Справа № 152/1204/19
В И Р О К
іменем України

07 листопада 2019 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_2 ,

Справа №152/1204/19
Провадження №1-кп/152/107/19

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Трибусівка Піщанського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, не працюючого, невійськовозобов`язаного, не є пенсіонером, не є особою з інвалідністю, раніше судимого 08.12.2004 року Замостянським районним судом м. Вінниці за ч.3 ст.289, ч.1 ст.357, ст.304 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років з конфіскацією майна; 26.03.2012 року Шаргородським районним судом Вінницької області за ч.2 ст.289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років шість місяців з конфіскацією майна, звільненого із Стрижавської ВК №81 28.07.2017 року по відбуттю строку покарання,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, кримінальне провадження щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000243 27.08.2019 року,

з участю:

сторін кримінального провадження

зі сторони обвинувачення:

начальника Шаргородського
відділу Жмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_4 ,

зі сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_3 ,
захисника обвинуваченого
ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_5 ,

учасника судового провадження:
представника персоналу
органу пробації ОСОБА_6 ,

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_3 , будучи особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ч.2 ст.289 КК України та будучи судимим 26.03.2012 року Шаргородським районним судом Вінницької області за ч.2 ст.289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років шість місяців з конфіскацією майна, маючи не зняту і не погашену у передбаченому законом порядку судимість за вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом, повторно вчинив умисний злочин, пов`язаний з незаконним заволодінням транспортним засобом, а саме: 23.08.2019 року приблизно о 13 годині, перебуваючи поблизу домоволодіння ОСОБА_7 , що знаходиться в АДРЕСА_1 , побачивши припаркований на узбіччі дороги транспортний засіб марки «НОNDA» темно-синього кольору без державного номерного знаку, яким користується ОСОБА_7 , вирішив незаконно заволодіти вказаним транспортним засобом. Підійшовши до транспортного засобу, обвинувачений ОСОБА_3 за допомогою ключа, який перебував у замку запалювання, запустив двигун, сів за кермо та умисно, повторно заволодівши транспортним засобом розпочав рух і зник з місця вчинення злочину, поїхавши у обраному ним напрямку, розпорядившись транспортним засобом на власний розсуд.

Таким чином, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.289 КК України, тобто незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Згідно з вимогами ст.ст.8 та 2 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Виходячи з аналізу частини 2 статті 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Так, обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачений ч.2 ст.289 КК України і викладений в обвинувальному акті від 24.09.2019 року.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що не оспорює обставини, які викладені в обвинувальному акті, розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються ним, вважає недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин, оскільки повністю визнає себе винуватим у вчиненні злочину, щиро розкаюється у вчиненому, виявляє жаль з приводу вчинення ним злочину, готовий нести кримінальну відповідальність за вчинени й злочин, запевняє суд, що виправив свою поведінку, вибачився перед потерпілим, не вчинятиме злочинів у подальшому, просить його суворо не карати та не призначати покарання, пов`язане із ізоляцією від суспільства.

Також, обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що проживає у с. Михайлівка Шаргородського району. 23.08.2019 року він перебував вдома і йому на мобільний телефон зателефонувала матір, яка проживає у с. Майдан Чапельський, поблизу м. Вінниці і повідомила, що захворіла та не може самостійно придбати необхідні ліки, тому попросила його допомоги. Щоб доїхати з с. Михайлівка Шаргородського району до м. Вінниці він вирушив у напрямку с. Юхимівка Шаргородського району на попутний автобус, який прямує до м. Вінниці. Коли він приблизно о 13 годині проходив повз домоволодіння ОСОБА_7 , що знаходиться на АДРЕСА_2 , то побачив на узбіччі скутер марки «НОNDA» темно-синього кольору, у замку запалювання якого знаходився ключ. Так як нікого на вулиці не було, то він покликав господаря, але ніхто не обізвався. Після цього він вирішив заволодіти вказаним транспортним засобом, щоб швидше доїхати до матері, яка потребувала його допомоги. Він сів за кермо скутера, завів двигун за допомогою ключа і поїхав у с. Майдан Чапельський. По дорозі в с. Лука скутер зламався і він його штовхав до місця проживання своєї матері. Перебуваючи в с. Майдан Чапельський приблизно 4-5 днів, він знайшов потрібну запчастину і відремонтував скутер ОСОБА_7 , після чого повернувся додому в с. Михайлівка. Він хотів повідомити потерпілого, з якою метою заволодів його скутером, але пізно повернувся додому і від сусіда дізнався, що його розшукували поліцейські з приводу незаконного заволодіння транспортним засобом. Скутера він відвіз і залишив біля домоволодіння потерпілого і наступного дня вранці пішки із с. Михайлівка пішов у м. Шаргород через с. Мурафа, щоб повідомити поліцейських про те, що саме він заволодів скутером ОСОБА_7 , з якою метою, та що вже його повернув. На зупинці в с. Мурафа він очікував автобуса і до нього під`їхали на автомобілі працівники поліції, котрі повідомили, що розшукують його у зв`язку із незаконним заволодінням транспортним засобом. Він відразу зізнався про вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом, активно сприяв розкриттю злочину, так як приймав участь у слідчих діях, у слідчому експерименті, не ухилявся від досудового розслідування, що також вважає обставиною, яка пом`якшує його покарання. Просить врахувати повідомлені ним обставини, а також те, що потерпілий не має до нього претензій, та призначити йому покарання, не пов`язане із ізоляцією від суспільства.

Потерпілий ОСОБА_7 в судовий розгляд не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином.

При цьому, потерпілий ОСОБА_7 подав до суду заяву про розгляд кримінального провадження у його відсутності, в якій також зазначив, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має, просить суворо не карати ОСОБА_3 (а.с.45).

Учасники судового провадження: прокурор ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_3 , його захисник адвокат ОСОБА_5 вважають за можливе провести судовий розгляд у відсутності потерпілого ОСОБА_7 , зсилаючись на те, що можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини кримінального провадження.

Виходячи з вимог ст.325 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду…

Заслухавши думку учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , його захисника адвоката ОСОБА_5 , враховуючи подану потерпілим ОСОБА_7 заяву, а також враховуючи, що потерпілий в заяві до суду не повідомляє про те, що ним оспорюються обставини, які викладені в обвинувальному акті щодо обвинуваченого ОСОБА_3 , суд вважає можливим за його відсутності з`ясувати всі обставини кримінального провадження та проведення судового розгляду без потерпілого.

Начальник Шаргородського відділу Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_4 вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник адвокат ОСОБА_5 вважають за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачений ч.2 ст.289 КК України, і викладений в обвинувальному акті від 24.09.2019 року, та беручи до уваги думки прокурора ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_7 , викладену в заяві до суду, обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника адвоката ОСОБА_5 , за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які викладені в обвинувальному акті і ніким не оспорюються.

При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_3 розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності його позиції у суду немає.

Також, у суду немає сумнівів щодо добровільності та істинності позиції потерпілого ОСОБА_7 , що висловлена в заяві до суду.

Суд також роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_3 , що при таких обставинах він позбавляється права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

А також у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 року та «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року, зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).

За таких обставин, виходячи з аналізу обвинувального акту, допитавши обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, що характеризують його особу, суд прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, тобто у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, зокрема, будучи особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ч.2 ст.289 КК України та будучи судимим 26.03.2012 року Шаргородським районним судом Вінницької області за ч.2 ст.289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років шість місяців з конфіскацією майна, маючи не зняту і не погашену у передбаченому законом порядку судимість за вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_3 повторно вчинив умисний злочин, пов`язаний з незаконним заволодінням транспортним засобом, а саме: 23.08.2019 року приблизно о 13 годині, перебуваючи поблизу домоволодіння ОСОБА_7 , що знаходиться в АДРЕСА_1 , побачивши припаркований на узбіччі дороги транспортний засіб марки «НОNDA» темно-синього кольору без державного номерного знаку, яким користується ОСОБА_7 , обвинувачений ОСОБА_3 вирішив незаконно заволодіти вказаним транспортним засобом. Підійшовши до транспортного засобу, обвинувачений ОСОБА_3 за допомогою ключа, який перебував у замку запалювання, запустив двигун, сів за кермо та умисно, повторно заволодівши транспортним засобом розпочав рух і зник з місця вчинення злочину, поїхавши у обраному ним напрямку, розпорядившись транспортним засобом на власний розсуд.

Таким чином, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.289 КК України, тобто незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

При цьому, суд виходить також із того, що, відповідно до ч.1 ст.32 КК України, повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу, а згідно із приміткою №2 до ст.289 КК України, відповідно до частини другої цієї статті під повторністю слід розуміти вчинення таких дій особою, яка раніше вчинила незаконне заволодіння транспортним засобом, або злочин, передбачений статтями 185, 186, 187, 189-191, 262, 410 цього Кодексу.
Правовий зміст поняття «повторність» передбачає сам факт вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею, або частиною статті Особливої частини КК України, або різними статтями КК України у випадках, передбачених в його Особливій частині (ч.ч.1 та 3 ст.32, п.2 примітки до ст.289 КК України). При цьому для повторності немає значення, чи було особу засуджено за раніше вчинений злочин. Повторність відсутня, якщо за раніше вчинений злочин особу було звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, установлених законом, або якщо судимість за цей злочин було погашено або знято (ч.4 ст.32 КК України).
Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові у справі №545/3663/16-к від 10.07.2018 року, який суд враховує відповідно до вимог ч.ч.5, 6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», якими передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Обвинувачений ОСОБА_3 є особою, яка раніше вчинила незаконне заволодіння транспортним засобом, оскільки його судимість за вироком Шаргородського районного суду від 26.03.2012 року, яким він був засуджений за ч.2 ст.289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років шість місяців з конфіскацією майна, не погашена та не знята у передбаченому законом порядку (а.с.60-62, 63-64, 57).
Відповідно до приписів ст.289 КК України, зокрема, примітки №1 до статті, та роз`яснень, що містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року за №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», вбачається що незаконне заволодіння транспортним засобом (ст.289 КК) слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовжування руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.
Важливим у даному випадку, на переконання суду, є також визначення моменту, з якого злочин є закінченим. Цей злочин, як вбачається із роз`яснень, що містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року за №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», визнають закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, з моменту встановлення контролю над ним.
Також, важливим на думку суду, є визначення у даному випадку поняття транспортного засобу.
Відповідно до примітки до ст.286 КК України, під транспортними засобами в цій статті та статтях 287, 289 і 290 слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші механічні транспортні засоби.
В п.1.10 Правил дорожнього руху України зазначено, що транспортний засіб пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів; механічний транспортний засіб транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт; мопед двоколісний транспортний засіб, який має двигун з робочим об`ємом до 50 куб.см. або електродвигун потужністю до 4 кВт.
Таким чином, транспортний засіб марки «НОNDA», що перебуває у користуванні ОСОБА_7 , відноситься до транспортних засобів, що приводяться в рух з допомогою двигуна, мопедів.
Суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_3 вірно кваліфіковано за ч.2 ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, оскільки дії обвинуваченого були умисними і спрямованими на протиправне вилучення у законного володільця транспортного засобу всупереч волі останнього з місця, де він знаходився, шляхом запуску двигуна і керування транспортним засобом у вибраному ним напрямку.

Отже, обвинувачений ОСОБА_3 повинен нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин за ч.2 ст.289 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Виходячи з норми ст.12 КК України, вчинений ОСОБА_3 злочин, що передбачений ч.2 ст.289 КК України, є тяжким злочином.

ОСОБА_3 щиро покаявся у скоєному. Цю обставину суд враховує як пом`якшуючу покарання обвинуваченого ОСОБА_3 .

При цьому, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, оскільки упродовж всього досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений визнав вину, надав показання, які відповідають обставинам, встановленим під час досудового розслідування і викладеним у обвинувальному акті від 24.09.2019 року, що свідчить про наявність належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та про готовність нести кримінальну відповідальність.

До того ж, суд враховує таку пом`якшуючу покарання обставину як активне сприяння ОСОБА_3 розкриттю злочину, яка не зазначена у обвинувальному акті, оскільки останній повідомив правоохоронним органам про вчинення злочину, про місцезнаходження транспортного засобу, яким незаконно заволодів, добровільно приймав участь у проведенні слідчих дій, зокрема, у проведенні слідчого експерименту 28.08.2019 року, відповідно до Реєстру матеріалів (п.10), в ході досудового розслідування ОСОБА_3 надавав показання щодо механізму та обставин вчинення злочину.

Про вказані обставини сторона захисту повідомила суд безпосередньо під час судового розгляду, а також ці обставини не заперечуються прокурором, який приймав участь у судовому розгляді.

Обставин, обтяжуючих покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.

ОСОБА_3 на диспансерному обліку у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога Шаргородської ЦРЛ не перебуває (а.с.65).

За місцем проживання в с. Михайлівка Шаргородського району, де ОСОБА_3 проживає без реєстрації місця проживання, останній характеризується позитивно, як особа, щодо якої Михайлівська сільська рада не володіє компрометуючими матеріалами, щодо якої не надходили скарги на поведінку, не порушує громадського порядку (а.с.66).

Відповідно до абзацу 17 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

Згідно з п.2 ч.1 ст.2 ЗУ «Про пробацію», досудова доповідь письмова інформація для суду, що характеризує обвинуваченого.

Відповідно до ч.1 ст.7 ЗУ «Про пробацію», під час вирішення питання про застосування до особи пробації суд бере до уваги характер вчиненого кримінального правопорушення та соціально-психологічну характеристику особи обвинуваченого або засудженого, яку готує персонал органу пробації або адміністрація установи виконання покарань.
Досудова доповідь оголошена головуючим суддею у судовому засіданні.

З досудової доповіді, що складена представником персоналу органу пробації Шаргородського районного сектору з питань пробації філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області від 28.10.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, має непогашену судимість. Протягом 2019 року ОСОБА_3 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. Згідно з довідкою-характеристикою Михайлівської сільської ради від 23.10.2019 року, ОСОБА_3 проживає без реєстрації в с. Михайлівка, за час проживання громадського порядку не порушував, скарг щодо його поведінки в сільську раду не надходило. Відповідно до рапорту ДОП СП Шаргородського ВП від 23.10.2019 року ОСОБА_3 за час проживання на території с. Михайлівка неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. На обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра ОСОБА_3 не перебуває (а.с.48-50).

Також, з розділу 3 «Оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення» досудової доповіді вбачається, що ризик вчинення ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення укладачем доповіді визначений як високий, ризик небезпеки останнього для суспільства чи окремих осіб визначений як середній (а.с.48-50).

З висновку органу пробації вбачається неможливість виправлення ОСОБА_3 без позбавлення волі на певний строк внаслідок високої небезпеки для суспільства При цьому, представник органу пробації дійшов такого висновку, зсилаючись на те, що ОСОБА_3 раніше притягувався до кримінальної відповідальності та має високу небезпеку для суспільства, на що звертає увагу суду у розділі 4 висновку (а.с.48-50).
Представник органу пробації ОСОБА_6 підтримав досудову доповідь.

Прокурор ОСОБА_4 не висловила зауважень щодо досудової доповіді.

Обвинувачений ОСОБА_3 , його захисник адвокат ОСОБА_5 зазначили, що мають зауваження щодо досудової доповіді в частині характеристики особи обвинуваченого та висновку про неможливість виправлення останнього.

У зв`язку із наведеним суд частково приймає до відома соціально-психологічну характеристику представником органу пробації ОСОБА_3 , зокрема, приймає в частині інформації, що характеризує особу останнього за місцем проживання.

При цьому, суд звертає увагу на те, що досудова доповідь органу пробації не містить характеристики обвинуваченого щодо наявності в нього мотивації до змін способу життя, чи працевлаштований обвинувачений, чи має сім`ю та міцні соціальні зв`язки, чи має готовність до виправлення в майбутньому, оскільки виклад умов життєдіяльності ОСОБА_3 у досудовій доповіді відсутній.

Разом з тим, суд не приймає до відома висновок органу пробації про те, що наявні високі ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки ОСОБА_3 для суспільства і окремих осіб, оскільки означений висновок ґрунтується на обставинах, які не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема, під час судового розгляду представник органу пробації повідомив, що при складанні досудової доповіді для оцінки ризику повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства ним взято до уваги не характеристику обвинуваченого, а кількість балів по відповідній шкалі через наявність непогашених судимостей у ОСОБА_3 .

Також, на переконання суду висновок органу апробації про неможливість виправлення ОСОБА_3 без ізоляції останнього від суспільства в умовах позбавлення волі через високу небезпеку останнього для суспільства, є необґрунтованим та безпідставним, оскільки укладачем досудової доповіді визначено рівень ризику небезпеки обвинуваченого для суспільства як середній, а не високий (а.с.49).

Отже, суд приходить до переконання про можливість виправлення ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства в умовах призначення покарання у виді позбавлення волі, без його реального відбування, тобто з випробуванням та іспитовим строком в силу вимог ст.75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, встановлених ст.76 КК України.

Призначаючи ОСОБА_3 вказане покарання у виді позбавлення волі, без його реального відбування, тобто з випробуванням та іспитовим строком в силу вимог ст.75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, встановлених ст.76 КК України, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових злочинів, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

Оцінюючи доводи в судових дебатах прокурора про необхідність призначення ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням та сторони захисту про те, що ОСОБА_3 щиро покаявся, активно сприяв розкриттю злочину, тяжких наслідків від вчиненого злочину не наступило, злочин втратив суспільну небезпечність, як і особа обвинуваченого внаслідок наявності пом`якшуючих покарання обставин і відсутності обтяжуючих покарання обставин, і що при призначенні покарання обвинуваченому слід застосувати ст.75 КК України і звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком, суд приходить до наступного висновку.

Насамперед, суд констатує, що ОСОБА_3 вчинив тяжкий злочин, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом. При цьому, злочин обвинуваченим вчинено повторно.

Разом з тим, злочин, вчинений ОСОБА_3 не містить корисливого мотиву, а із показань обвинуваченого під час судового розгляду, які суд сприймав безпосередньо, вбачається, що вчинення ним злочину дійсно було умисним, але корисливої мети злочину він не мав, а мав намір та потребу якнайшвидше доїхати до матері, котра повідомила його свій хворобливий стан.

Транспортний засіб, яким незаконно заволодів ОСОБА_3 , повернуто потерпілому ОСОБА_7 , останній в заяві до суду зазначив, що не має матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого, просить ОСОБА_3 суворо не карати.

Вказані обставини, на переконання суду, свідчать про те, що тяжкого наслідку від вчиненого злочину не наступило, у зв`язку із чим ОСОБА_3 не має високої небезпеки для суспільства в цілому і для окремих громадян.

Відповідно до положень статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кримінальний кодекс України здійснює охоронну функцію щодо вказаних цінностей, зокрема, статтею 289 КК України встановлено кримінальну відповідальність за вчинення незаконного заволодіння транспортними засобами.

Проте, щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину, як пом`якшуючі покарання обвинуваченого обставини, позитивно характеризують його особу після вчинення злочинів, і на переконання суду, зменшують суспільну небезпечність вчиненого та особи обвинуваченого.

Враховуючи наведене, суд вбачає підстави для застосування до ОСОБА_3 пробації, так як вважає можливим виправлення обвинуваченого без відбування покарання і вбачає підстави для застосування ст.75 КК України при призначенні обвинуваченому покарання за вчинений ним злочини.

При цьому, суд вважає таке рішення справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, таким, що відповідає принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Підставами для судового розсуду (судової дискреції) при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), при визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами.
Транспортний засіб марки «НОNDA» темно-синього кольору, без державного номера, що визнаний речовим доказом, приєднаний до матеріалів кримінального провадження і знаходиться на зберіганні в потерпілого ОСОБА_7 до вирішення кримінальної справи (а.с.70-71), слід, відповідно до вимог ст.100 КПК України, повернути володільцю потерпілому ОСОБА_7 , а запаховий слід та 3 сліди пальців рук, що визнані речовими доказами (а.с.70), слід знищити.
Цивільний позов у даній кримінальній справі не заявлявся.
Прокурор просить до набрання вироком законної сили не змінювати ОСОБА_3 запобіжний захід.

Обвинувачений та його захисник не мають клопотань щодо зміни запобіжного заходу.

Обвинуваченому ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту ухвалою слідчого судді Шаргородського районного суду від 30.08.2019 року, строку дії якого продовжено ухвалою Шаргородського районного суду від 21.10.2019 року (а.с.28-33, 35-39).

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про зміну обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу, підстав для його зміни немає, тому суд вважає за необхідне залишити незмінним запобіжний захід у виді тримання ОСОБА_3 під домашнім арештом до набрання цим вироком суду законної сили.

Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.2 ст.289 КК України, суд
засудив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України і засудити його за цією статтею до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з конфіскацією майна.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного за цим вироком покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом іспитового строку в три роки не вчинить нового злочину.
На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 протягом встановленого судом іспитового строку у три роки обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Обраний обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжний захід у виді домашнього арешту ухвалою слідчого судді Шаргородського районного суду та продовжений ухвалою Шаргородського районного суду від 21.10.2019 року, залишити незмінним до набрання цим вироком законної сили.

Речовий доказ: скутер марки «НОNDA» без державного номерного знаку повернути потерпілому ОСОБА_7 .

Речові докази: запаховий слід та 3 сліди пальців рук знищити.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1