Справа №592/8052/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/600/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та першого заступника прокурора Сумської області ОСОБА_9 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 березня 2018 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого 09.11.2016 року Ковпаківським райсудом м. Суми за ч. 2 ст. 125 КК України до штрафу в сумі 1275 грн. (штраф сплачено),

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

У поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_7 , вважаючи призначене йому судом першої інстанції покарання надто суворим, просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання та призначити йому покарання у виді виправних робіт строком на 1 рік;

- перший заступник прокурора Сумської області ОСОБА_9 , не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, просить вирок суду щодо ОСОБА_7 в частині стягнення на користь потерпілого ОСОБА_10 процесуальних витрат, пов`язаних з оплатою витрат на правову допомогу, скасувати, та ухвалити в цій частині новий вирок, яким стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 процесуальні витрати, пов`язані з оплатою витрат на правову допомогу, в сумі 3000 грн.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 березня 2018 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 відшкодування витрат на лікування в сумі 1456,41 грн., відшкодування моральної шкоди в сумі 4000 грн. та 1500 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу, а всього 6956,41 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації витрати на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_10 у КЗ «Сумська обласна клінічна лікарня» в сумі 2693,8 грн.

В обґрунтування вимог поданих апеляційних скарг:

- обвинувачений вказує, що з урахуванням всіх обставин вчинення кримінального правопорушення, пом`якшуючих вину обставин, наявності двох малолітніх дітей, які потребують постійного догляду та в разі направлення обвинуваченого в місця позбавлення волі, будуть позбавлені батьківського піклування, суд призначив йому надто суворе покарання. Також ОСОБА_7 вважає, що суд мав всі підстави вважати пом`якшуючою його вину обставиною протиправну поведінку самого потерпілого;

- перший заступник прокурора Сумської області зазначає, що в ході судового розгляду потерпілим ОСОБА_10 заявлено вимоги про відшкодування витрат за надання йому правової допомоги адвокатом, підтверджених відповідними доказами про оплату 3000 грн., але суд всупереч вимогам ч.1 ст. 124, п.1 ч.1 ст.118 КПК України зменшив розмір коштів на відшкодування послуг адвоката до 1500 грн.

У поданих на апеляційну скаргу обвинуваченого запереченнях, представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_8 вважає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції не дотримався вимог ст.65 КК України, належним чином не врахувавши суспільну небезпеку скоєного злочину та особу обвинуваченого, його поведінку, безпідставно визнав пом`якшуючими покарання ряд обставин та не взяв до уваги наявні обтяжуючі обставини. Також представник потерпілого вважає мотиви апеляційної скарги обвинуваченого безпідставними та направленими на ухилення від відповідальності, а тому просить відмовити в задоволенні його апеляційної скарги, оскільки виправлення ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства. Крім цього, адвокат просить вирок суду стосовно обвинуваченого скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого через м`якість, а також стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого відшкодування матеріальної та моральної шкоди в розмірі, зазначеному в позовній заяві.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як визнав доведеним суд першої інстанції, ОСОБА_7 , 30.05.2017 року, біля 16.30 год., перебуваючи в кафе «Бістро» за адресою: м. Суми, вул. Набережна р. Стрілки, в ході виниклого словесного конфлікту стосовно користування музичним автоматом, розташованому в кафе, наніс удар кулаком правої руки в обличчя ОСОБА_10 , а саме в область правої вилиці, чим завдав йому тілесні ушкодження у вигляді двобічного перелому щелепи зі зміщенням: ангулярний зліва, справа - 43, 42, перелом суглобового відростка справа зі зміщенням; перелом дуг обох кісток, тіла справа виличної кістки, які згідно з висновком судово-медичної експертизи є тілесними ушкодженнями середньої тяжкості.

Заслухавши доповідь головуючого-судді, пояснення прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала вимоги апеляційної скарги першого заступника прокурора Сумської області та заперечила проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку поданої ним апеляційної скарги та заперечення проти апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та першого заступника прокурора Сумської області ОСОБА_9 підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються детально наведеними у вироку доказами, яким судом дано належну та об`єктивну оцінку.

Що стосується призначеного судом покарання обвинуваченому, то колегія суддів, аналізуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 , вважає їх частково обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид та розмір визначаються з урахуванням положень ст. 65 КК України.

Згідно ст.65 КК України та роз`яснень, що містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003р., призначаючи покарання, суд, у кожному конкретному випадку, повинен дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як вбачається з вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді 1 року позбавлення волі, не в повній мірі дотримався вимог закону.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, що є злочином середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, офіційно не працює, не вживав заходів до відшкодування потерпілому витрат на лікування.

В якості пом`якшуючих покарання обставин суд взяв до уваги часткове визнання вини обвинуваченим, його молодий вік, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, обставин, що обтяжують покарання встановлено не було, та призначив ОСОБА_7 покарання у виді 1 року позбавлення волі.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що, з огляду на тяжкість вчиненого злочину, особи обвинуваченого та наявності встановлених судом ряду пом`якшуючих покарання обставин і відсутності таких, що його обтяжують, суд першої інстанції не в повній мірі врахував положення ч.2 ст.65 КК України, та не обґрунтував, що передбачений санкцією статті менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Оцінивши наведені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що є підстави для пом`якшення ОСОБА_7 призначеного покарання та приходить до висновку про необхідність зміни вироку суду першої інстанції в частині призначення йому покарання.

Разом з тим, незважаючи на те, що колегія суддів дійшла висновку про невиправданість, за встановлених судом обставин, призначення обвинуваченому найсуворішого виду покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.122 КК України, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_11 про можливість призначення йому покарання у виді виправних робіт не можуть бути прийняті до уваги, адже з огляду на мотив, спосіб, характер та суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення, а також принципову позицію представника потерпілого в запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_7 щодо необхідності відбуття покарання обвинуваченим лише в умовах ізоляції, колегія суддів вважає, що таке покарання не буде достатнім для виправлення обвинуваченого та досягнення мети покарання, визначеної положеннями ст.50 КК України.

Крім того, слід зазначити, що за змістом ст.57 КК України, виправні роботи є видом основного покарання, яке обмежує право засудженого на зміну місця роботи та позбавляє частини заробітної плати, засуджений відбуває дане покарання тільки за місцем роботи, яким може бути підприємство, організація, установа, незалежно від форми власності, де особа прийнята на роботу у передбаченому законом порядку, й одержує заробітну плату.

При цьому, дане покарання не може бути призначене безробітним, яким у даному випадку є ОСОБА_7 , оскільки у ст.57 КК України не передбачена можливість його відбування в інших місцях, а також тому, що воно передбачає відрахування із суми заробітку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що покарання у виді обмеження волі, що передбачене санкцією ч.1 ст.122 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів, а тому апеляційна скарга ОСОБА_11 підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що колегія суддів не входить в обговорення доводів адвоката ОСОБА_8 , викладених ним у запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого, про необхідність скасування вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого через м`якість, а також стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілого відшкодування матеріальної та моральної шкоди в розмірі, зазначеному в позовній заяві, оскільки потерпілий ОСОБА_10 як особисто, так і через свого представника, не скористався своїм правом на подачу апеляційної скарги з цього приводу, а в поданих апеляціях відповідні питання не порушуються.

Що стосується вимог апеляційної скарги першого заступника прокурора Сумської області ОСОБА_9 про неправильне вирішення судом питання, пов`язаного з процесуальними витратами потерпілого на правову допомогу, то їх слід визнати обгрунтованими.

Так, положеннями ч. 1 ст. 124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України до процесуальних витрат належать витрати на правову допомогу.

Необхідність вирішення у вироку питання про судові витрати передбачено також п.13 ч. 1 ст. 368 КПК України.

На думку колегії суддів, при вирішенні судом питання про витрати на правову допомогу, суд першої інстанції всупереч підтвердженому факту того, що потерпілий ОСОБА_10 поніс процесуальні витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн., помилково застосував у даному кримінальному провадженні положення ст.137 ЦПК України (в ред. після 15.12.2017 року) та зменшив розмір коштів на відшкодування послуг адвоката, адже дана норма регулює питання компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, а витрати на послуги адвоката, які були понесені у кримінальних провадженнях, регулюються Кримінальним процесуальним кодексом України.

Згідно п.п.1, 3 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги та ордер є документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги.

У матеріалах кримінального провадження наявні договір, укладений між потерпілим ОСОБА_10 та адвокатом ОСОБА_8 (а.п.17), ордер на надання правової допомоги (а.п.18) та копія свідоцтва ОСОБА_8 про право на заняття адвокатською діяльністю (а.п.19).

Судом достовірно встановлено, що потерпілий ОСОБА_10 поніс процесуальні витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн., що підтверджується розрахунком суми гонорару за надання правової допомоги та даними про його сплату (а.п.31).

За таких обставин, у відповідності до ч. 1 ст. 124, п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України, процесуальні витрати підлягають обов`язковому стягненню із особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про необхідність стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 фактичних витрат на правову допомогу в сумі 3000 грн., оскільки суд порушив вимоги кримінального процесуального закону.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Таким чином, колегія суддів, дійшовши до висновку про необхідність стягнення з обвинуваченого суми витрат понесених потерпілим на правову допомогу у більшому розмірі, ніж визначив суд, виходячи з вимог п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України, вважає необхідним вирок суду в цій частині також змінити.

Разом з тим, виходячи з встановлених обставин, підстави для скасування вироку суду в частині стягнення на користь потерпілого ОСОБА_10 процесуальних витрат, пов`язаних з оплатою витрат на правову допомогу, і ухвалення в цій частині нового вироку, що є вимогою прокурора в апеляційній скарзі, відсутні, оскільки виключний перелік випадків, за яких апеляційний суд наділений таким повноваженням, передбачений ч.1 ст.420 КПК України, в той час як встановлені обставини ним не охоплюються, а тому апеляційна скарга першого заступника прокурора Сумської області ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та першого заступника прокурора Сумської області ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 березня 2018 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та стягнення на користь потерпілого ОСОБА_10 процесуальних витрат, пов`язаних з оплатою витрат на правову допомогу, змінити.

Пом`якшити ОСОБА_7 призначене покарання та вважати його засудженим за ч. 1 ст. 122 КК України до 1 року обмеження волі.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 процесуальні витрати, пов`язані з оплатою витрат на правову допомогу, в сумі 3000 грн.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4