Дата документу 19.11.2018 Справа № 1-2/2009
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11/807/6/18
Єдиний унікальний № 1-2/09 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
ст.ст.353, 383-387 КПК України 1960 р. Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засуджених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 ,
захисника адвоката ОСОБА_9 ,
представника цивільного позивача ОСОБА_10 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального справи, за апеляційною скаргою засуджених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на ухвалу Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 27 квітня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника адвоката ОСОБА_9 про поновлення строку на касаційне оскарження вироку Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 05.10.2009 і ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 22.03.2010.

Згідно з ухвалою суду, вироком Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 05.10.2009 ОСОБА_8 і ОСОБА_7 визнані винним в скоєнні злочинів, передбачених ч.5 ст.185, ч.3 ст.15 ч.5 ст.185 КК України та їм призначено покарання - за ч.5 ст.185 КК України - 7 (сім) років 6 (шість) місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного їм майна; за ч.3 ст.15 ч.5 ст.185 КК України - 7 (сім) років позбавлення волі з конфіскацією всього особисто їм належного майна, згідно ст.70 КК України остаточне покарання призначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим - 7 (сім) років 6 (шість) місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особисто їм належного майна. Вирішено цивільний позов ПАТ «Дніпроенерго».

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22.03.2010 апеляційні скарги засуджених та захисника частково задоволені, вирок суду першої інстанції змінено в частині призначеного покарання та призначено остаточне покарання із застосуванням ст.69 КК України 6 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна. У частині цивільного позову вирок скасовано і направлено на новий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Вважаючи, зазначені рішення судів незаконними 10.01.2018 заявником була подана касаційна скарга до Верховного суду України. Однак, постановою судді Другий судової палати Касаційного кримінального суду від 16.01.2018 у витребуванні кримінальної справи за скаргою відмовлено, оскільки суд касаційної інстанції відповідно до приписів норм КПК України 1960 року не має права вирішувати питання про відновлення строку на касаційне оскарження.

Заявник просив поновити строк на касаційне оскарження за мотивами вказаним ним в своєму клопотанні.

Суд першої інстанції розглянувши доводи клопотання підстав для поновлення строку на касаційне оскарження не знайшов, тому прийняв рішення про відмову у задоволенні клопотання.

В апеляційній скарзі засуджені вказують на невідповідність висновків суду вимогам процесуального закону, просять ухвалу суду скасувати і винести нову, якою поновити строк на касаційне оскарження вироку Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 05.10.2009 і ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 22.03.2010. В обґрунтування скарги зазначають, що ними помилково на вищевказані судові рішення були подані касаційні скарги до суду першої інстанції. Матеріалами кримінальної справи не підтверджено факт отримання ними рішення про повернення їх касаційних скарг. Висновки суду на предмет того, що засуджені мали самі цікавитися долею поданих касаційних скарг суперечать процесуальному законодавству, і на переконання заявників є абсурдними. Апелянти посилаються в цьому контексті на практику ЄСПЛ і вважають що такими діями суду першої інстанції їх позбавлено конституційного права доступу до правосуддя (права на касаційне оскарження судових рішень).

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; засуджених та їх захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу, просили ухвалу суду скасувати і винести нову, якою поновити строк на касаційне оскарження; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав ухвалу законною та обґрунтованою; представника цивільного позивача, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга засуджених підлягає задоволенню.

Право на конституційне оскарження судового рішення, відповідно п.8 ч.3 ст.129 Конституції України є конституційною гарантією, фундаментальним принципом правосуддя і загальною засадою судочинства.

Разом з цим вказане право не є абсолютним і може бути обмежено законом або ж рішеннями суду.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження виходив з того, що з касаційною скаргою на вищевказані судові рішення засуджені ОСОБА_7 і ОСОБА_8 звернулися 22 квітня 2010 року, однак через те що касаційні скарги подавалася без дотримання вимог ч.2 ст.283 КПКУ України 1960 р., вони були направлені на адресу начальника Вільнянського СІЗО №11 для їх подачі засудженими не безпосередньо до суду касаційної інстанції.
У супровідному листі суд прохав адміністрацію СІЗО направити у свою адресу розписку засуджених про отримання касаційних скарг і додатків до них. Вказані документи отримав інспектор «О.Миронюк».
Згідно з матеріалами справи засудженим під розпис вручалися повідомлення Кам`янсько-Дніпровського районного суду: про розгляд питань пов`язаних із виконанням вироку; про розгляд цивільної справи за позовом ВАТ «Дніпроенерго» про стягнення із засуджених збитків.

Засудженні звільнились з місць позбавлення волі умовно-достроково: ОСОБА_7 - 28.04.2014, і ОСОБА_8 - 26.05.2014. Заявники, на думку суду, як до цього часу так і під час усього періоду після звільнення, мали достатньо часу для визначення питання пов`язаного з їх касаційною скаргою, однак ніяких дій з цього приводу не робили.
Вказані висновки суду першої інстанції колегія суддів не може визнати як підстави для відмовлення у поновленні строку на касаційне оскарження.
З матеріалів справи випливає, що засудженими на вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 05.10.2009 і ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22.03.2010 помилково були подані касаційні скарги до суду першої інстанції. Матеріалами кримінальної справи не підтверджено факт отримання ними повідомлення про повернення їх касаційних скарг. Розгляд цивільної справи, а також повідомлення про розгляд питань пов`язаних із виконанням вироку, в жодному випадку не свідчить про те, що засуджені знали, що судом приймалося рішення про повернення їх касаційних скарг. Під час апеляційного розгляду засудженні пояснили, що вони були переконанні, що затримка у здійсненні касаційного розгляду скарг викликана надвеликим навантаженням суду касаційної інстанції, до того ж у той час (2010 рік) відбувалися зміни у процесуальному законодавстві і від Верховного суду України, як суду касаційного інстанції, передавалися ці повноваження до новоствореного Вищого спеціалізованого суду України. Також слід зазначити, що рішення про повернення касаційних скарг судом було прийнято не у формі процесуального документу (постанови), а у формі листів повідомлень. Ця обставина, на думку колегії суддів, могла суттєво вплинути на обізнаність засуджених про долю поданих ними касаційних скарг, і відповідно на їх подальші дії щодо реалізації права на касаційне оскарження. До того ж, матеріали справи не містять будь-яких доказів, що листи повідомлення були вручені засудженим. Відтак колегія суддів вважає, що висновки суду на предмет того, що засуджені не виконували ніяких дій для визначення у питанні пов`язаного із касаційним оскарженням, є необґрунтованими. Доводи апелянтів про те, що вони вперше дізналися про повернення касаційних скарг лише 18.12.2017 матеріалами справи не спростовується.

З огляду на вказані обставини колегія суддів вважає, що ухвалу Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 27 квітня 2018 року не можна визнати законною і обґрунтованою, через що вона підлягає скасуванню. Клопотання захисника з цих же підстав підлягає задоволенню, а строк на касаційне оскарження вироку Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 05.10.2009 і ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 22.03.2010, відповідно до вимог ст.90 КПК України 1960, підлягає поновленню.

Керуючись ст.ст. 90, 353, 386 КПК України 1960 р., колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу засуджених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 задовольнити.
Ухвалу Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 27 квітня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника адвоката ОСОБА_9 про поновлення строку на касаційне оскарження вироку Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 05.10.2009 і ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 22.03.2010, скасувати.

Клопотання захисника ОСОБА_9 про поновлення строку на касаційне оскарження, задовольнити.

Поновити строк на касаційне оскарження вироку Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 05.10.2009 і ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 22.03.2010.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4