Провадження № 11-кп/4820/44/19
Категорія: ухвала суду Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

з участю: прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

представника потерпілого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000175 9 січня 2018 року за апеляційними скаргами прокурора Хмельницької місцевої прокуратури, захисника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 та ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 серпня 2018 року, -

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродження с. Дашківці Віньковецького району Хмельницької області, українця, громадянина України, з вищою освітою, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , непрацюючого, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання звільнено з випробуванням та встановлено іспитовий строк 3 роки.

На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_8 покладено наступні обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання.

Додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки підлягає реальному виконанню.

Початок строку відбування цього додаткового покарання ухвалено рахувати з моменту приведення вироку у цій частині до виконання.

Цивільні позови прокурора та ОСОБА_10 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» на розрахунковий рахунок № 0002 в ГУДКСУ в Хмельницькій області МФО 815013, витрати, понесені Хмельницькою міською лікарнею на лікування ОСОБА_10 .

Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» на користь ОСОБА_10 1154 грн. 68 коп. моральної шкоди.

Відмову ОСОБА_10 від цивільного позову до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди прийнято, а провадження у справі в цій частині закрито.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 73845 грн. 32 коп. заподіяної моральної шкоди.

Речовий доказ належний ТОВ «Автокредит Плюс» автомобіль марки «Renault Scencic» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 залишено ОСОБА_8 .

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 715 грн. процесуальних витрат.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 3 жовтня 2018 року стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» на розрахунковий рахунок № 0002 в ГУДКСУ в Хмельницькій області МФО 815013, витрати, понесені Хмельницькою міською лікарнею на лікування ОСОБА_10 в сумі 23009 грн. 63 коп.

За вироком суду, 09.01.2018 року біля 18 год. 45 хв. ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «Renfult Scenic» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Свободи в м. Хмельницькому в напрямку від проспекту Миру до вулиці Зарічанської, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований по вул. Свободи в районі прилягання до будинку № 2 А, на якому знаходився пішохід ОСОБА_12 , який перетинав проїзну частину вулиці Свободи в напрямку зліва на право по ходу руху транспортного засобу, в порушення п. п. 2.3 «б», 18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів від 10.10.2001 року № 1306, проявив неуважність, не вжив заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до його зупинки, не надав переваги в русі пішоходу ОСОБА_12 та скоїв на нього наїзд, заподіявши йому тілесні ушкодження у вигляді: садна правої кисті, які відносяться до категорії легких; перелому правої ключиці зі зміщенням уламків, перелому ребер справа (3-5 подвійні по задній поверхні, 6-8 по задній аксілярній лінії), перелому правої здухвинної кістки, уламкового перелому даху правої вертлюжної впадин из центральним вивихом головки правої кістки стегнової кістки, садна правого плечового суглобу, які відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості, як такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я; забою головного мозку середнього ступеню, перелому правої скроневої кістки з переходом на основу, крововиливу під тверду мозкову оболонку лівої скроневої частки головного мозку, які відносяться до категорії тяжких, як такі, що небезпечні для життя в момент заподіяння.

Допущені порушення водієм ОСОБА_8 порушення п. п. 2.3 «б», 18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів від 10.10.2001 року № 1306, згідно яких:

п. 2.3 «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її міну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», -

знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Не погоджуючись з вироком суду, ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» подало апеляційну скаргу, в якій просить змінити його в частині вирішення цивільних позовів, відмовивши в задоволенні позовних вимог до ПАТ «СК «Універсальна» в повному обсязі.

Вважає вирок незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

До моменту подання апеляції позивачі не подали до страховика заяви про виплату страхового відшкодування та інші документи, необхідні для прийняття рішення про його здійснення, а тому у ПАТ «СК «Універсальна» відсутній обов`язок щодо прийняття рішення по суті. Позивачі не виконали зазначених дій, а тому не мають правових підстав для отримання страхової виплати.

При вирішенні цивільного позову прокурора в інтересах держави в особі Хмельницької міської лікарні суд дійшов помилкового висновку про покладення обов`язку на страхову компанію відшкодування витрат на лікування потерпілого, чим неправильно застосував положення ст. 1206 ЦК України та п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Стягнувши з ПАТ «СК «Універсальна» моральну шкоду на користь потерпілого ОСОБА_10 , суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

Представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 у своїй апеляційні скарзі просить вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31.08.2018 року щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання та цивільного позову, заявленого потерпілим ОСОБА_10 до ОСОБА_8 скасувати. Ухвалити новий, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. Цивільний позов ОСОБА_10 про стягнення з ОСОБА_8 моральної шкоди задовольнити в повному обсязі та стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого 300 000 грн. моральної шкоди.

Не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що вирок підлягає скасуванню, у зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність.
Вказує, що суд, призначаючи покарання, посилався на те, що обвинувачений позитивно характеризується, має сім`ю та малолітню дитину, скоїв тяжкий, проте необережний злочин, у стані алкогольного сп`яніння не перебував, вперше притягається до кримінальної відповідальності, а також те, що відшкодована потерпілому матеріальна шкода. Однак, судом не враховано, що ОСОБА_8 в судовому засіданні вину не визнав, що свідчить про відсутність каяття його в даному кримінальному правопорушенні.
Окрім того, обвинувачений, позов в частині моральної шкоди, не визнав.
При призначенні покарання, суд безпідставно дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_8 від призначеного основного покарання на підставі ст. 75 КК України.
Також, вирішуючи цивільний позов про стягнення із обвинуваченого на користь потерпілого моральної шкоди, суд першої інстанції не в повній мірі врахував моральні та фізичні страждання останнього, їх тривалість та час, необхідний для відновлення здоров`я.

Захисник ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. У задоволені цивільного позову прокурора та потерпілого ОСОБА_10 відмовити. Кошти за проведення експертиз віднести до державного бюджету. Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішити у відповідності до вимог ч. 9 ст. 100 та ч. 2 ст. 124 КПК України.
Вважає вирок незаконним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, що призвело до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Засуджуючи ОСОБА_8 , суд першої інстанції посилався на вибіркові показання потерпілого та на докази, які були отриманні органами досудового розслідування з порушеннями вимог КПК, які є недопустимими, залишивши поза увагою ті свідчення, які виправдовують обвинуваченого.
Крім того, судом безпідставно взято до уваги показання обвинуваченого про те, що останній не помітив пішохода ОСОБА_10 із-за мікроавтобуса, який рухався попереду. Однак, дані свідчення є припущенням суду, оскільки ОСОБА_8 вказував, що потерпілого на нерегульованому пішохідному переході не було, перед тим, як його випередив мікроавтобус.
Судом першої інстанції порушено право на перехресний допит, оскільки під час здійснення допиту потерпілого стороною захисту головуючий втручався в нього, не даючи захиснику належним чином провести такий.
Також, з показань потерпілого вбачається, що останній перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння, не впевнившись у відсутності безпеки, вийшов на нерегульований пішохідний перехід, чим порушив п. 4.14 «а», «г» Правил дорожнього руху, однак суд не звернув уваги на зазначені покази та не надав їм належної правової оцінки.
Вказує, що досудове розслідування здійснювали слідчі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , однак, будь-якого процесуального документу про створення слідчої групи не прийнято. Крім того, захисником заявлялось клопотання про долучення відповідних документів, яке було задоволено головуючим, проте, прокурор їх суду не надав. Тому, досудове розслідування у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_8 здійснювалося не уповноваженими особами, а зібрані докази вважаються недопустимими.
Враховуючи те, що в протоколі огляду від 09.01.2018 року слідчим не вказано з яких підстав проведено огляд місця пригоди, не вказані прізвища, ім`я, по батькові працівників УПП, дати їх народження та місця проживання, не вказано дати народження понятих, найменування технічного засобу та його технічні характеристики, а також адреси майданчика куди направлено транспортний засіб, на останній сторінці протоколу відсутні підписи працівників поліції УПП, підпис водія ОСОБА_8 , даний протокол вважається недопустимим доказом. Крім того, протокол огляду транспортного засобу не складався, детальний опис пошкоджень автомобіля «Renault Scenic» д.н.з. НОМЕР_2 , не проводився.
Зазначає, що постанову про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 09.01.2018 року прийняв слідчий ОСОБА_13 , проте підписав її старший слідчий 1-го відділення СВ Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_14 . Разом з тим, в матеріалах кримінального провадження відсутня постанова про включення до слідчої групи слідчого ОСОБА_13 , тому в силу п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК, дана постанова від 09.01.2018 року є доказом, який не може бути врахований судом.
Судом не враховано того, що у постанові про призначення судово-медичної експертизи від 14.03.2018 року слідчий не попереджав експерта про кримінальну відповідальність. Крім того, слідчий не роз`яснив зацікавленим особам (потерпілому та обвинуваченому) про те, що вони мають право ознайомитись з постановою та поставити свої запитання, а також не роз`яснив право відводу експерта та експертній установі.
Вказує, що під час допиту потерпілого ОСОБА_10 , останній повідомив, що судовими експертами під час проведення експертизи він не оглядався, а експертизу проведено виключно на підставі поданих документів. Відповідно до висновку експерта № 371 від 25.04.2018 року вказано, що в канцелярії ХОБ СМЕ за вх. № 1978 16.03.2018 року зареєстровані наступні документи: постанова про призначення судово-медичної експертизи та медична картка стаціонарного хворого № 386 ХОЛ. Проте, в описовій частині висновку № 371 від 25.04.2018 року експерт посилається на рентген знімки потерпілого, які не були зареєстровані, що свідчить про те, що останній, в порушення вимог ч. 4 ст. 69 КПК України, самостійно збирав докази для проведення експертизи.

Посилання судді з приводу тимчасового доступу до речей і документів, що відповідно до норм КПК не позбавляє права особу, у якої такі речі та документи знаходяться, добровільно їх надати стороні кримінального провадження, в даному випадку Хмельницька міська лікарня надала слідчому медичну картку стаціонарного хворого. Однак, дане суперечить нормам ст. ст. 1, 159, 160, 163, 165 КПК України, а також ст. 32 Конституції України, Закону України «Про інформацію», Закону України «Основ законодавства України про охорону здоров`я».

Звертає увагу, що ним, під час судового розгляду, ставилося питання про вилучення у прокурора відповідних документів та їх дослідження у суді. Разом з тим, всупереч вимогам ст. 290 КПК, такі не відкривалися стороні захисту. Крім того, судом не досліджувалися запити слідчого до Хмельницької міської лікарні з приводу отримання медичної картки хворого ОСОБА_10 , який перебував на стаціонарному лікуванні, та заява потерпілого. Судом було зобов`язано сторону обвинувачення надати відповідні документи, проте стороною обвинувачення вказане було проігнороване.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Повторно дослідити протокол слідчого експерименту від 23.04.2018 року та висновок судової авто-технічної експертизи № 10.1-0176:18 від 16.05.2018 року, які визнано недопустимими та доводять винуватість ОСОБА_8 .
Не оспорюючи доведеності вини та кваліфікацію дій обвинуваченого вважає вирок таким, що ухвалений із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Призначаючи ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, суд не в повній мірі врахував особу обвинуваченого та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.
Судом не взято до уваги те, що обвинуваченим вчинено кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином. Через порушення ним правил дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.
Також, ОСОБА_8 вину у вчиненому не визнав, не розкаявся, завдану кримінальним правопорушенням шкоду потерпілому у повній мірі не відшкодував.
Окрім того, судом необґрунтовано визнано недопустимими докази винуватості обвинуваченого, а саме: протокол слідчого експерименту від 23.04.2018 року; висновок судової автотехнічної експертизи № 10.1-0176:18 від 16.05.2018 року.

Доповнюючи апеляційну скаргу, захисник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 також вказав, що проведення досудового розслідування здійснювали слідчі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , однак будь-якого процесуального документа про створення слідчої групи по розслідуванню вищевказаного кримінального провадження прокурором надано не було, хоча ним заявлялося відповідне клопотання, яке було задоволено головуючим. Тому, це дає підстави вважати, що досудове розслідування здійснювалося не уповноваженими особами, а всі зібрані докази є недопустимими, а саме: протокол огляду місця пригоди від 09.01.2018 року, постанова про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 09.01.2018 року, постанова про призначення судово-медичної експертизи від 14.03.2018 року, висновок експерта № 371 від 25.04.2018 року.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_10 та його адвоката ОСОБА_11 , прокурора, які підтримали апеляційні скарги кожен свої зокрема та заперечили проти апеляційних скарг процесуальних опонентів, вивчивши та дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, надавши всім учасникам провадження право виступу у судових дебатах, а обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає відхиленню, а апеляційні скарги ПАТ «Страхова компанія «Універсальна», захисника ОСОБА_9 , представника потерпілого-адвоката ОСОБА_11 - частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом (ч.ч.1, 2 ст. 370 КПК України).

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в частині визнання винуватим обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначення покарання відповідає в повній мірі.

Разом з тим, апеляційний перегляд оскаржуваного вироку здійснюється у відповідності до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в межах поданих апеляційних скарг.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Розглянувши кримінальне провадження в межах апеляційних вимог встановлено, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, об`єктивно дослідивши обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, дав їм правильну юридичну оцінку. Обвинувачення, визнане судом доведеним щодо фактичних обставин кримінального правопорушення, суд обґрунтував сукупністю належних та допустимих доказів.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винним в порушенні правил безпеки дорожнього руху, згідно яких для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріпленням вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі (п.2.3 ПДР), а також водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека (п.18.1 ПДР).

Водій ОСОБА_8 як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді вину не визнав та показав, що дійсно у вказаний час він керував автомобілем марки «Renault Scenic», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 по вул. Свободи в м. Хмельницькому в напрямку від просп. Миру до вул. Зарічанської. Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований по вул. Свободи в районі прилягання до будинку № 2 «а», у зв`язку з тим, що попереду нього в крайній правій смузі руху в попутному напрямку рухався мікроавтобус, не помітив пішохода ОСОБА_12 , який перетинав проїзну частину вулиці Свободи по вказаному пішохідному переходу, не зменшив швидкість руху аж до зупинки керованого ним транспортного засобу та скоїв на нього наїзд, заподіявши зазначені тілесні ушкодження.

Незалежно від вищевказаних пояснень, суд першої інстанції правильно обґрунтував наявність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України наступними доказами.

Так, показаннями потерпілого ОСОБА_10 стверджується, що у вказаний час та місці він переходив дорогу по вул. Свободи в м. Хмельницькому по нерегульованому пішохідному переходу в напрямку від каплички до ресторану «Силістра». Почувши звук двигуна автомобіля, що наближався зі сторони просп. Миру, розвернувся і в цей момент вказаний автомобіль скоїв на нього наїзд.

Такі покази потерпілого в деталях узгоджуються між собою з отриманими під час досудового розслідування об`єктивними доказами, які є належними, зібраними в установленому законом порядку, тобто допустимими, та достатніми для встановлення винуватості обвинуваченого у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Так, даними висновку судово-медичної експертизи № 371 від 25.04.2018 року підтверджується, що у ОСОБА_10 станом на 09.01-16.03.2018 року виявлено тілесні ушкодження у вигляді: садна правої кисті, які відносяться до категорії легких; перелому правої ключиці зі зміщенням уламків, перелому ребер справа (3-5 подвійні по задній поверхні, 6-8 по задній аксілярній лінії), перелому правої здухвинної кістки, уламкового перелому даху правої вертлюжної впадини з центральним вивихом головки правої стегнової кістки, садна правого плечового суглобу, які відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості, як такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я; забою головного мозку середнього ступеню, перелому правої скроневої кістки з переходом на основу, крововиливу під тверду мозкову оболонку лівої скроневої частки головного мозку, які відносяться до категорії тяжких, як такі, що небезпечні для життя в момент заподіяння.

Вказані тілесні ушкодження могли утворитись при ДТП, яка мала місце 09.01.2018 року, при цьому в момент первинного удару потерпілий міг бути повернутий до автомобіля, що рухався, скоріш за все, правою половиною тіла і знаходився у вертикальному положенні(Т.1, а.п.73-75).

Даними протоколу огляду місця події від 09.01.2018 року із фототаблицями та план-схемою до нього підтверджується, що місцем пригоди є освітлена міським електроосвітленням ділянка вулиці Свободи в м. Хмельницькому, на якій розташований визначений дорожньою розміткою та дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2, додатково освітлений ліхтарями, нерегульований пішохідний перехід. По напрямку від просп. Миру до вул. Зарічанської за цим пішохідним переходом, на відстані 6.3 м від нього у крайній лівій смузі руху (5.7 м від правих коліс до правого бордюра) знаходився автомобіль, марки «Renault Scenic», д.н.з. НОМЕР_1 , який має механічні пошкодження у вигляді вм`ятин кришки моторного відсіку з правої сторони та розбитого лобового скла з правої сторони.

Дана слідча дія проведена уповноваженою на те особою, а саме: слідчим ОСОБА_14 , з дотриманням вимог ст. 237 КПК України і підстав для визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події немає (Т.1, а.п.59-66).

Даними повідомлення Хмельницького комунального підприємства «Міськсвітло» № 23 від 17.01.2018 року стверджується, що проїзна частина вул. Свободи від просп. Миру до вул. Зарічанської в м. Хмельницькому 9 січня 2018 року о 18 год. 45 хв. освітлювалась зовнішнім освітленням, яке було включено о 17 год. 03 хв. і працювало у звичному режимі (Т.1, а.п.77).

Натомість, допитаний за клопотанням сторони захисту свідок ОСОБА_15 апеляційному суду пояснив, що перебуваючи 9 січня 2018 року у період часу з 18 год. до 19 год. на балконі своєї квартири, який розміщений фактично навпроти пішохідного переходу, бачив, як потерпілий переходив дорогу через пішохідний перехід. На його думку, останній перебував у стані сп`яніння, оскільки трохи хитався. Бачив, що коли потерпілий вийшов на дорогу, зокрема на пішохідний перехід, то почав його переходити трохи по діагоналі, однак за нього не виходив. Пройшовши близько трьох метрів по пішохідному переходу, був збитий автомобілем обвинуваченого, який рухався у крайній лівій смузі та попереду якого також рухався автомобіль, який встиг проїхати перед потерпілим. Ствердив, що автомобіль, який рухався попереду автомобіля обвинуваченого, фактично перекрив йому видимість, а тому він не встиг зреагувати на потерпілого, який знаходився на пішохідному переході.

Такі покази свідка повністю узгоджуються як з показами обвинуваченого щодо руху перед його автомобілем іншого транспортного засобу, який перекрив йому видимість, такі з показами потерпілого, який повідомив, що він того дня вживав алкоголь, однак дорогу переходив по пішохідного переходу, ПДР не порушував.

Разом з тим, судом правильно визнано недопустимими докази на підставі п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України, а саме: дані протоколу слідчого експерименту від 23 квітня 2018 року, адже вони отриманні із показань свідка ОСОБА_8 , який в подальшому став обвинуваченим (Т.1,а.п.78-84); дані висновку судової автотехнічної експертизи № 10.1-0176:18 від 16 травня 2018 року, оскільки при роз`ясненні, при проведенні даної експертизи він використовував надані йому слідчим суддею вихідні дані, в тому числі і ті, які отримані в результаті проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_8 , який в подальшому став обвинуваченим (Т.1, а.п.90-92).

Твердження сторони захисту про те, що на пішохідному переході потерпілого не було, перед тим, як його випередив мікроавтобус, на увагу суду не заслуговують. Так, згідно пояснень ОСОБА_8 , в суді першої інстанції, останній, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, у зв`язку з тим, що попереду нього в крайній правій смузі руху в попутному напрямку рухався мікроавтобус, не помітив пішохода ОСОБА_12 , який перетинав проїзну частину по вказаному пішохідному переході. Окрім того, такі твердження спростовуються поясненнями як потерпілого, так і свідка ОСОБА_15 , допитаного апеляційним судом.

Доводи про порушення судом правил перехресного допиту є необґрунтованими, оскільки суддя, враховуючи вимоги ст. 321 КПК України, має право спрямовувати судовий розгляд на забезпечення з`ясування всіх обставин кримінального провадження. Будь-яких порушень з боку головуючого судді апеляційний суд не вбачає.

Доводи сторони захисту про те, що судом не були взятті до уваги показання потерпілого про те, що він перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння та не впевнившись у відсутності безпеки, вийшов на нерегульований пішохідний перехід, апеляційний суд також до уваги не приймає з наступних підстав.

Так, як вбачається із даних звукозаписів судових засідань, потерпілий пояснював дещо інше, ніж зазначено в апеляційній скарзі, а отже його пояснення захисник перекрутив. Так, потерпілий ОСОБА_10 пояснював, що дійсно, того дня вживав алкогольні напої. Однак, в стані сильного алкогольного сп`яніння не перебував, що дало йому можливість рухатись звичайною ходою, а при переході проїжджої частини дороги усвідомлювати необхідність дотримання Правил дорожнього руху та її переходу саме по пішохідному переходу, а не у невстановленому місці. Чітко пам`ятає, що вийшовши на пішохідний перехід, почув звук мотора машини, а тому на хвильку зупинився, що б переконатись, що даний автомобіль зупиниться. Однак, відразу відчув удар у праву частину тулуба.

Натомість, обвинувачений ОСОБА_8 , рухаючись по дорозі та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, а саме: не зменшив швидкість перед нерегульованим пішохідним переходом, внаслідок чого і сталась ДТП.

Тому, судом були повністю враховані покази потерпілого при прийнятті судового рішення.

Не бере до уваги апеляційний суд і твердження захисника обвинуваченого про те, що досудове розслідування проводилось неуповноваженими особами. Так, як вбачається із витягу з ЄРДР, відомості про дане кримінальне провадження вніс слідчий ОСОБА_14 , він же розпочав та закінчив розслідування по вказаному кримінальному провадженню щодо ОСОБА_8 . Іншого слідчого, який би здійснював досудове розслідування, не визначено керівником органу досудового розслідування.

Твердження про те, що протокол огляду місця події від 09.01.2018 року не відповідає вимогам КПК України, оскільки не зазначено прізвища, ім`я, по батькові працівників УПП, дати їх народження та місця проживання, дати народження понятих, найменування технічного засобу та його технічні характеристики, апеляційний суд до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Вказаний протокол складений уповноваженою особою, зазначена дата його проведення та складання, вказане місце процесуальної дії, у ньому викладена інформація щодо огляду місця події. Також, він підписаний всіма учасниками, які були присутні під час його проведення, а саме: особою, яка проводила слідчу дію слідчим ОСОБА_14 , особами, які посвідчили достовірність відображення у протоколах ходу та результатів слідчої дії - понятими ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Натомість, ніхто із присутніх під час огляду не вказував на невідповідність між фактичними проведеними слідчими діями в ході огляду та зазначеними у протоколах записами.

Що стосується того, що протокол огляду транспортного засобу не складався, а отже докази про його механічні пошкодження відсутні, апеляційний суд до уваги не приймає, виходячи з наступного. Так, згідно даних протоколу огляду місця події від 09.01.2018 року на місці події виявлено автомобіль «Renault Scenic», д.н.з. НОМЕР_1 із зовнішніми пошкодженнями у вигляді вм`ятин кришки моторного відсіку з правої сторони біля лобового скла, розбиття лобового скла із правої сторони, вм`ятини криші із правої сторони біля лобового скла. Підстав для складання протоколу огляду транспортного засобу у працівників поліції не було, оскільки у протоколі огляду місця події детально описані зовнішні пошкодження транспортного засобу «Renault Scenic».

Доводи про те, що у постанові про визнання речових доказів та передачу на зберігання від 9 січня 2018 року у вступній частині зазначений слідчий ОСОБА_13 , однак підписав її старший слідчий ОСОБА_14 не є беззаперечною підставою для визнання її недопустимим доказом, оскільки апеляційний суд вважає вказане опискою.

Посилання захисника ОСОБА_9 на те, що слідчий у постанові про призначення судово-медичної експертизи від 14.03.2018 року не попереджав експерта про кримінальну відповідальність, а отже даний доказ є таким, який зібраний з порушенням вимог закону, апеляційний суд до уваги не приймає.

Так, як вбачається із висновку судово-медичного експерта № 371 від 25.04.2018 року експерт був попереджений за завідомо неправдивий висновок, відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків, розголошення даних досудового слідства або дізнання, про що розписався особисто.

Підстав для визнання вказаного доказу недопустимим колегія суддів не вбачає.

Доводи про те, що експерт вийшов за межі своїх повноважень, в порушення вимог ст. 69 КПК України самостійно збирав докази для проведення експертизи є безпідставними. Так, відповідно до даних висновку експертизи № 371 від 25 квітня 2018 року канцелярією ХОБ СМЕ (Вх1537/25.04.2018 року) експерту представлено протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, рентгенівські знімки (12 штук) та 3 КТ-плівки. Отже, експерт, дотримуючись вимоги ст. 69 КПК України, не збирав матеріали для проведення експертизи, висновок складав на підставі тих вихідних даних та документів, які були надані слідчим.

Посилання на те, що у суді першої інстанції безпосередньо не досліджувався запит слідчого до Хмельницької міської лікарні з приводу отримання медичної картки ОСОБА_10 , а також заява потерпілого про надання дозволу на таке, апеляційний суд до уваги не приймає.
В судовому засіданні апеляційного суду потерпілий ОСОБА_10 вказав, що не заперечував проти тимчасового вилучення слідчим медичної картки останнього, а також і проти проведення судово-медичної експертизи щодо нього. Вказаними діями порушення прав ОСОБА_8 апеляційним судом не встановлено.

При таких обставинах, колегія суддів вважає доведеним, що ОСОБА_8 винен у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме: у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що призвело до спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

Перевіряючи ж вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому, колегія судів вважає, що доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого про м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання не знайшли свого підтвердження під час перегляду вироку апеляційним судом.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як самими засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчиненні злочину, тяжкості наслідків, що настали, тощо.

Слідуючи вищенаведеним положенням Закону, місцевий суд, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, обґрунтовано призначив ОСОБА_8 основне покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Зокрема правильно враховано, що даний злочин хоча і є тяжким, однак скоєний з необережності.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому є вперше притягнення до кримінальної відповідальності та добровільне відшкодування заподіяної потерпілому матеріальної шкоди.

Обставини, які б обтяжували покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

Як особа обвинувачений характеризується позитивно, має сім`ю, на утриманні одну малолітню дитину, під час вчинення злочину в стані сп`яніння не перебував.

Вищеперелічені обставини, що пом`якшують покарання, наявність позитивних даних про особу обвинуваченого, відшкодування матеріальної шкоди, давали суду достатні підстави для призначення йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки із застосуванням ст. 75 КК України до основного покарання, а саме: іспитового строку 3 роки, з покладенням на нього визначених ч. 1 ст. 76 КК України обов`язків.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для сумнівів у правильності висновків суду щодо виду і строку призначеного покарання та обґрунтованості рішення про його призначення, а отже і підстав для задоволення апеляційниї скарги прокурора та представника потерпілого в цій частині.

Колегія суддів погоджується, що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів.

Що стосується цивільних позовів, то слід зазначити наступне.

Пред`являючи позов, прокурор посилався на те, що лікування потерпілого ОСОБА_10 на суму 23009 грн. 63 коп. проведено за державні кошти, проте винним у скоєнні ДТП та страховою компанією не відшкодовані.

Відповідно до ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Згідно ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхованих сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 цього Закону).

Згідно зі ст. 6 зазначеного Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Враховуючи наведене вище, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам (потерпілим) унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Отже, витрати лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані за договором обов`язкового страхування страховою компанією.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-1343цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів України.

Наведеного суд не врахував та дійшов передчасного висновку про покладення обов`язку з відшкодування витрат на лікування потерпілого у ДТП саме на страхову компанію.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 421 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

У своїй апеляційній скарзі ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» просить відмовити в задоволенні позовних вимог, заявлених до неї прокурором, в повному обсязі. Іншими учасниками, в тому числі і прокурором, апеляційні скарги щодо вирішення позову прокурора до ОСОБА_8 та ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» не подавались.

Разом з тим, апеляційний суд, дотримуючись вимог ст. 421 КПК України про недопустимість погіршення правового становища обвинуваченого, перевіряючи доводи апеляційної скарги страхової компанії, позбавлений можливості на даний час прийняти своє рішення, оскільки таке може погіршити становище обвинуваченого.

З метою дотримання вимог ст. 404 КПК України щодо меж перегляду судом апеляційної інстанції, недопустимості погіршення правового становища обвинуваченого, порушення його права на захист від пред`явленого позову, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність скасування вироку в частині цивільного позову прокурора до ОСОБА_8 та ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» про стягнення витрат, понесених на лікування Хмельницькою міською лікарнею та призначення нового розгляду в цій частині в порядку цивільного судочинства.

Окрім того, у даному кримінальному провадженні також був заявлений позов ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди в розмірі 300 000 грн.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Натомість, відповідно ч.ч. 1, 3 до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасники провадження розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Задовольняючи вказаний позов частково та стягуючи із ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» на користь ОСОБА_10 1154 грн. 68 коп. моральної шкоди, а з Короля 73 845 грн. 32 коп. моральної шкоди, суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався.

Зокрема, як вбачається із вищевикладеного, суд вийшов за межі позовних вимог, стягнувши частину моральної шкоди із страхової компанії, про що потерпілий не просив, та на що слушно звернув увагу апелянт. Натомість, у судовому засіданні апеляційного суду, представник потерпілого акцентував увагу на тому, що потерпілий просить стягнути моральну шкоду саме з обвинуваченого, до інших відповідачів він позов не заявляв і в цьому провадженні вони не залучались.

Разом з тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду від 4 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц) спрямування судової практики шляхом неврахування наявності договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності при вирішенні питання про відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою відповідальність відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», нівелює існування цього правового інституту як такого. Відтак, відійшла від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15.

За таких обставин, з метою дотримання вимог ст. 404 КПК України щодо меж перегляду судом апеляційної інстанції, колегія суддів також прийшла до висновку про необхідність скасування вироку в частині цивільного позову ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди та призначення нового розгляду в цій частині в порядку цивільного судочинства.

Інші доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження під час їх перевірки апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення у вищевказаній частині відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись ст.ст. 392, 405, 407, 409, 421, 426 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Хмельницької місцевої прокуратури відхилити.

Апеляційні скарги ПАТ «Страхова компанія «Універсальна», захисника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 серпня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000175 9 січня 2018 року щодо ОСОБА_8 в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди, позову прокурора Хмельницької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства охорони здоров`я в особі Хмельницької міської лікарні до ОСОБА_8 , ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» про стягнення матеріальної шкоди та додаткове рішення від 3 жовтня 2018 року скасувати.

Призначити новий розгляд провадження в частині даних цивільних позовів у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в частині залишення вироку без змін шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного Кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції

Головуюча ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4