Справа № 345/2965/18
Провадження № 11-кп/4808/74/18
Категорія ч.2 ст.185 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинувачено ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000842 за апеляційною скаргою заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_10 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2018 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку АДРЕСА_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_2 , українку, без освіти, не працюючу, розлучену, має на утриманні двоє малолітніх дітей, раніше судиму вироком Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 23.04.2018 за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України до 850 грн. штрафу; вироком Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 26.04.2018 за ч.2 ст.185 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України до 240 годин громадських робіт, громадянку України,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України двісті сорок годин громадських робіт.

Вирішено питання про речові докази в порядку передбаченому ст. 100 КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачена ОСОБА_8 вчинила таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно.

Злочин вчинено при наступних обставинах.

13.07.2018 о 12.30 год. ОСОБА_8 перебуваючи у м.Калуші по вул. Б.Хмельницького, навпроти будинку № 19, побачила біля кіоску з ремонту годинників потерпілу ОСОБА_11 , в якої на плечі була розстебнута жіноча сумочка із гаманцем.

ОСОБА_8 повторно, умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, скориставшись тим, що за її діями ніхто не спостерігає, підійшла до ОСОБА_11 та таємно викрала з її жіночої сумочки гаманець із шкірозамінника «Guess» вартістю 300 грн. та грошові кошти в сумі 750 грн., чим заподіяла потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду в загальній сумі 1050 грн.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_10 не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеність вини обвинуваченої, вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості.

Зокрема, посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не мотивував необхідність застосування щодо обвинуваченої ст. 69 КК України, чим допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Вважає, що суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки, призначаючи покарання із застосуванням ст.69 КК України, не врахував те, що ОСОБА_8 у 2018 році двічі притягалась до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних злочинів, востаннє 26.04.2018 року вироком Богородчанського районного суду їй призначалось уже покарання у виді 240 годин громадських робіт, проте обвинувачена належних висновків не зробила.

Крім того, на думку прокурора, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність потягнуло за собою призначення покарання, яке не відповідає особі обвинуваченої та тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення внаслідок м`якості. Зокрема, суд не повною мірою врахував те, що обвинувачена вже притягалась до кримінальної відповідальності, за попереднім вироком їй уже призначалось покарання із застосуванням положень ст.69 КК України та у виді громадських робіт, а також те, що з часу ухвалення останнього вироку щодо неї до вчинення злочину, за який вона визнана винною цим вироком, минуло менше як три місяці.

З вказаних підстав прокурор просив вирок Калуського міськрайонного суду від 13.09.2018 року щодо ОСОБА_8 скасувати. Вважати ОСОБА_8 засудженою за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді 6 місяців арешту. Окремою ухвалою зобов`язати службу у справах дітей Калуської міськради влаштувати малолітніх ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які залишаються без нагляду. В решті вирок залишити без зміни.

В доповненнях до апеляційної скарги від 16.10.2018 року, поданих поза межами строку апеляційного оскарження, заступник прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_10 доповнив прохальну частину апеляційної скарги та просив ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.185 КК України покарання у виді 6 місяців арешту.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити;

- обвинувачена ОСОБА_8 та її захисник адвокат ОСОБА_9 заперечили доводи апеляційної скарги прокурора, просили залишити вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_8 у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, за ч.2 ст.185 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими в справі доказами в їх сукупності, які не заперечувалися також і обвинуваченою, досліджувалися судом за її згодою та згодою інших учасників судового процесу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння ОСОБА_8 та іншими учасниками кримінального провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі і обвинуваченої, яка повністю визнала себе винуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цього питання колегією суддів не встановлено. Будь-яких заперечень щодо правильності встановлення такого порядку розгляду справи судом першої інстанції не надано і у суді апеляційної інстанції, а тому доведеність винуватості обвинуваченої та юридична оцінка її злочинних дій відповідно до положень ст. 404 КПК України не є предметом апеляційного розгляду.

Дії ОСОБА_8 за вказаними ознаками вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно.

В апеляційній скарзі прокурор вказує на незаконність вироку суду у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного обвинуваченій ОСОБА_8 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме, безпідставне застосування судом положень ст.69 КК України.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які піддягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Постановою Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

У кожному випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті Особливої частини КК України або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального Закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі, а висновки суду належним чином мотивовані.

Так, призначаючи обвинуваченій ОСОБА_8 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої, зокрема те, що обвинувачена повністю визнала вину у вчиненому, щиро розкаюється, на обліку в психіатра та нарколога не перебуває, злочином завдано незначну шкоду, яка відшкодована в повному обсязі, думку потерпілої, яка не має претензій до обвинуваченої, а також наявність на утриманні в обвинуваченої двох малолітніх дітей, яких виховує самостійно та перебуває в скрутному матеріальному становищі.

У відповідності до вимог ст.66 КК України суд першої інстанції визнав обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченій ОСОБА_8 - щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, передбачених ст.67 КК України, які обтяжують покарання обвинуваченій судом першої інстанції не встановлено.

Із врахуванням викладених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначити обвинуваченій ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст.185 КК України нижче від найнижчої межі із застосуванням ст.69 КК України.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги прокурора, оскільки наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, з урахуванням особи винної, давала суду першої інстанції підстави прийти до обґрунтованого висновку про істотне зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину і необхідність призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченій ОСОБА_8 покарання в повній мірі відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої, є справедливим, достатнім та необхідним для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, в зв`язку з чим не вбачає підстав для призначення більш суворого покарання.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що прокурором після подачі апеляційної скарги, в якій він просив тільки скасувати вирок суду, поза межами строку на апеляційне оскарження були внесені доповнення до апеляційної скарги, де він просив апеляційний суд скасувати вирок та постановити новий вирок, яким призначити обвинуваченій більш суворе покарання.

Відповідно до ч. 4 ст. 403 КПК України, внесення до апеляційної скарги змін, які тягнуть за собою погіршення становища обвинуваченого, за межами строків на апеляційне оскарження не допускається.

Враховуючи вказані положення Закону, колегія суддів прийшла до висновку, що у доповненнях до апеляційної скарги, які внесені поза межами строку на апеляційне оскарження, ставиться питання про погіршення становища обвинуваченої, а тому вони не можуть бути визнані законними.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і апеляційних підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2018 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5