3 даної статті у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Відповідно до положень ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

В ч. 1 ст. 87 КПК України закріплено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Категорія "очевидна недопустимість доказів" є оціночною і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існує також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію "очевидна недопустимість доказу", слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року "Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України", де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Отже, для того, щоб вирішити у даному випадку питання про те, чи є недопустимими зазначені вище докази слід з`ясувати, чи мало місце порушення прав та свобод людини під час отримання останніх.

Так, даючи оцінку мотивуванню клопотання сторони захисту суд не вбачає очевидної недопустимості указаних доказів, а саме: запиту слідчого СГ СУ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_11 № 14/24-925/2 від 28.05.2014 року (а.с.198 т.24) та листа, за підписом начальника Переяслав-Хмельницької філії по експлуатації газового господарства ОСОБА_12 № 330 від 30.05.2014 року, отриманого на підставі вказаного запиту (а.с.199 т.24).

Зазначаючи про істотне порушення прав і свобод людини, сторона захисту посилається на порушення порядку отримання органом досудового розслідування вказаних доказів, а саме не звернення до слідчого судді із клопотанням про надання тимчасового доступу до цього документа, а направлення листа-запита про витребування документа.

Згідно ч. 1 ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 40 КПК України, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

У частині 2 ст. 93 КПК України міститься широкий обсяг повноважень сторони обвинувачення щодо збирання доказів у кримінальному провадженні. Так, відповідно до положень зазначеної норми сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Зі змісту ч. 2 ст. 93 КПК України вбачається, що витребування це звернення з вимогою про добровільне надання речей, документів, відомостей, які мають значення для кримінального провадження.

Таким чином, суд вважає, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 93 КПК України, слідчий або прокурор наділений правом звернутися з запитом, серед іншого, до підприємства, щодо отримання інформації, особистих даних, тощо, що є рівноцінним і самостійним способом збирання доказів.

Практика виробила форми звернення з вимогою про надання речей, документів або відомостей для слідчого та прокурора, це може бути: постанова, яка є обов`язковою для виконання (ч. 5 ст. 40 КПК України), звернення, доручення, клопотання, запит; для представників сторони захисту заява або клопотання, а для захисника також й адвокатський запит.

При цьому, суд звертає увагу, що згідно ч. 4 ст. 132 цього Кодексу для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.
Також Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 18 листа №223-559/0/4-13 від 05.04.2013 року "Про деякі питання здійснення слідчим суддею суду першої інстанції судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження" роз`яснено, що беручи до уваги зміст положень ч. 1 ст. 86, частин 2 та 3 ст. 93 КПК, застосування стороною кримінального провадження такого способу збирання доказів як вилучення речей чи документів (ч. 7 ст. 163 КПК) під час отримання доступу до речей і документів може здійснюватися у випадках, якщо: 1) особа, у володінні якої знаходяться речі або документи, не бажає добровільно передати їх стороні кримінального провадження або є підстави вважати, що вона не здійснить таку передачу добровільно після отримання відповідного запиту чи намагатиметься змінити або знищити відповідні речі або документи; 2) речі та документи згідно зі ст. 162 КПК містять охоронювану законом таємницю і таке вилучення необхідне для досягнення мети застосування цього заходу забезпечення. В інших випадках сторона кримінального провадження може витребувати та отримати речі або документи за умови їх добровільного надання володільцем без застосування процедури, передбаченої главою 15 КПК.

Крім того, слід зазначити, що обшук відповідно до ст. 234 КПК України проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Якщо існує необхідність саме у проведенні обшуку, то слідчий за погодженням із прокурором або прокурор звертається до слідчого судді з відповідним клопотанням. На цьому етапі слідчий, прокурор повинні надати слідчому судді докази наявності підстав для проведення зазначеної слідчої (розшукової) дії, які обґрунтовують їхні доводи.

Отже, з даних норм слідує, що чинне законодавство надає, зокрема, слідчому право одержувати безперешкодно відомості, документи, речі необхідні у кримінальному провадженні, іншим шляхом, без застосування заходів забезпечення або без проведення слідчих дій. Тому, положеннями ст. 159, 160, 223, 234 КПК України передбачено право слідчого, а не обов`язок звернутися до суду з метою отримання доступу до речей та документів або дозволу на проведення обшуку.

Аналіз наведених вище норм законодавства дає підстави стверджувати, що отримання документів, в ході здійснення досудового розслідування від підприємств, на підставі запиту слідчого у відповідності до ч. 2 ст. 93 КПК України не суперечить процесуальним нормам, регламентуючим порядок збирання доказів. При цьому, судовий контроль слідчого судді необхідний лише у разі можливого втручання в охоронювані законом права, свободи та інтереси осіб у кримінальному провадженні, що у даному випадку не відбувалось.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження (а.с.198 т. 24) 28 травня 2014 року слідчим СГ СУ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_11 , в порядку ст. 93 КПК України, було зроблено запит на ім`я директора Переяслав-Хмельницької філії по експлуатації газового господарства ВАТ "Київоблгаз", за № 14/24-925/2, про надання копій документів. Зі змісту вказаного запиту вбачається, що слідчим він був зроблений, зокрема, з метою отримання інформації з приводу того чи укладався вказаним підприємством договір на здійснення технічного нагляду за будівництвом та експлуатацією автозаправного комплексу, розташованого по пров. 1-й Комунарський, 33, в м. Переяслав-Хмельницький Київської області, та чи приймали участь представники філії у введенні газозаправного пункту вказаної АЗС в експлуатацію.
Виходячи із вищевикладеного, звернення слідчого СГ СУ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_11 , із запитом в порядку ст. 93 КПК України, до підприємства з метою отримання відомостей, які мають значення для кримінального провадження, не суперечать чинному кримінальному процесуальному законодавству.

Зі змісту листа № 330 від 30.05.2014 року, за підписом начальника Переяслав-Хмельницької філії по експлуатації газового господарства ОСОБА_12 , який оформлений на спеціальному бланку, та містить всі обов`язкові реквізити (а.с.199 т.24), вбачається, що це лист-відповідь, що містить відомості, за які попередньо було зроблено запит. Тобто зі змісту, викладеної в ньому інформації, слідує, що він являться службовим листом підприємства.

Таким чином, з наведеного слідує, що документи, які просить визнати недопустимими сторона захисту, в своєму клопотанні, були отримані слідчим ОСОБА_11 у передбачений діючим кримінальним процесуальним законодавством спосіб, а саме в порядку визначеному ч. 2 ст. 93 КПК України, згідно якого слідчий наділений правом звернутися із запитом до підприємства щодо отримання інформації та копій документів, що є рівноцінним і самостійним способом збирання доказів.

Крім того, слід зазначити, що не заслуговують на увагу доводи сторони захисту, з приводу того, що вищезазначений лист № 330 від 30.05.2014 року оформлений з порушенням вимог законодавства України, оскільки на ньому відсутня печатка підприємства.

Так, як було встановлено в судовому засіданні, лист № 330 від 30.05.2014 року являється службовим листом підприємства, в якому міститься виключно відповідь на запит.

Відповідно до 5.26 ДСТУ 4163-2003 "Вимоги до оформлювання документів" відбитком печатки організації засвідчують на документі підпис відповідальної особи. Перелік документів, на які ставлять відбиток печатки, визначає організація на підставі нормативно-правових актів. Його подають в інструкції з діловодства організації.

У постанові КМУ від 30.11.2011 року № 1242 "Про затвердження Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади", яка була чинною станом на 30.05.2014 року, закріплені вимоги, серед іншого, до службових листів підприємств, та перелік обов`язкових реквізитів, які вони повинні містити. Зі змісту, вказаних норм законодавства слідує, що наявність печатки підприємства на службовому листі, не є обов`язковим.

В той же час, лист № 330 від 30.05.2014 року, виготовлений на спеціальному бланку підприємства, із відображенням на зворотній стороні його порядкового номеру 09022, за підписом начальника, який містить дату документа, реєстраційний індекс документа, тобто зареєстрований у встановленому законом порядку, а тому будь-які підстав сумніватися, що вказаний лист був отриманий слідчим ОСОБА_11 від Переяслав-Хмельницької філії по експлуатації газового господарства, на його запит № 14/24-925/2 від 28.05.2014 року, в суду відсутні.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що стороною захисту не наведено безперечних доводів того, що зазначені в клопотанні докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні "Перес проти Франції" від 12.02.2004 року вказав, що "дія статті 6 Конвенції полягає і в тому, щоб серед іншого зобов`язати суд провести належне дослідження зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами по справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належність до справи".
Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що очевидної недопустимості доказів, про які зазначає у своєму клопотанні сторона захисту, на цій стадії судового провадження, суд не вбачає, і вважає за необхідне дослідити їх в ході судового розгляду.

Разом з тим, згідно ст. 94 КПК України суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, заявлені в клопотанні докази, що просить визнати недопустимими сторона захисту, можуть бути визнані недопустимими під час ухвалення судом остаточного рішення суду за наслідками розгляду надісланого обвинувачення, шляхом дослідження цих доказів у їх сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, що надані учасниками кримінального провадження. Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду. Очевидної недопустимості доказів на цій стадії судового провадження без дослідження їх із взаємозв`язку з іншими доказами, суд не вбачає й вважає передчасним вирішувати питання про їх недопустимість.

Оскільки судом не встановлено очевидності недопустимості доказів на цій стадії судового провадження, то у суду відсутні підстави визнавати недопустимими та виключити з переліку доказів у кримінальному провадженні вищеперераховані докази, на які вказує сторона захисту у своєму клопотанні.

За таких обставин суд дійшов висновку, що клопотання про визнання очевидно недопустимими доказів в ході судового розгляду задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 39, 40, 86, 87, 89, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :
Клопотання адвоката ОСОБА_7 про визнання очевидно недопустимими доказами отриманих на підставі запиту слідчого від 28.05.2014 року в порядку ст. 93 КПК України документів (а.с.198-199, том 24), - залишити без задоволення.
Дослідити докази сторони обвинувачення документи отримані на підставі запиту слідчого від 28.05.2014 року в порядку ст. 93 КПК України (а.с.198-199, том 24), в ході судового розгляду.
Вирішити питання недопустимості вказаних доказів в порядку, визначеному ч.1 ст. 89 КПК України, з урахуванням всіх досліджених судом доказів.
Ухвала суду остаточна та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали суду оголошено 13.05.2019 року.

Суддя: ОСОБА_1