УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2019 року

м. Київ
справа № 754/2178/18
провадження № 51-920ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року в межах кримінального провадження № 0001020 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
За вироком Деснянського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 24 вересня 2017 року приблизно о 06:50, керуючи автомобілем марки «Toyota Fg Cruiser» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись зі швидкістю приблизно 137,09 км, у другій смузі проїзної частини бульвару Перова зі сторони вул. Кибальчича, в напрямку перехрестя проспектів Шухевича і Маяковського у м. Києві, порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3 (б), 8.7.3 (е), 8.10, 12.1 та 12.4 Правил дорожнього руху (далі ПДР), проявив неуважність, не вибрав в установлених межах безпечної швидкості руху керованого ним автомобіля, виїхав на регульоване перехрестя бульвару Перова та проспектів Шухевича і Маяковського на червоний сигнал світлофора, внаслідок чого допустив наїзд на велосипед «Харків» під керуванням ОСОБА_6 , який порушуючи вимоги пункту 11.14 вищевказаних правил, виїхав на перехрестя, виконуючи маневр повороту вліво в напрямку проспекту Маяковського. В результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких настала його смерть.
Київський апеляційний суд ухвалою від 12 грудня 2018 року залишив вирок місцевого суду без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_4 судові рішення і призначити новий розгляду у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник указує на те, що суд не дав оцінки розбіжностям у показаннях свідків і висновку експерта в частині визначення швидкості, з якою рухався на автомобілі ОСОБА_4 . Зокрема свідок ОСОБА_7 вказала, що на її думку швидкість автомобіля не перевищувала 90 км/год., а свідок ОСОБА_8 зазначила, що ця швидкість була не більше 80-100 км/год., тоді як у висновку експерта зазначено, що швидкість автомобіля могла бути від 127,09 до 147,09 км/год. Разом з тим суд встановив, що швидкість автомобіля під керуванням ОСОБА_4 , перед виїздом на перехрестя становила 137,09 км/год. Вказане, на думку захисника, свідчить про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, на що не звернув своєї уваги апеляційний суд. Також захисник зазначає, що в матеріалах кримінального провадження проведена комплексна автотехнічна експертиза, висновок від 27 грудня 2017 року № 12-1/2431-9/869, яка виконана шляхом дослідження відеозапису. Разом з тим не встановлено, на якому технічному пристрої виконаний цей відеозапис, де і при яких обставинах, та на якому технічному пристрої виготовлено його копію. Також захисник звертає увагу, що при відкритті матеріалів кримінального провадження стороні захисту у цих матеріалах була відсутня будь-яка інформація про походження вказаного відеозапису. Зазначене, на думку захисника, свідчить про отримання цього відеозапису поза межами правового поля. При цьому судом не встановлено, якою саме відеокамерою зроблено відеозапис, де саме вона була розташована, на якій висоті від рівня землі, чи сертифікована ця відеокамера, особливості передачі нею інформації на сервер. Також захисник зазначає, що всупереч вимогам КПК до матеріалів кримінального провадження долучений диск з копією відеозапису, а не його оригінал. Призначаючи експертизу слідчий в своїй постанові не вказав, що направляє на дослідження якийсь носій інформації. Однак експерт зробив висновки по незрозуміло звідки взятій копії відеозапису, що, на думку захисника, свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Захисник акцентує увагу, що експерт зробив висновки про швидкість автомобіля перед зіткненням на підставі недостовірних даних. З урахуванням наведеного він вважає, що справжня швидкість автомобіля, яким керував ОСОБА_9 не встановлена. Крім того, судами не надано оцінки факту порушення потерпілим вимог пункту 11.14 Правил дорожнього руху, що не міг передбачити ОСОБА_4 . На думку захисника, в ході досудового слідства й судового розгляду не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями обох учасників дорожньо-транспортної пригоди. Окрім того при призначенні покарання ОСОБА_4 суди не врахували його особу, зокрема, молодий вік (18 років), водійський стаж, який складав 1 тиждень до моменту ДТП, факт порушення ПДР самим потерпілим.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.
Таким чином, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги захисника в частині неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та його незгоди із наданою судами першої та апеляційної інстанцій оцінкою доказам на предмет їх достовірності, оскільки перевірка цих обставин відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Факт керування ОСОБА_4 автомобілем марки «Toyota Fg Cruiser» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) та вчинення 24 вересня 2017 року дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої потерпілий ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала його смерть захисником у касаційній скарзі не заперечується.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК підтверджуються сукупністю доказів, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив і належно оцінив.
Як убачається з копії вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 ґрунтується на показаннях: потерпілої ОСОБА_10 , яка зазначила, що її син з роботи і на роботу добирався на велосипеді, 24 вересня 2017 року приблизно о 11 год їй зателефонував слідчий і повідомив про ДТП у якій загинув її син; свідків ОСОБА_7 , яка бачила, як з проспекту Шухевича почав повертати великим колом велосипедист і коли він майже порівнявся з автомобілем, в якому вона перебувала, з бульвару Перова на великій швидкості виїхав автомобіль і вчинив наїзд на цього велосипедиста; ОСОБА_8 , який показав, що він зупинився на проспекті Маяковського на червоний сигнал світлофора, після чого почув удар і побачив ДТП за участі велосипедиста і автомобіля «Toyota».
Надані показання повною мірою узгоджуються між собою та з іншими наведеними у вироку об`єктивними доказами, а саме: даними протоколу огляду місця події від 24 вересня 2017 року з схемою ДТП та фототаблицею, в ході якого проведено огляду місця ДТП, а саме регульоване світлофором перехрестя бульвару Перова та вул. Шухевича; даними, що містяться у відповіді начальника служби дислокації КП «Київдорсервіс», згідно якої на ділянці дороги бульвар Перова-проспект Маяковського-проспект Ватутіна (площа Керченська) не передбачені дорожні знаки 3.29, у проміжку часу з 06:15 до 07:00 робота світлофорного об`єкта виконується за часовою програмою №2, відповідно до якої автомобіль «Toyota Fg Cruiser» державний номер НОМЕР_1 здійснював проїзд перехрестя на червоний сигнал світлофора; даними, що містяться у висновку судово-медичного експерта від 06 жовтня 2017 року № 2253/2, згідно якого при дослідженні трупу ОСОБА_6 були виявлені тілесні ушкодження, та встановлено, що в момент контакту з травмуючими поверхнями транспортного засобу ОСОБА_6 знаходився у близькому до вертикального положенні, був огорнутий до транспортного засобу правою бічною поверхнею тіла, а також визначено, що смерть ОСОБА_6 настала від ушкоджень множинних ділянок тіла у вигляді множинних переломів кісток скелета, які супроводжувались забоєм головного мозку, розривом довгастого мозку та аорти, ушкодженням внутрішніх органів грудної порожнини, зовнішньою та внутрішньою кровотечею; даними, що містяться у акті судово-медичного дослідження від 28 вересня 2017 року № 1979, згідно якого в крові ОСОБА_6 етилового, метилового, а також пропілового, бутилового, алілового спиртів та їх ізометрів не знайдено; даними, що містяться у висновку експерта від 18 жовтня 2017 року №12-1/2085, згідно якого на момент огляду автомобіля «Toyota Fg Cruiser» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) несправностей технічного стану гальмівної системи та рульового керування не виявлено; даними, що містяться у протоколі огляду та перегляду цифрового носія інформації від 29 вересня 2017 року, згідно якого при перегляді цифрового носія інформації CD-R «Verbatim» та відкритті відео файлів cam 6 та cam 7 зображено відеозапис на якому автомобіль «Toyota Fg Cruiser» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) здійснює проїзд перехрестя, де сталось ДТП на забороняючий червоний сигнал світлофора та вчиняє наїзд на велосипедиста; даними, що містяться у висновку комплексної автотехнічної та фототехнічної експертизи від 27 грудня 2017 року №12-1/2431-9/869, згідно якого при дослідженні цифрового носія інформації CD-R «Verbatim» та відео файлів cam 7, встановлено, що автомобіль «Toyota Fg Cruiser» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) перетинає стоп-лінію на 0,8+_0,32 секунди червоного сигналу світлофора за напрямком його руху та середня швидкість автомобіля складала перед виїздом на перехрестя приблизно 137,09 км/год. та визначено, що в ситуації, що склалась на дорозі безпосередньо перед даною дорожньо-транспортною пригодою, водій автомобіля «Toyota Fg Cruiser» ОСОБА_4 повинен був діяти у відповідності до вимог п.8.7.3(е),8.10,12.4 ПДР та мав технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди шляхом виконання вимог пунктів 8.7.3(е),8.10 ПДР. Крім того встановлено, що в ситуації, що склалась на дорозі безпосередньо перед даною дорожньо-транспортною пригодою, водій велосипеду «Харків» ОСОБА_6 повинен був діяти у відповідності до вимог пункту 11.14 ПДР та мав технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди шляхом виконання пункту 11.14 ПДР. Також визначено, що з технічної точки зору, причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідності дій водія автомобіля «Toyota Fg Cruiser» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) ОСОБА_4 вимогам пунктів 8.7.3(е), 8.10 ПДР та невідповідності дій велосипедиста ОСОБА_6 вимогам пункту 11.14 ПДР, даними, що містяться в показах допитаних під час судового розгляду експертів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які підтвердили правильність висновків вищезазначеної експертизи.
Дослідивши вищевказані докази, відповідно до ст. 94 КПК, і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, що виразилося у порушенні правил безпеки дорожнього руху, а саме пунктів 1.5, 2.3(б), 8.7.3(е), 8.10, 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_4 , подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які за змістом та суттю є аналогічні доводам викладеним захисником в касаційній скарзі.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, ретельно перевірив усі посилання й доводи, викладені захисником у згаданій апеляційній скарзі, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що розбіжність, між показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та висновком експерта від 27 грудня 2017 року № 12-1/2431-9/869 щодо швидкості автомобіля, яким керував ОСОБА_4 в момент ДТП, обумовлене суб`єктивним сприйняттям свідками даного факту та не базуються на технічних знаннях, натомість висновок експерта складений особами, які мають відповідну освіту, стаж роботи, кваліфікацію судових експертів, а тому на думку апеляційного суду, місцевий суд обґрунтовано взяв його до уваги з чим погоджується й Верховний Суд.
При цьому Верховний Суд бере до уваги, що ОСОБА_4 ставилось у провину порушення ряду пунктів ПДР, серед яких і п. 12.4., згідно з яким у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 60 км/год., що суд і встановив у вироку. До того ж порушення ОСОБА_4 вимог п. 12.4. ПДР не перебуває у причинному зв`язку з настанням ДТП (згідно висновку експерта від 27 грудня 2017 року № 12-1/2431-9/869 причиною ДТП є невідповідність дій водія автомобіля «Toyota Fg Cruiser» ОСОБА_4 вимогам пунктів 8.7.3(е), 8.10 ПДР, проїзд перехрестя на червоний сигнал світлофора, що забороняє рух).
Відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Спростовуючи твердження захисника щодо отримання відеозапису за яким була проведена автотехнічна експертиза, поза межами правового поля, апеляційний суд встановив, що старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в м. Києві 25 вересня 2017 року до генерального директора ТОВ «ІА ТРАФІК ІНФО» було направлено запит про надання відеозапису з вебкамер №6 та №7 (бульвар Перова) в м. Києві за 27 вересня 2017 року в період часу з 06:00 по 07:00. На виконання цього запиту генеральним директором ТОВ «ІА ТРАФІК ІНФО» було надано запитуваний відеозапис.
В подальшому, 29 вересня 2017 року старшим слідчим СУ ГУ НП у м. Києві було складено протокол огляду та перегляду цифрового носія інформації та винесено постанову про приєднання до кримінального провадження відеозапису, на якому видно механізм скоєння ДТП, і в подальшому вищевказаний відеозапис, який міститься на цифровому носії інформації CD-R диску визнано документом та приєднано до матеріалів кримінального провадження №0001020.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що долучення слідчим до матеріалів кримінального провадження відеозапису з вебкамер №6 та №7 (бульвар Перова) в м. Києві за 27 вересня 2017 року в період часу з 06:00 до 07:00 було здійснено у передбачений КПК спосіб. З вказаним висновком погоджується й Верховний Суд.
При цьому правильним є й вказівка апеляційного суду про те, що не встановлення технічних характеристик пристрою, на який велася відеофіксація, її сертифікація та порядку передачі відомостей на сервер не ставлять під сумнів належність та допустимість вказаного доказу, з огляду на положення статей 85-87 КПК.
Таким чином місцевий суд обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_4 висновок експерта від 27 грудня 2017 року № 12-1/2431-9/869, оскільки він наданий на підставі вихідних даних, яких було достатньо для проведення відповідних досліджень, отриманих і оформлених належним чином, складений кваліфікованим експертом із відповідною освітою та стажем роботи, а тому підстав вважати цей висновок неналежним доказом не вбачав апеляційний суд з чим погоджується й Верховний Суд.
До того ж, як вірно звернув увагу суд апеляційної інстанції, у вищевказаному висновку враховано, що причиною виникнення ДТП, окрім невідповідності дій водія ОСОБА_4 вимогам пунктів 8.7.3 (е), 8.10 ПДР, ще й невідповідності дій велосипедиста ОСОБА_6 вимогам пункту 11.14 ПДР.
Разом з тим апеляційний суд правильно вказав, що саме дії ОСОБА_4 створили небезпечну дорожню обстановку, а далі аварійну ситуацію, і саме характер його дій, що перебувають у причинному зв`язку з настанням ДТП є більш грубим порушенням порівняно з порушеннями вимог ПДР допущеними потерпілим ОСОБА_6 .
Таким чином доводи захисника про ненадання судами оцінки факту порушення потерпілим вимог пункту 11.14 ПДР, є необґрунтованими.

Отже, висновок місцевого суду, залишений без змін апеляційним судом, щодо визнання доведеною винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК є обґрунтованим.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості Верховний Суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_13 згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, котрий раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання й навчання, має на утриманні хворого батька, вжив заходів щодо відшкодування завданої шкоди. При цьому суд, навівши достатні мотиви не врахування щирого каяття ОСОБА_4 як обставини, що пом`якшує його покарання, не встановив цих обставин як і не встановив обставин, що обтяжують покарання. Окрім цього, враховано судом й обставини вчинення злочину, а саме порушення потерпілим вимог пункту 11.14 ПДР та думки потерпілої, яка просила призначити ОСОБА_4 покарання лише у виді позбавлення волі.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання наближеного до мінімального передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість висновків цих судів, захисник у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3