УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/12182/16-к

Провадження №: 1-кс/755/899/19

"05" лютого 2019 р.

м. Київ

слідчий суддя Дніпровський районний суд м. Києва ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у закритому судовому засіданні клопотання слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_4 про надання дозволу на затримання з метою здійснення приводу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0009014 від 21.06.2015, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу з вигляді утримання під вартою, встановив :

до слідчого судді даного місцевого суду надійшло вказане клопотання слідчого, яке погоджено з прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 та обумовлене, на їх переконання, наявністю обставин регламентованих ст. 188, п.п. 1-2 ч. 4 ст. 189, п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194 КПК України у цьому провадженні.

Зокрема, мотивуючи клопотання заявник посилається на те, що в ході досудового розслідування встановлено, що підозрюваний тривалий час не з`являється за місцем проживання, а достовірне місце перебування є невідомим, обв`язки визначені ст. 42 КПК України останній не виконує.

У судовому засіданні прокурор заявлене клопотання підтримала, просила задовольнити з вказаних у ньому підстав, з огляду на, що слідчий суддя заслухавши доводи даного учасника процесу, дослідивши матеріали клопотання, та перевіривши його на дотримання вимог КПК України, приходить до наступного.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

Зокрема, затримання особи є заходом забезпечення кримінального провадження (п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 131 КПК України).

Так, згідно положень ч. 1 ст. 188 КПК України, прокурор, слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися із клопотанням про дозвіл на затримання підозрюваного з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Слідчий суддя, суд відмовляє у наданні дозволу на затримання підозрюваного, обвинуваченого з метою його приводу, якщо прокурор не доведе, що зазначені у клопотанні про застосування запобіжного заходу обставини вказують на наявність підстав для тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а також є достатні підстави вважати, що: 1) підозрюваний, обвинувачений переховується від органів досудового розслідування чи суду; 2) одержавши відомості про звернення слідчого, прокурора до суду із клопотанням про застосування запобіжного заходу, підозрюваний, обвинувачений до початку розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу вчинить дії, які є підставою для застосування запобіжного заходу і зазначені у статті 177 цього Кодексу (ст. 189 КПК України).

При цьому, в силу положень ст.ст. 22, 26 КПК України, саме на заявника покладається обов`язок доведення обставин, які обумовлюють можливість надання дозволу на затримання тієї чи іншої особи.

У відповідності до принципів і засад, гарантованих ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

У цій ситуації, слідчим суддею встановлено, що, у провадженні було складено обвинувальний акт та направлено справу до Дніпровсьокго районного суду м. Києва, однак останній повернув прокурору обвинувальний акт для приведення його у відповідність з вимогами КПК України, внаслідок чого у провадженні було відновлено досудове розслідування та подано до суду дане клопотання.

Разом з тим, системний анліз положень КПК України свідчить, що після направлення обвинувального акту для приведення у відповідность до положень КПК України, виключається здійснення процесуальних та слідчих дій, прийняття процесуальних рішень, а закінчення розслідування у формі звернення до суду з обвинувальним актом не передбачає можливості наступного його відновлення, тобто фактичного повернення до стадії досудового розслідування.

При цьому, до позиції слідчого про відновлення досудового розслідування згідно ст. 282 КПК України, слідчий суддя ставиться критично, оскільки вона регламентує порядок відновлення зупиненого досудового розслідування, рішення про що у даному кримінальному провадженні не приймалось.

Крім цього, в КПК України (у редакції 2012 року) не лише не врегульоване питання про поновлення досудового розслідування після повернення судом обвинувального акта прокурору, а і взагалі не передбачено можливості провадження будь-яких слідчих дій після надання доступу до матеріалів провадження, оскільки після оголошення про завершення слідства сторони лише готуються до розгляду справи в суді.

Виходячи з положень п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд повертає обвинувальний акт прокурору, якщо той не відповідає вимогам КПК України, після отримання повернутого судом обвинувального акту, прокурор має виходити з повноважень, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 36 КПК України, відповідно до котрих він має право затверджувати чи відмовляти в затвердженні обвинувального акту, вносити до нього зміни чи самостійно складати обвинувальний акт.

Таким чином, відновлення досудового розслідування після повернення обвинувального акту судом прокурору, здійснення при цьому слідчих дій та прийняття процесуальних рішень, в тому числі і пов`язаних з продовженням термінів досудового розслідування, не ґрунтуються на законі.

Більше того, в даному випадку безпідставно відновивши досудове розслідування у кримінальному

провадженні на підставі закону, який регулює інші питання та звернувшись до слідчого судді з клопотанням про обрання запобіжного заходу, розтлумачили положення КПК України з порушенням принципу верховенства права, закріпленого в преамбулі Конвенції про захист прав та основоположних свобод, ст. 8 Конституції України та ст. 8 КПК України, відповідно до якого не допускається тлумачення закону, яке б несправедливо обмежувало права та свободи людини та безпідставно розширювало повноваження органів державної влади.

Адже, Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Гарькавий проти України" від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у п. 1 ст. 5 КЗПЛ. Цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Отже, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі (ч. 5 ст. 9 КПК України).

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 8 КПК України регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

З положень ст. 12 КПК України слідує, що під час кримінального провадження ніхто не може бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом. Затримання особи або обмеження в праві на вільне пересування в інший спосіб під час кримінального провадження, здійснене за відсутності підстав або з порушенням порядку, передбаченого цим Кодексом, тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Згідно з правовою позицією КСУ, яку він висловив у Рішенні від 26 червня 2003 року № 12-рп/2003, затримання слід розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний захід, застосування якого обмежує право на свободу та особисту недоторканність індивіда (абз. 5 п. 6 мотивувальної частини Рішення КСУ).

Звід принципів захисту всіх осіб, які піддаються затриманню чи ув`язненню будь-яким чином, затверджений Резолюцією 43/173 Генеральної Асамблеї ООН від 9 грудня 1988 року, констатує, що "слово "затримана особа" означає будь-яку особу, позбавлену особистої свободи не в результаті засудження за вчинення правопорушення".

Правила ООН, що стосуються захисту позбавлених волі, прийняті Резолюцією 45/113 Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1990 року, відзначають, що "позбавлення свободи означає будь-яку форму затримання чи тюремного ув`язнення будь-якої особи чи її поміщення в державну чи приватну виправну установу".

За таких обставин, слідчий суддя дослідивши матеріали клопотання, долучені до нього документи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає за необхідне у задоволенні клопотання відмовити, як необґрунтованому, що також слугує і підставою для не розгляду по суті клопотання про застосування запобіжного заходу, оскільки останнє, у цьому випадку, є фактично додатком до клопотання про надавання дозволу на затримання, адже подане у порядку п. 1 ч. 2 ст. 188 КПК України, а не ст. 183 даного Кодексу.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст.ст. 1-29, 131-132, 135-136, 187-189, 190, 369-372, 376 КПК України слідчий суддя постановив :

у задоволенні клопотання слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_4 про надання дозволу на затримання з метою здійснення приводу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0009014 від 21.06.2015, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу з вигляді утримання під вартою, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя : ОСОБА_1