ВИРОК
22 листопада 2019 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю: прокурора ОСОБА_3 ,
підозрюваного ОСОБА_4 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Маринопіль Розівського району Запорізької області, громадянина України, з неповною середньою освітою, одруженого, є батьком двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , працюючого не офіційно, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , який проходив військову службу за контрактом в період з 16.08.2017р. по 07.08.2019р., судимого 02.10.2019р. Октябрським районним судом м. Полтави за ч. 4 ст. 407, 75,76 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України, -
16 серпня 2017р. між ОСОБА_4 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 укладено «Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» терміном три роки.
Відповідно до наказу командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 24.10.2017 року № 39-РС солдата ОСОБА_4 призначено на посаду механіка-водія взводу вогневої підтримки 2 десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_2 .
Солдат ОСОБА_4 , являючись військовослужбовцем військової служби за контрактом та проходячи її на посаді механік-водій взводу огневої підтримки 2 десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_2 , яка дислокувалася у АДРЕСА_2 , діючи в порушення вимог ст.ст. 9,11,14,16,37,40,127,128-216-222 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2,4,6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст. 1,3, п. 8 ст. 6, п. 2. ст. 23, п. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Указу Президента України від 17.03.2014р. «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17.03.2014р., №15/2015, п.п. 4,7,12,122 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008р, діючи в порушення вимог вищезазначених нормативних актів, вчинив умисний військовий злочин проти встановленого порядку несення військової служби за наступних обставин:
13 червня 2018р. солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, самовільно залишив місце служби, а саме місце дислокації військової частини НОМЕР_2 , яка на момент вчинення кримінального правопорушення дислокувалась у АДРЕСА_2 та без поважних причин ухилявся від несення обов`язків військової служби по 05 липня 2018р., проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Допитаний у судовому засіданні підозрюваний ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України визнав повністю, суду пояснив наступне: він дійсно проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . 13.06.2018 року він самовільно без дозволу командування залишив територію військової частини, що розташовувалося у АДРЕСА_2 , а 05.07.2018р. він добровільно повернувся до військової частини. Причини самовільного залишення ним військової служби не пов`язані із бажанням залишити військову службу і не пов`язані із хворобою та нестатутними відносинами, а пов`язані тим, що він не зміг виконати розпорядження безпосереднього командира. 07.08.2019р. він був демобілізований та повернувся за місцем свого постійного мешкання. Зараз він розкаюється у скоєному, повідомляє про те, що більше такого не вчинить. Просить суд не карати його суворо, врахувати наявність на утриманні двох малолітніх дітей та матері - інваліда ІІІ групи.
За згодою учасників судового провадження, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визначив об`єм обсягу доказів, обмежившись допитом підозрюваного ОСОБА_4 , який в суді не оспорював фактичних обставин справи та його показання не суперечать фактичним обставинам справи, та дослідженням в судовому засіданні письмових доказів та характеризуючих ОСОБА_4 документів.
Окрім повного визнання своє вини, вина ОСОБА_4 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України підтверджується наступними письмовими доказами:
-Матеріалами службового розслідування військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 06.07.2018р., з якого слідує, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_4 13.06.2018р. самовільно покинув військову частину та був відсутнім за місцем несення військової служби по 05.07.2018р.
Аналізуючи вищезазначені докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що подія кримінального правопорушення мала місце, вину обвинуваченого повністю доведено, а вчинене обвинуваченим ОСОБА_4 вірно кваліфіковано за ч. 4 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення місця служби без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного періоду, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).
Суд приймає до уваги ті обставини, що ОСОБА_4 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення не був судимим, вчинив кримінальне правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, щиросердно розкаявся, брав участь в проведенні антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, за час проходження військової служби характеризується посередньо, на обліку у лікарів-наркологів та лікарів-психіатрів не перебуває, є батьком двох малолітніх дітей, піклується відносно матері, яка є інвалідом ІІІ групи.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 згідно ст. 66 КК України суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, участь в антитерористичної операції.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 згідно ст. 67 КК України не встановлено.
Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання, також враховує вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Суд, приймаючи до уваги наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, а саме те, що підозрюваний ОСОБА_4 до вчинення кримінального правопорушення був не судимий, повністю визнав свою вину, щиросердечно розкаявся, є учасником антитерористичної операції, за місцем несення військової служби характеризується посередньо, та не настання тяжких наслідків в результаті вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення та відсутність завдання суттєвої шкоди державі, вважає можливим призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ст. 407 ч. 4 КК України, остаточно призначити покарання з урахуванням вимог ч. 4 ст. 70 КК України, а виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливо без відбування ним покарання, з випробуванням, та вважає за доцільне призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації в уповноважений орган з питань пробації.
Речові докази відсутні. Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений. Судових витрат немає. Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.
Керуючись ст.ст. 369-371, 373-376 КПК України, суд, -
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України і призначити йому покарання за ст. 407 ч. 4 КК України у вигляді 3 (ТРЬОХ) років позбавлення волі.
За сукупністю злочинів, в силу ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 02.10.2019р. за ст.407 ч. 4 КК України, остаточне покарання ОСОБА_4 призначити у вигляді позбавлення волі терміном 4 (ЧОТИРИ) роки.
Відповідно до вимог ст.ст. 75, 76 КК України звільнити засудженого ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням строком на 2 (ДВА) роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, поклавши на нього обов`язки не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Запобіжний засіб ОСОБА_4 не обирати.
Вирок може бути оскаржений до Донецького Апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя Слов`янського міськрайонного суду ОСОБА_1