Справа №295/3552/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2019 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира
в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1

секретаря судового

засідання ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції з Житомирською установою виконання покарань (№8) клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4

представника установи ОСОБА_5

засудженого ОСОБА_3

в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_3 звернувся з клопотанням про умовно-дострокове звільнення. В обґрунтування зазначив, що відповідно до вимог п.3 ч.3 ст. 81 КК України має право на умовно-дострокове звільнення, оскільки таке його право гарантовано ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції. Зазначив, що не працевлаштований з причин, які не залежать від його волі. За період відбування покарання мав стягнення, які неправомірно були до нього застосовані та погашені в установленому законом порядку, мав заохочення.

В судовому засіданні засуджений клопотання підтримав по доводах викладених в ньому.

Представник установи покладається на розсуд суду.

Прокурор висловив думку про відмову в задоволенні клопотання.

Заслухавши пояснення засудженого, представника установи, думку прокурора, дослідивши матеріали справи та матеріали особової справи засудженого, суд приходить до наступного висновку.

Вироком Запорізського обласного суду від 22.01.1999 року ОСОБА_3 засуджений за ст.ст. 93 п.п. "б","г","ж", 142 ч.2, 193 ч.1, 222 ч.1, 222 ч.3, 42 КК України до смертної кари, з конфіскацією всього майна. Ухвалою Верховного Суду України від 07.10.1999 року вирок суду залишено без змін. Ухвалою Запорізського обласного суду від 14.06.2000 року смерта кара замінена на довічне позбавлення волі.

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 року у справі № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст.24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960 р., які передбачали смертну кару як вид покарання.

Законом України № 1483 від 22.02.2000 року Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність з вищевказаним рішенням. Кодекс 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. У розділі другому цього Закону передбачено, що перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 справа № 1-5/2011 у пункті четвертому зазначив, що рішення КСУ від 29 грудня 1999 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки КСУ повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. При цьому, виключно кримінальними Законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

В пункті шостому зазначеного рішення КСУ вважає, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, яка була передбачена Кодексом 1960 року та положення цього Кодексу із змінами внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі ч.1 ст. 58 Конституції України, ч.2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч.1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано. Крім того, зазначеним Законом засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша ст. 25 Кодексу 1960 року та частина друга ст. 87 Кодексу 2001 року).

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях визнавав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів не є порушенням ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справі «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Згідно п.п.3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за ст. 81 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання на певний строк.

Відповідно до вимог ст. 64 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі є безстроковим покаранням. Особи, засуджені до довічного позбавлення волі, не підлягають умовно-дострокову чи достроковому звільненню від цього покарання. На підставі ч.2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснені лише заміна цього покарання позбавленням волі на строк не менше двадцяти п`яти років. Помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи.

Норми чинного Кримінальний кодексу, зокрема ст. 81, не передбачають право на умовно-дострокове звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, тобто на законодавчому рівні відсутній механізм дострокового звільнення засуджених до довічного позбавлення волі.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання.

Керуючись ст. 81 КК України, ст. 537,539 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
Відмовити в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про умовно-дострокове звільнення.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом семидня з дня її постановлення.

Суддя ОСОБА_1