Постанова
Іменем України

29 листопада 2018 року

м. Київ
справа № 761/6774/16-к
провадження № 51-6799км 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційнускаргузаступника прокурора м. Києва на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 4 квітня 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за№0011785, заобвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року затверджено угоду про примирення від 20 лютого 2018 року у кримінальному провадженні № 0011785, укладену між обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_7 та звільнено ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, на підставі ст. 46 КК, у зв`язку із примиренням з потерпілим. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 закрито.

Вирішено питання речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.

Зазначеним вироком установлено, що 1 жовтня 2015 року, приблизно о 15 годині 55 хвилин, ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем «Шевроле`д.н.з. НОМЕР_1 , виїжджав на дорогу проїзної частини вул. Шамрила в м. Києвіз двору від будинку № 21, порушуючи вимоги п. п. 2.3 «б», 10.2 Правил дорожнього руху, проявив неуважність, невірно оцінив дорожню обстановку, виїжджаючи на дорогу проїзної частини вулиці з двору не надав дорогу автомобілю «Фольксваген» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_7 , який рухався по вул. Шамрила зі сторони вул. Лагерна в напрямку вул. Ґонти та допустив зіткнення передньою частиною автомобіля, яким керував та правою боковою частиною автомобіля «Фольксваген», з подальшим наїздом даного автомобіля на стоячий автомобіль «Шкода» д.н.з. НОМЕР_3 , який від наїзду відкинуло на інший стоячий позаду автомобіль «Хюндай» д.н.з. НОМЕР_4 . Внаслідок зіткнення водій автомобіля «Фольксваген» ОСОБА_7 отримав середньої тяжкості тілесне ушкодження у вигляді переломів кісток 2-го і 5-го пальців правої кисті, а транспортні засоби були механічно пошкоджені.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 4 квітня 2017 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва на зазначений вирок щодо ОСОБА_6 .

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду як незаконної та необґрунтованої, постановленої з істотним порушенням кримінального процесуального закону та про призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що місцевий суд,затвердивши угоду, в порушення вимог ст. 65 КК звільнив ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК, що є неприпустимим, оскільки таке звільнення не передбачає відповідальності обвинуваченого за вчинений злочин, подальшого виправлення та попередження нових злочинів. Крім того, суд першої інстанції під час судового провадження не виконав вимог ч. 3 ст. 469, 471, ч. 7 ст. 474, 475 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК),а, затвердивши угоду про примирення, ухвалив вирок, який не відповідає вимогам закону. Суд апеляційної інстанції на зазначені порушення уваги не звернув, безпідставно відмовив у відкритті апеляційного провадження, а тому ухвала не відповідає вимогам закону.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор вважала касаційну скаргу обґрунтованою і просила її задовольнити.
Мотиви Суду

Кримінальним процесуальним законом визначено суттєві особливості розгляду кримінальних проваджень на підставі угод (диференціація процесуальної форми). Главою 35 КПК передбачено умови, за яких може бути укладено угоду про примирення або угоду про визнання винуватості, вимоги до змісту угоди, порядок судового провадження на підставі угоди. Відповідно, кримінальним процесуальним законом передбачено також особливості апеляційного оскарження вироку на підставі угоди.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 3 ст. 394 КПК вирок суду першої інстанції на підставі угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним, обвинуваченим може бути оскаржено в апеляційному порядку прокурором виключно з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно зч. 3 ст. 469 цього Кодексу угоду не може бути укладено.

Відповідно до ч. 3 ст. 469 КПК угоду про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладено у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та в кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Крім того, як зазначено в п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2015 №13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», приймаючи рішення щодо затвердження укладеної між сторонами кримінального провадження угоди, суд має враховувати, що у кримінальних правопорушеннях, де основним безпосереднім об`єктом виступають публічні інтереси (зокрема немайнові), а спричинена конкретним фізичним чи юридичним особам шкода є лише проявом посягання на основний об`єкт, укладення угоди про примирення не допускається.

Згідно з матеріалами провадження ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні злочину невеликої тяжкості, внаслідок порушенням обвинуваченим Правил дорожнього руху потерпілому ОСОБА_7 було заподіяно тілесні ушкодження середньої тяжкості, а тому перешкод до укладання угоди про примирення між обвинуваченим і потерпілим за вказаними вище підставами не було.

Як видно зі змісту апеляційної скарги прокурора на вирок суду першої інстанції про затвердження угоди, прокурор вважав що місцевий судвсупереч вимогам ч.3ст. 469 КПК та роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалив незаконний вирок та незаконно затвердив угоду про примирення у кримінальному провадженні, в якому вона не могла бути затверджена, оскільки внаслідок неправомірних дій обвинуваченого ОСОБА_6 першочергово завдано шкоди суспільним інтересам у сфері безпеки дорожнього руху, а за таких умов укладення угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим є неприпустимим, а крім того, сторони не узгодили між собою міру покарання.
З тексту угоди від 20 лютого 2018 року року між потерпілим ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_6 вбачається, що сторони визначили істотні для кримінального провадження обставини, потерпілому матеріальна шкода частково відшкодована, та в подальшому буде відшкодована повністю, констатовано факт примирення між потерпілим та підозрюваним, які не мають один до одного претензій, узгоджено, що при затвердженні угоди ОСОБА_6 буде звільнений від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК у зв`язку із примиренням винного з потерпілим.

Згідно з п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2015 №13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» якщо в угоді наявні недоліки, які за своїм змістом не є суттєвими, зокрема угода вміщує суперечності, неточності, що обумовлено переважно правовою необізнаністю сторін, з огляду на заборону, передбачену ч. 8 ст. 474 КПК, щодо повторного звернення з угодою в одному кримінальному провадженні правильним видається надання судом можливості сторонам уточнення укладеної угоди, внесення відповідних змін до її змісту. При цьому такі зміни мають бути погоджені між сторонами, відображені в журналі судового засідання, технічному записі та судовому рішенні.

З аудіозапису судового засідання та журналу судового засідання від 20 лютого 2018 року вбачається, що прокурор не заявив суду, що угода містить недоліки, просив її затвердити і звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК, на підставі ст. 46 КК (т. 2 а.с. 111). Таким чином, угоду було погоджено стороною обвинувачення.

Крім того, з обвинувального акту вбачається, що внаслідок порушення ОСОБА_6 Правил дорожнього руху завдано шкоду здоров`ю потерпілого ОСОБА_7 у вигляді тілесного ушкодження середньої тяжкості.

Відомостей про спричинення шкоди суспільним інтересам у висунутому ОСОБА_6 в обвинуваченні немає.

Із диспозиції ч.1 ст. 286 КК України вбачається, що саме спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесного ушкодження, внаслідок порушення особою, яка керує транспортним засобом, правил безпеки дорожнього руху відносить дії такої особи до кримінально караних, тоді як саме по собі порушення правил безпеки дорожнього руху без настання відповідних наслідків для здоров`я потерпілого не є злочином.

Наявність гіпотетичної шкоди суспільним інтересам, не конкретизованої в обвинуваченні, не може бути перешкодою для вирішення питання про укладення у кримінальному провадженні угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим.
Отже, рішення суду про затвердження угоди про примирення між обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_7 не суперечить положенням ч.3 ст. 469 КПК, оскільки жодних заборон для укладення такої угоди вказана стаття не містить.
Частиною 4 ст. 399 КПК передбачено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржено виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями статті 394 цього Кодексу.

Таким чином, з огляду на те, що прокурор оскаржив вирок місцевого суду на підставі угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим з підстав, з яких його не може бути оскаржено згідно з положеннями ст. 394 КПК, суддя-доповідач суду апеляційної інстанції обґрунтовано і в порядку, визначеномуч. 4 ст. 399 КПК, відмовив прокурору у відкритті апеляційного провадження, належним чином мотивувавши свій висновок із цього приводу. Тому ухвала судді апеляційного суду відповідає вимогам ст. 370 КПК, є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Що стосується доводів прокурора, наведених у касаційній скарзі, щодо незаконності вироку місцевого суду, то вони не можуть бути визнані прийнятними.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 424 КПК вирок суду першої інстанції на підставі угоди може бути оскаржено в касаційному порядку з підстав, передбаченихп. 3 ч. 3 ст. 424 КПК, після його перегляду в апеляційному порядку.

Оскільки вирок місцевого суду в апеляційному порядку не переглядався, то, виходячи з вимог ст. 424 КПК, зазначене судове рішення не може бути предметом перегляду суду касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК, пунктом 4 параграфу 3 Закону України «Перехідні положення» розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII від «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд

ухвалив:

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 4 квітня 2017 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 без зміни, а касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва беззадоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_2 ОСОБА_3