Провадження № 11-кп/824/1371/2019 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року.Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
із участю

прокурора ОСОБА_6
потерпілого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами заступника прокурора м. Києва ОСОБА_10 та захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчук Полтавської області, українця, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, тимчасово не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6 800 грн. 00 коп.

Цивільний позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 1 860 грн. 00 коп. та моральну шкоду в розмірі 25 000 грн. 00 коп. У решті позовних вимог відмовлено.

Цим же вироком вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

Згідно вироку суду ОСОБА_9 засуджено за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, вчиненого за наступних обставин.

ОСОБА_9 26.08.2018 року близько 16 год. 55 хв. керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Golf» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною вул. Beрбицького зі сторони вул. Тростянецької в напрямку вул. Декабристів в м. Києві, допустив порушення вимог п.п.10.1, 10.4 ПДР України, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 року №1306. Порушення вищевказаних вимог ПДР України з боку водія ОСОБА_9 виразилось у тому, що останній 26.08.2018 року близько 16 год. 55 хв. керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Golf» д.н.з. НОМЕР_1 , під час виконання маневру повороту ліворуч неподалік будинку №1, що по вул. Вербицького у м. Києві, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, здійснив виїзд в зустрічний напрямок руху, де вчинив зіткнення з мотоциклом марки «Sym Х-Рго 125», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався в крайній лівій смузі вказаного напрямку та мав перевагу в русі. Внаслідок зіткнення вищевказаних транспортних засобів ОСОБА_7 отримав тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості, яке виразилось у вигляді закритої травми правого плечового суглобу: вивих голівки правої плечової кістки, який супроводжувався ушкодженням частини волокон сухожилків підлопаткового та надосного м`язів. Порушення п.п.10.1, 10.4 ПДР України водієм ОСОБА_9 знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме заподіяння ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Не погоджуючись із вказаним рішенням заступником прокурора м. Києва ОСОБА_10 та захисником ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подано апеляційні скарги

Заступник прокурора м. Києва ОСОБА_10 у своїй апеляційній скарзі не оспорюючи фактичних обставин вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, правильності правової кваліфікації його протиправних дій, просить дослідити матеріали, що характеризують особу обвинуваченого, вирок Дарницького районного суду м. Києва від 18.02.2019 року стосовно ОСОБА_9 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу в розмірі 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 6800 грн. 00 коп. із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Свої вимоги мотивує тим, що щире каяття, наявність на утриманні неповнолітньої дитини та неофіційне працевлаштування у службі таксі (що належним чином не підтверджено) не є достатніми підставами для не призначення ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, адже саме використання автомобіля обвинуваченим та його неуважна поведінка на дорозі зумовила вчинення кримінального правопорушення. Нескладна дорожня ситуація, у якій ОСОБА_9 не впорався із безпечним керуванням транспортним засобом свідчать про його небезпечність не тільки для інших учасників, а й для самого себе. Крім того, місцевий суд посилається на ідентичні обставини при призначенні обвинуваченому як основного виду покарання, так і додаткового, що, на думку апелянта, є неприпустимим. Як зазначає прокурор, підставами для призначення ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, є грубий характер допущених обвинуваченим порушень ПДР України, ступінь суспільної небезпеки протиправного діяння, його наслідки у вигляді травмування іншого учасника руху, яке призвело до тривалого розладу здоров`я потерпілого.

У запереченнях на апеляційну скаргу захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги заступника прокурора м. Києва ОСОБА_11 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 18.02.2019 року відносно ОСОБА_9 у повному обсязі.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, обставини його скоєння, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, та правомірно прийняв рішення про призначення йому покарання у виді штрафу без позбавленням права керувати транспортними засобами.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі просить вирок Дарницького районного суду м. Києва від 18.02.2019 року скасувати в частині призначеного ОСОБА_9 покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, стягнення моральної шкоди в сумі 25000 грн. 00 коп. на користь потерпілого ОСОБА_7 , ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.286 КК України, та відмовити в задоволенні позову потерпілого в частині стягнення моральної шкоди.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги зазначає, що призначене ОСОБА_9 покарання у повній мірі не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, оскільки за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок суворості. Суд першої інстанції безпідставно призначив ОСОБА_9 покарання у виді штрафу у майже максимальному розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Враховуючи обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_9 , дані про особу обвинуваченого, на думку апелянта, останньому слід призначити більш м`яке покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян без позбавлення права керування транспортними засобами.

Крім цього, місцевий суд помилково визначив занадто великий розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_7 , який не обґрунтований належним чином потерпілим.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав власну апеляційну скаргу та вважав необґрунтованими апеляційні вимоги захисника, думку обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали свою апеляційну скаргу та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, позицію потерпілого, який заперечував проти апеляційних вимог захисника та підтримав апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як видно з ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Із п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» №5 від 29.06.1990 року вбачається, що судам слід звернути увагу на необхідність суворого додержання кримінально-процесуального законодавства при здійсненні правосуддя в кримінальних справах незалежно від характеру і тяжкості вчиненого злочину, недопустимість будь-яких відхилень від вимог закону, маючи на увазі, що неухильне додержання передбаченої законом процесуальної форми є неодмінною умовою всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, встановлення істини і прийняття по ній законного, обґрунтованого і справедливого рішення.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції з дотриманням вимог ч.1 ст.404 КПК України колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд не в повній мірі дотримався вищезазначених вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ст.409 КПК України, підставою для скасування чи зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, крім іншого, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Частиною 3 ст.349 КПК України передбачено, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Таким чином, повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації протиправних дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується особа, правові наслідки розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення учасниками провадження цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Проте, всупереч вказаним положенням кримінального процесуального закону, наслідки скороченого розгляду кримінального провадження були роз`яснені лише обвинуваченому ОСОБА_9 , а не всім учасникам, до яких згідно з п.26 ч.1 ст.3 КПК України відносяться сторони кримінального провадження, потерпілий, його представник та законний представник, цивільний позивач, його представник та законний представник, цивільний відповідач та його представник, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, представник персоналу органу пробації, третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, а також інші особи, за клопотанням або скаргою яких у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюється судове провадження.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Із вказаних вище процесуальних норм вбачається, що засада безпосередності є додатковою гарантією для вирішення завдань кримінального провадження, особливо для захисту обвинуваченого, оскільки виключає можливість використання доказів, які безпосередньо не досліджені під час судового розгляду матеріалів провадження. Лише в результаті безпосереднього дослідження доказів з`ясовується їх джерело, перевіряється їх належність, допустимість, достовірність і достатність для сформування внутрішнього переконання суддів у наявності чи відсутності обставин, що охоплюються предметом доказування.

У ході апеляційного розгляду, колегією суддів було встановлено, що 18.02.2019 року під час з`ясування обставин провадження та перевірки їх доказами прокурором було заявлено клопотання про долучення до матеріалів кримінального провадження доказів, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_9 , а стороною захисту надано районному суду копію свідоцтва про народження ОСОБА_12 , яка є дочкою обвинуваченого.

Суд першої інстанції задовольнив клопотання сторін, долучив вказані докази до матеріалів кримінального провадження, однак у порушення ч.ч.1, 2 ст.23 КПК України взагалі не дослідив та не оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Вказане підтверджується журналом та звукозаписом судового засідання від 18.02.2019 року (а.п.75-79).

Нормами ч.2 ст.129 Конституції України встановлені основні засади судочинства, однією із яких є гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами.

У п.6 ст.11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 року стверджується, що при розгляді справ перебіг судового процесу фіксується технічними засобами в порядку, встановленому законом.

Згідно з п.20 ч.1 ст.7 КПК України, гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами є однією із загальних засад кримінального провадження, і, відповідно до положень ч.4 ст.107 КПК України, на суд покладено обов`язок фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді під час судового провадження.

Як вбачається з п.7 ч.2 ст.412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою безперечне скасування судового рішення, є відсутність в матеріалах провадження журналу судового засідання або технічного носія інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції.

Положеннями ч.ч.3, 4, 6 ст.107 КПК України встановлено, що фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється. Незастосування технічних засобів фіксування кримінального провадження у випадках, якщо воно є обов`язковим, тягне за собою недійсність відповідної процесуальної дії та отриманих внаслідок її вчинення результатів, за винятком випадків, якщо сторони не заперечують проти визнання такої дії та результатів її здійснення чинними. У матеріалах кримінального провадження зберігаються оригінальні примірники технічних носіїв інформації зафіксованої процесуальної дії, резервні копії яких зберігаються окремо.

Колегією суддів було встановлено, що 07.02.2019 року відбулося підготовче судове провадження, за результатами якого постановлено ухвалу про призначення судового розгляду у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено судовий розгляд на 07.02.2019 року, оскільки проти цього не заперечували сторони.

Згідно з довідкою секретаря судового засідання ОСОБА_13 відеофіксація технічними пристроями у вказаних судових засіданнях не здійснювалася у зв`язку з відсутністю технічного забезпечення (а.п.55). Проте, у матеріалах кримінального провадження відсутній також технічний носій із звукозаписом судових засідань від 07.02.2019 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.415 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктом 7 частини другої статті 412 цього Кодексу.

Підставами для скасування чи зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства, чи іншим шляхом вплинули, чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

Колегія суддів уважає, що неухильне дотримання передбаченої законом процесуальної форми є неодмінною умовою повного, всебічного й об`єктивного дослідження обставин кримінального провадження, встановлення істини в справі й прийняття правильного рішення. При цьому конкретне порушення кримінального процесуального закону може бути визнано апеляційним судом істотним чи неістотним, залежно від обставин кримінального провадження.

Установлені та наведені в ухвалі апеляційного суду порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки торкаються прав та законних інтересів учасників провадження, перешкодили суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження, і вплинули, чи могли вплинути на постановлення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення, а тому вирок підлягає скасуванню. Дані порушення не можуть бути усунені апеляційним судом в ході апеляційного розгляду, а тому відповідно до вимог ст.ст.412, 415 КПК України є безумовною підставою для скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Із п.4 ч.1, ч.2 ст.409 КПК України видно, що підставою для скасування або зміни судового рішення може бути також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Колегією суддів встановлені вказані вище підстави для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, а саме не обґрунтоване не застосування до ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

У відповідності до ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Положеннями ч.2 ст.50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №14 від 23.12.2005 року передбачено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Обираючи ОСОБА_9 основне покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, котре згідно з ст.12 КК України відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, свою вину в інкримінованому злочині визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, офіційно не працевлаштований, щире каяття, як обставину, що відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченому, відсутність обставин, які згідно з ст.67 КК України обтяжують покарання останньому, та прийшов до обґрунтованого висновку, що покарання ОСОБА_9 слід призначити у виді штрафу у межах санкції ч.1 ст.286 КК України у розмірі 400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Із огляду на вказане, апеляційні вимоги сторони захисту про призначення обвинуваченому більш м`якого основного покарання, є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Виходячи з того, що додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, із абз.1 п.15 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, абз.1 п.21 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №14 від 23.12.2005 року вбачається, що у кожному випадку призначення покарання за ч.ч.1, 2 ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Положеннями ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006 року встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює ЄСПЛ, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

У справі «О`Галлоран та Френсіс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року ЄСПЛ зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що районний суд в порушення вимог ст.65 КК України, вирішуючи питання щодо призначення ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, у повній мірі не врахував грубий характер допущених обвинуваченим порушень ПДР України, ступінь суспільної небезпеки протиправного діяння, його наслідки вигляді травмування іншого учасника руху, яке призвело до тривалого розладу здоров`я потерпілого.

При цьому, посилання захисника на неофіційне працевлаштування ОСОБА_9 у службі таксі безпідставні, оскільки свого підтвердження у ході апеляційного розгляду не знайшли.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На думку суду апеляційної інстанції, доводи апеляційної скарги захисника щодо зміни вироку в частині відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_7 є необґрунтованими, адже суд першої інстанції при вирішенні вказано питання дотримався положень цивільного законодавства та належним чином вмотивував своє рішення виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав потерпілий, стан його здоров`я, характер немайнових витрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуваний вирок із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Наведені порушення чинного законодавства апеляційний суд вважає такими, що істотно вплинули на правильність прийняття рішення у справі, що є безумовною підставою для скасування вироку.

За таких обставин, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково, апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок Дарницького районний суду м. Києва від 18.02.2019 року щодо ОСОБА_9 скасувати.

Відповідно до положень ст.9, ч.2 ст.412, ч.1 ст.415 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд у суді першої інстанції для виконання вимог ст.416 КПК України.

При новому судовому розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_9 суду першої інстанції необхідно прийняти міри до всебічного, повного та об`єктивного розгляду кримінального провадження, ретельно перевірити зібрані докази, дати їм належну оцінку, та у разі доведеності винуватості ОСОБА_9 призначити йому покарання з дотриманням вимог ст.ст.50, 65 КК України, ч.3 ст.415 КПК України, постановити законний та обґрунтований вирок.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_10 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 18 лютого 2019 року щодо ОСОБА_9 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Головуючий :

Судді :