ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/256/18 Справа № 171/1942/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7
обвинувачених (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_8 , ОСОБА_9
захисника (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_10
захисника ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відео конференції кримінальне провадження № 0001310 за апеляційними скаргами прокурора Апостолівського відділу Нікопольської місцевої прокуратури ОСОБА_7 та обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2018 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Зеленодольська Апостолівського району Дніпропетровської області, громадянки України, не працюючої, не заміжньої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Зеленодольська Апостолівського району Дніпропетровської області, громадянки України, не працюючої, не заміжньої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимої:
-06.05.2016 року Апостолівським районним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 185 КК України до 100 годин громадських робіт,
обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

В с т а н о в и л а:

Органом досудового розслідування було встановлено, що 29 липня 2016 року о 24 годині 00 хвилин ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 перебували в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , де у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 виник спільний умисел на заволодіння належним ОСОБА_12 майном. Так, ОСОБА_9 з ОСОБА_8 , за попередньою змовою групою осіб, діючи єдиним наміром, таємно, умисно, з корисливих спонукань, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання таємно взяла з шафи належну ОСОБА_12 розрахункову банківську картку ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , та передала її ОСОБА_8 одночасно повідомивши ОСОБА_8 відомий їй таємний PIN код вказаної розрахункової банківської картки, з метою подальшого викрадення належних ОСОБА_13 коштів. Далі ОСОБА_8 використовуючи банкомат розташований за адресою: АДРЕСА_4 , та повідомлений ОСОБА_9 таємний PIN код вказаної розрахункової картки, 29.07.2016 об 00 годині 26 хвилин зняла належні ОСОБА_12 грошові кошти в сумі 500 гривень. Своїми злочинними діями ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заподіяли потерпілій ОСОБА_12 матеріальної шкоди на суму 500 гривень.
Вказані дії ОСОБА_9 та ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна, крадіжка вчинена за попередньою змовою групою осіб.
Вироком Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2018 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано невинуватими у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 185 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене ними.

Прокурор не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить вирок Апостолівського районного суду від 19.07.2018 року відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з допущенням істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та направити кримінальне провадження на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що Апостолівський районний суд Дніпропетровської області при винесенні вироку від 19.07.2018 відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 допустив порушення, передбачене ст. 411 КПК України, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не прийняв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Скоєння ОСОБА_9 , ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України підтверджено доказами у справі, у зв`язку з чим висновки суду про недоведеність вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України останніми не відповідають фактичним обставинам справи, які беззаперечно свідчать про вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення. Суд, обмежившись викладенням пред`явленого ОСОБА_9 , ОСОБА_8 обвинувачення за ч. 2 ст. 185 КК України, всупереч встановленим під час судового розгляду та досудового розслідування фактичним обставинам справи, у своєму рішенні посилається на непричетність до скоєного злочину ОСОБА_8 , ОСОБА_9 лише у зв`язку із невизнанням вини обвинуваченими ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Обвинувачена ОСОБА_8 не погодилась з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить вирок Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2018 року змінити у зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність, в частині неправильного застосування до неї положень передбачених ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закона України № 838-VIII.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що на сьогоднішній день вона знаходиться під арештом та слідством в Криворізькій установі покарань з моменту затримання з 19 вересня 2016 року по 16 серпня 2018 року. Вказує, що 19 вересня 2016 року ухвалою слідчого судді Апостолівського районного суду Дніпропетровської області відносно неї був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а вироком цього ж суду на підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_8 час попереднього ув`язнення зараховано в строк покарання з 19 вересня 2016 року до дати набрання законної сили вироком суду у перерахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року. Таким чином, в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_8 суд першої інстанції взагалі не застосував положення Закону України про кримінальну відповідальність і ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурорів, які, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просили її задовольнити, а апеляцію обвинуваченої залишити без задоволення, пояснення обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_10 , які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляції прокурора та просили задовольнити апеляцію обвинуваченої ОСОБА_8 , позицію обвинуваченої ОСОБА_9 та в її інтересах захисника ОСОБА_11 , які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляції прокурора та просили вирок суду залишити без змін, та не заперечували проти задоволення апеляції обвинуваченої ОСОБА_8 , перевіривши матеріали провадження в межах апеляцій, обговоривши їх доводи, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду в межах апеляційних скарг, але вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Згідно ст. 421 КПК України виправдувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасований лише у разі, якщо апеляційну скаргу подав прокурор, потерпілий чи його представник, а також на підставі апеляційної скарги обвинуваченого, його захисника з мотивів і підстав виправдання.
Відповідно до вимог ст.409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції серед інших є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно ч. 1 ст. 410 КПК України, неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.
За змістом ст..411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами дослідженими під час судового розгляду; висновки суду, викладені в судовому рішенні містять істотні суперечності.
Відповідно ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто в тому числі ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.
Законним є судове рішення, постановлене за умови правильного застосування кримінального закону і дотримання при проваджені у справі кримінально-процесуального закону.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог кримінально-процесуального закону.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.
Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладений на слідчого та прокурора, які зобов`язані зібрати, перевірити та оцінити докази з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Відповідно до вимог ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до ст. 23 КПК України - суд першої інстанції при розгляді справи повинен безпосередньо дослідити всі докази по справі: допитати обвинувачених, потерпілих, свідків, заслухати висновки експертів, оглянути речові докази, оголосити протоколи та інші документи по справі. Тільки після безпосереднього дослідження доказів суд може послатися на них у вироку, обґрунтовуючи свої висновки.
Згідно з ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Відповідно до п.1 ч.3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.
Однак судом першої інстанції вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону не були дотримані, внаслідок чого, як правильно вказує в своїй апеляції прокурор, було допущено неповноту досудового розслідування та судового розгляду, суд дійшов висновку, який не відповідає фактичним обставинам справи, не належним чином перевірив обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_9 та ОСОБА_8 обвинувачення та не дав відповідну оцінку доказам по даному кримінальному провадженню, не навів у своєму рішенні й доказів, які беззаперечно підтверджували б невинуватість, чи навпаки, вину ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їм злочину, а з тих, які наведені, залишилось незрозумілим, що вони підтверджують чи спростовують, а також допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Так, суд першої інстанції у мотивувальній частині вказаного вироку не дав оцінки, з точки зору належності, допустимості та достовірності доказам, на які вказувала під час судового розгляду сторона обвинувачення, допустив при їх оцінці вибірковість, надавши перевагу одним доказам та без належного спростування, не дав правову оцінку всім дослідженим доказам в їх сукупності.
Відповідно до вимог частини першої статті 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом.
У рішенні Конституційного Суд України № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом», дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.
Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК.
Частиною першою статті 87 КПК передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Аналіз положень частини другої цієї статті дає підстави зробити висновок, що саме вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.
Аналізуючи протокол тимчасового доступу до речей та документів від 08.09.2016 року та інформацію, зафіксовану на диску CD-R-700 mb, суд першої інстанції визнав цей доказ недопустимим у зв`язку з вилученням його після строку, вставленого в ухвалі слідчого судді від 05.08.2016 року.
Однак в даному випадку судом не було надано належної оцінки наявності в матеріалах кримінального провадження супровідного листа слідчого СВ Апостолівського ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_14 до ПАТ КБ «ПриватБанк» від 05.08.2016 вих.№ 2/1942 з додатком - ухвалою слідчого судді від 05.08.2016 року, а також міститься відмітка про отримання ПАТ КБ «ПриватБанк» 09.08.2016 року за вх.№103 вказаного супровідного листа та додатком до нього - ухвалою слідчого судді від 05.08.2016 (а.п. 35).
Таким чином, порушення ст. 87 КПК України з боку органу досудового розслідування відсутні, оскільки процесуальні дії, які потребують попереднього дозволу суду виконані своєчасно та без порушень суттєвих умов, а висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, через їх суперечливість, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, суд порушив принципи змагальності та рівності сторін і допустив неповноту судового розгляду кримінального провадження, не взявши до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, що є підставою для скасування судового рішення.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені істотні порушення є процесуально неприпустимими при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються норми кримінального процесуального закону та загальні засади забезпечення права на захист, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередності дослідження доказів і змагальності сторін у процесі, законності та одночасно обґрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України.
Відповідно до норм ч. 1 ст. 412 КПК України порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, є істотним порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що згідно п.3 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Крім того, на думку колегії суддів, суд першої інстанції не надав належної відповіді на доводи прокурора з приводу обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_8 за ч.2 ст. 185 КК України, не навів переконливих підстав прийняття свого рішення, не сформулював належним чином висновки щодо обґрунтованості виправдання останніх за даною нормою закону, не зазначив в вироку конкретних підстав, через які аргументи сторони обвинувачення визнав необґрунтованими, чим допустив неповноту судового розгляду, яка в свою чергу призвела до неправильних висновків суду, покладених в основу виправдувального вироку, які не відповідають фактичним обставинам справи, внаслідок чого поза увагою суду залишились і показання потерпілої ОСОБА_13 , що в даному випадку могло мати вирішальне значення у встановленні винності або навпаки визнання невинуватості обвинувачених у скоєнні інкримінованого їм злочину. Судом перед ухваленням виправдувального вироку не було усунуто суперечності, між твердженнями обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про свою невинуватість та поясненнями потерпілої ОСОБА_12 , яка в судовому засіданні вказала, що в ніч з 28.07.2016 року на 29.07.2016 року вона перебувала разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у квартирі ОСОБА_9 . Увечері 28.07.2016 року вони сходили до магазину за продуктами харчування. На касі магазину ОСОБА_12 розраховувалась своєю карткою, обвинуваченні бачили пін-код банківської картки. Повернувшись до квартири поклала банківську картку до шафи. Приблизно о 00:00 годин 29.07.2016 ОСОБА_12 пішла до ванної кімнати, де через деякий час отримала на телефон смс-повідомлення про те, що з її' банківської картки знято кошти в сумі 500 гривень. Вийшовши з ванної кімнати ОСОБА_12 виявила відсутність своєї банківської картки на шафі. Також, коли вона виходила з ванної кімнати до квартири зайшла ОСОБА_8 . На питання ОСОБА_12 чи брали ОСОБА_8 та ОСОБА_9 її банківську картку та чи знімали з неї кошти останні заперечували. Через деякий час ОСОБА_12 знайшла банківську картку під телевізором. Потерпіла ОСОБА_12 попередила ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про те, що вона звернеться до поліції, якщо вони не повернуть їй кошти. Через декілька днів до неї підійшла ОСОБА_9 та розповіла, що коли ОСОБА_12 була у ванній кімнаті ОСОБА_8 запропонувала зняти кошти з картки ОСОБА_12 . ОСОБА_9 взяла картку з шафи та передала її ОСОБА_8 , а остання пішла до банкомату, що знаходиться біля її будинку та зняла кошти. ОСОБА_9 обіцяла повернути викрадені кошти, якщо вона забере заяву з поліції. Також, потерпіла ОСОБА_12 в судовому засіданні наполягала, що до квартири в той вечір ніхто сторонній не приходив та дозволу знімати кошти з її картки вона нікому не давала. Дані пояснення потерпілої ОСОБА_12 , суд першої інстанції не зазначив у вказаному вироку та відповідно й не надав їм оцінки. Висновок суду про те, що твердження потерпілої ОСОБА_12 про вчинення правопорушення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є її припущенням, є невірним, оскільки потерпіла в своїй заяві про вчинення відносно неї злочину прямо вказувала на обвинувачених. Також, у судовому засіданні потерпіла пояснювала, що ОСОБА_9 розповіла їй, що злочин вона скоїла разом з ОСОБА_8 та просила вибачення.
Таким чином, без усунення протиріч в цій частині в наданих доказах у їх сукупності апеляційний розгляд є неповним, тому колегія суддів вважає, що, виходячи із загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.15), п.16) ч.1 ст.7 КПК України, ч.6 ст.22 КПК України та ст.23 КПК України, вирок Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2018 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 підлягає скасуванню з направленням кримінального провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.
Отже, суд першої інстанції допустився помилок та не перевіривши належним чином всі докази по кримінальному провадженню та не давши їм належної оцінки, постановив рішення, яке не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, а тому висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Оскільки суд апеляційної інстанції відповідно до положень ст.404 КПК України не вправі встановлювати й доказувати факти, які не були встановлені та не доведені судом першої інстанції, долучати до матеріалів провадження докази, які не були предметом дослідження місцевого суду, колегія суддів позбавлена можливості дійти однозначного висновку щодо правильності застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.
Колегія суддів позбавлена можливості винесення кінцевого рішення у даному кримінальному провадженні, оскільки відповідно до п.19) ч.1 ст.7, ч.2, ч.3 ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.
Згідно норм ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення того ж Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 того ж Кодексу.
Так, колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги ті обставини, що нормами чинного КПК України з одного боку чітко визначено повноваження суду апеляційної інстанції, до яких не входить проведення процесуальних дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 91, ч. 2 ст. 347 КПК України, а з іншого боку істотні порушення вимог кримінального процесуального закону не входять в перелік підстав для призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції, визначений нормами ст. 415 КПК України.
За викладених обставин колегія суддів апеляційного суду, керуючись загальними засадами кримінального провадження, передбаченими п.п. 1, 15, 16, 19 ч. 1 ст. 7 КПК України, а саме: верховенство права; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність, доходить висновку про те, що вирок Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2018 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 415 КПК України, відповідно до яких, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, колегія суддів не входить в обговорення питань щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вказаному злочині, правильності кваліфікації дій обвинуваченого, призначення покарання, як, до речі, і питання зарахування строку попереднього ув`язнення до строку призначеного судом покарання тощо, оскільки ці обставини підлягають перевірці під час нового судового розгляду.
Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, проаналізувати докази у кримінальному провадженні, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність, з урахуванням положень, передбачених ст.ст. 17, 23, 94, 95 КПК України, з дотриманням прав учасників процесу, перевірити доводи, зазначені в апеляційній скарзі прокурора, які залишилися не вирішеними під час судового розгляду, оскільки це певною мірою може вплинути на об`єктивність та неупередженість встановлення фактичних обставин подій та питання винності чи навпаки невинуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_8 і в залежності від цього постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.
Виходячи з вищевикладеного, апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, судове рішення скасуванню, а кримінальне провадження направленню на новий судовий розгляд.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 412, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора Апостолівського відділу Нікопольської місцевої прокуратури ОСОБА_7 - задовольнити.
Вирок Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2018 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, - скасувати.
Призначити у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_15 ОСОБА_16 ОСОБА_17 Джерелейко