н/п 1-кс/640/5517/19
"03" травня 2019 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
25.04.2019 до суду надійшло клопотання ОСОБА_3 , у якому заявниця просить скасувати арешт автомобіля, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , яка проживає: АДРЕСА_1 , за свідоцтвом НОМЕР_1 , а саме автомобіль «DAEWOO LANOS» р.н НОМЕР_2 , що накладений ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 вересня 2018 року.
Вказала, що оскільки вищезазначений автомобіль є речовим доказом та зберіг на собі сліди вчиненого правопорушення і містить інші відомості, тому метою арешту автотранспорту є використання даних слідів як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та забезпечення проведення судової авто-технічної експертизи задля з`ясування технічного стану транспортного засобу, параметрів механізму дорожньо- транспортної події, дій учасників пригоди та подальше збереження слідів.
Слідчий суддя, дослідивши наявність підстав достатніх для забезпечення кримінального провадження, задовольнив клопотання старшого слідчого відділу злочинів у сфері транспортну слідчого управління Головного управління Національної поліції в Харківській області підполковника поліції ОСОБА_4 про накладання арешту на автомобіль «DAEWOO LANOS» р.н. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_3 .
Заявниця зазначила, що даний захід забезпечення кримінального провадження був виконаний, а саме транспортний засіб був використаний як доказ у кримінальному провадженні та тимчасово зберігався на майданчику тимчасового тримання транспортних засобів, розташований за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 107. Необхідні слідчі дії відносно вищевказаного автотранспорту здійснені, а саме: огляд транспортного засобу, слідчий експеримент, трасологічна, медична та судова авто-технічна експертиза з метою з`ясування механізму дорожньо-транспортної події проведені, тому вважає за необхідне зняти арешт повністю з автомобіля «DAEWOO LANOS» р.н. НОМЕР_2 , оскільки вважає, що на даний час не існує підстав для подальшого арешту, так як він був накладений задля забезпечення усіх необхідних заходів у кримінальному провадженні.
Про дату, час та місце розгляду клопотання заявниця, слідчий СУ ГУНП в Харківській області ОСОБА_4 та процесуальний керівник у кримінальному провадженні ОСОБА_5 повідомлені судом своєчасно та належним чином (а.с.3), проте в судове засідання не з`явилися, заявниця та прокурор причини неявки не повідомили, від слідчого СУ ГУНП в Харківській області ОСОБА_8 до суду 02.05.2019 надійшов лист, у якому слідчий просить судове засідання провести без участі слідчого та вказав, що проти задоволення клопотання заперечує (а.с.4,5).
Неявка заявниці, слідчого та прокурора не перешкоджає розгляду клопотання.
З мотивувальної частини вищевказаної ухвали вбачається, що при накладенні арешту на автомобіль «DAEWOO LANOS» р.н. НОМЕР_3 , слідчий суддя виходив з того, що вказаний автомобіль має значення для забезпечення кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди, та існує можливість його використання як доказу у кримінальному провадженні.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Як передбачено ч.1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.
Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Згідно ст. 2 КПК України, завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження (ч. 1 ст. 7 КПК України).
Заходи забезпечення у вигляді арешту майна мають бути пропорційними щодо мети їх застосування, повинен бути встановлений справедливий баланс між завданнями кримінального провадження та вимогою захисту основних прав особи.
В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
У справі Раймондо проти Італії (Raimondo v. Italy, рішення 24.01.1994), заявник скаржився на контроль за використанням власності в зв`язку з провадженням кримінального розслідування, не знайшовши у цьому випадку порушення ст.1 протоколу № 1, Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань (п.35).
Доказів того, що в подальшому застосуванні арешту майна, вжитого ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 26.09.2018, відпала потреба, матеріали клопотання не містять.
Більш того, звертаючись до суду з вказаним клопотанням, заявниця не надає жодних даних, які б підтверджували її посилання на проведення у кримінальному провадженні огляду транспортного засобу, слідчого експерименту, трасологічної, медичної та судової авто-технічної експертизи.
Враховуючи викладене вище, слідчий суддя приходить до висновку, що потребидосудового розслідування у даному кримінальному провадженні на теперішній час виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи осіб, як арешт вказаного вище транспортного засобу.
Скасування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню.
Застосування заходу забезпечення у вигляді арешту майна у вказаний спосіб відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження.
Крім того, за вказаних обставин певне тимчасове втручання в реалізацію права власності, яке прямо передбачено законом, не суперечить змісту статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини, оскільки переслідує легітимну мету в суспільних інтересах розгляду кримінального провадження, з дотриманням справедливого балансу інтересів.
Враховуючи викладене, на теперішній час клопотання ОСОБА_3 є передчасним та задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 107, 174, 309, 372, ст.376 ч.2 КПК України, слідчий суддя, -
Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1