Рівненський апеляційний суд
_________________________________________________копія:_____
В И Р О К
Іменем України

16 травня 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000338 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 15 липня 2018 року) відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає у АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України;
За участі:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

законного представника потерпілого ОСОБА_9 ,

за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_8 на вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 27 листопада 2018 року;

ВСТАНОВИЛА:

15 липня 2018 року, близько 02-ї год. 10 хв., ОСОБА_4 , знаходячись на подвір`ї неподалік Будинку культури в с.Залужжя, Дубровицького р-ну, Рівненської обл., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час сварки, яка продовжилась бійкою із місцевими жителями, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою нанесення тілесних ушкоджень умисно, протиправно наніс ОСОБА_8 один удар розкладним ножем в ділянку задньої частини грудної клітки зліва, в результаті чого, відповідно до висновку експертизи №151 від 16 липня 2018 року, спричинив йому тілесне ушкодження, що відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень - як небезпечного для життя в момент його заподіяння і мало загрозливий для життя стан.

Вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 27 листопада 2018 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку 2 (два) роки з покладенням, відповідно до ч.1 ст.76 КК України, обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Іспитовий строк ОСОБА_10 встановлено обчислювати з моменту проголошення вироку. Судом також було вирішено питання щодо речових доказів та прийнято рішення про стягнення із ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджених витрат на залучення експерта для проведення судово-імунологічної експертизи у сумі 3 083 (три тисячі вісімдесят три) грн. 76 (сімдесят шість) коп.. Цивільний позов ОСОБА_9 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення - задоволено частково. Прийнято рішення про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 матеріальної шкоди, заподіяної злочином, в сумі 8 734 (вісім тисяч сімсот тридцять чотири) грн. 70 (сімдесят) коп. та моральної шкоди у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн.. Прийнято рішення про стягнення із ОСОБА_4 судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 (вісімдесят) коп. на користь держави в особі Державної судової адміністрації України. Крім того, вирішено стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 , понесені ним судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1000 (одна тисяча) грн.. У решті позовних вимог вирішено відмовити.

У поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 зазначає, що категорично не згідний з вироком суду першої інстанції і вважає його незаконним з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, а також у зв`язку із частковим задоволенням цивільного позову. Додає, що призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд першої інстанції не у повній мірі дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема вимог ст.ст. 50, 65 та 75 КК України, які частково впливають на звільнення судом обвинуваченої особи від відбування призначеного покарання з випробуванням та належним чином не мотивував свій висновок щодо доцільності такого звільнення. Зокрема, в основу таких вимог покладає те, що ОСОБА_4 жодного разу не підійшов до нього та не попросив вибачення, жодного разу не запропонував відшкодувати йому заподіяну шкоду, яку спричинив кримінальним правопорушенням, у тому числі, й пов`язану з витратами на лікування, вчинив тяжкий злочин. Між тим, посилаючись на незаконність вироку в частині вирішення судом цивільного позову, зокрема і в частині відшкодування моральної шкоди вказує, що суд першої інстанції неналежним чином оцінив характер кримінального правопорушення, глибину понесених фізичних та душевних страждань, а також ступінь вини ОСОБА_4 , у ході часткового задоволення такого цивільного позову.

Просить вирок скасувати частково та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років та стягнути з ОСОБА_4 на його користь завдану майнову шкоду (збитки) вчиненням кримінального правопорушення в сумі 8 734 (вісім тисяч сімсот тридцять чотири) грн. 70 (сімдесят) коп. та моральну (немайнову) шкоду в розмірі 200 000 (двісті тисяч) грн.. Крім того, просить стягнути з ОСОБА_4 на його користь сплачений судовий збір в сумі 2000 (дві тисячі) грн.. У решті вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 27 листопада 2018 року відносно ОСОБА_4 просить залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення потерпілого ОСОБА_8 та його законного представника ОСОБА_9 , які повністю підтримали апеляційну скаргу потерпілого та просили її задовольнити, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу потерпілого, висловивши прохання про часткове скасування оскаржуваного вироку та постановлення нового, пояснення обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції переглядається апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, суд правильно встановив фактичні обставини в кримінальному провадженні та обґрунтовано дійшов висновку про наявність вини ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, у зв`язку з чим визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким із учасників судового провадження не оспорюються, розглянувши матеріали кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

В основу прийнятого рішення щодо вказаного порядку дослідження доказів суд поклав те, що ОСОБА_4 фактичні обставини кримінального провадження, що були покладені органом досудового розслідування в основу його обвинувачення, не оспорював, повністю визнав свою вину в судовому засіданні, з приводу чого надав відповідні пояснення, щиро розкаявся у вчиненому.

Разом з тим, суд першої інстанції, в свою чергу, заслухав пояснення потерпілого ОСОБА_8 , надані ними у судовому засіданні, а також його законного представника ОСОБА_9 , дослідив характеризуючі дані на особу обвинуваченого ОСОБА_4 та призначив останньому відповідне покарання за вчинений злочин, передбачений ч.1 ст.121 КК України, у виді позбавлення волі на певний строк зі звільненням від відбування такого покарання з випробуванням та встановленням обвинуваченому іспитового строку.

Тому суд апеляційної інстанції перевіряє доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_8 щодо неправильного застосування ст.75 КК України, яку застосував суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_4 від відбування покарання, оскільки, на його думку, таке звільнення є неприпустимим і, як наслідок - покарання ОСОБА_4 буде занадто м`яким, а також висловлені вимоги щодо неправильного вирішення цивільного позову по кримінальному провадженню, заявленого законним представником потерпілого, у зв`язку із чим, потерпіла сторона і просить скасувати вирок в цій частині.

Пунктами другим та третім ч.1 ст.65 КК України встановлено, що суд призначає покарання за вчинений особою злочин у відповідності до Загальної частини КК України та, з урахуванням ступеня тяжкості, вчиненого особою злочину та обставин, які пом`якшують та обтяжують призначене їй покарання, у разі визнання судом її винною.

З приводу призначення покарання особі за вчинений злочин, Пленум Верховного Суду України у постанові №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року (далі - Постанова Пленуму ВСУ) надав відповідні роз`яснення, згідно яких, при визначенні ступеня тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з класифікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину та обставин його вчинення обвинуваченою особою (форми вини, мотивів, способу, стадій тощо), досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати також його вік, стан здоров`я, поведінку, минуле (зокрема наявність не знятих чи непогашених судимостей), склад сім`ї, матеріальний стан тощо.

Колегія суддів уважає, що застосовуючи положення ст.75 КК України, у ході звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, вищезазначених вимог закону України про кримінальну відповідальність та роз`яснень Пленуму ВСУ місцевий суд не врахував і належним чином не оцінив усі обставини, за яких ОСОБА_4 вчинив заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_8 , тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент його заподіяння, та належним чином у вироку не вмотивував прийняте рішення.

Так, із вироку слідує, що суд вказує у мотивувальній його частині про те, що вчинений ОСОБА_4 злочин мав місце, так як останній надав у судовому засіданні суду першої інстанції відповідні пояснення з приводу обставин його вчинення, та при обранні міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України - відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, його характеристику за місцем проживання, негативне ставлення до скоєного, відсутність даних про те, що ОСОБА_4 перебуває на обліку в лікарів нарколога чи психіатра.

Також оскаржуваним судовим рішенням підтверджується, що суд першої інстанції враховував обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому та, до обставин, які відповідно до ст.66 КК України пом`якшують ОСОБА_4 покарання відніс - повне визнання вини останнім, його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також добровільне відшкодування витрат за стаціонарне лікування потерпілого у медичному закладі, обставину, що відповідно до ст..67 КК України, обтяжує йому покарання, а саме - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, а також думку потерпілого ОСОБА_8 , тому, і в межах санкції ч.1 ст.121 КК України, з урахуванням викладеного, суд визначив мінімальне покарання ОСОБА_4 а саме у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років та вважав за можливе застосувати ст.75 КК України до нього, звільнивши від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України, яке, на думку суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, а також попередження вчинення ним нових злочинів.

На думку колегії суддів, визнані судом першої інстанції обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 - не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а встановлені у кримінальному провадженні обставини, підстав для прийняття висновку щодо можливості виправлення обвинуваченого зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням не надають і, при цьому, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_4 , як убачається з вироку, вцілому не надав оцінки ступеню тяжкості вчиненого злочину, так само як, і суспільній небезпеці вчиненого злочину, зокрема і наслідків, що настали.

Вимоги абзацу другого п.9 згаданої постанови Пленуму ВСУ, яким закріплено, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином умотивоване у вироку, на переконання апеляційного суду, судом першої інстанції у повному обсязі дотримані не були.

Із встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження слідує, що ОСОБА_4 умисно, протиправно наніс ОСОБА_8 один удар розкладним ножем ззаду в область грудей, тобто колото-ріжучим предметом в життєво-важливу область ділянки тіла потерпілого, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, будь-яких дій, направлених на надання допомоги потерпілому, після заподіяння тілесного ушкодження останньому не надав, а характеризуючи дані на особу ОСОБА_4 , хоча і вказують на позитивну характеристику обвинуваченого за місцем проживання, однак, вцілому, на пониження ступеня тяжкості вчиненого злочину ОСОБА_4 не впливають.

Разом із тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не мотивував прийняте рішення з приводу того, у чому саме виразилось щире каяття обвинуваченого ОСОБА_4 та активне сприяння його у розкритті даного злочину, хоча, суд визнав ці пом`якшуючі обставини такими, що істотно знижують ступінь тяжкості його вчинення обвинуваченим.

Суд апеляційної інстанції, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, приймає до уваги також той факт, що будь-яких даних, які би свідчили про намагання обвинуваченого ОСОБА_4 відшкодувати, заподіяну вчиненим злочином матеріальну та моральну шкоду потерпілому ОСОБА_8 за спричинені тілесні ушкодження, а також інші наслідки, що настали не містять, а тому покликання потерпілого на цю обставину в апеляційній скарзі як таку, що можливо покласти в основу часткового скасування вироку та ухвалення нового в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, на переконання колегії суддів, заслуговують на увагу.

Згідно п.3 ч.1 ст.407, ч.1 ст.420 та ч.1 ст.421 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою потерпілого на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок частково та ухвалити новий обвинувальний вирок, коли це погіршує становище обвинуваченого.

Із вищезгаданих, встановлених у судовому засіданні апеляційного суду обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню частково, з ухваленням нового вироку у зв`язку із неправильним звільненням обвинуваченого від відбування призначеного покарання, тобто з підстави, передбаченої п.4 ч.1 ст.420 КПК України.

Що стосується вирішення судом першої інстанції заявленого у кримінальному провадженні цивільного позову законного представника потерпілого ОСОБА_9 , то колегія суддів вважає, що місцевий суд, вцілому, правильно вирішив заявлений цивільний позов.

У ході вирішення питання щодо розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню, та яка була понесена потерпілим у зв`язку із посяганням ОСОБА_4 на його життя та здоров`я, що виразились у фізичному болі та моральних стражданнях останнього від отриманих тілесних ушкоджень, з огляду на глибину та тривалість перенесених потерпілим фізичних страждань та душевних переживань, внаслідок отримання потерпілим тілесних ушкоджень, колегія суддів вважає, що виходячи із засад розумності і справедливості, з урахуванням вимог ч.1 ст.1167 ЦК України, а також п.п. 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з цивільного відповідача - обвинуваченого на користь ОСОБА_8 слід стягнути 100 000 (сто тисяч) грн., задовольнивши позов частково у цій частині.

Вимоги потерпілого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі про стягнення на його користь з обвинуваченого, у ході ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції на його користь матеріальної шкоди, заподіяної злочином в сумі 8734 (вісім тисяч сімсот тридцять чотири) грн. 70 (сімдесят) коп., на переконання колегії суддів задоволенню не підлягають, оскільки судом, як убачається із вироку, було прийнято рішення про стягнення на користь потерпілого у рахунок відшкодування матеріальної шкоди суму саме у такому розмірі, що становить 8734 (вісім тисяч сімсот тридцять чотири) грн. 70 (сімдесят) коп..

Що стосується доводів потерпілого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі про стягнення на його користь судового збору в сумі 2000 (дві тисячі) грн., то такі не заслуговують на увагу та є безпідставними, так як у відповідності до ст.4 Закону України «Про судовий збір» та враховуючи положення ст.141 ЦПК України, суд правильно стягнув з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави суму в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 (вісімдесят) коп. за позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди та, на користь потерпілого - цивільного позивача судовий збір в сумі 1000 (одна тисяча) грн. - пропорційно до задоволеної частини позовних вимог за позовні вимоги про стягнення моральної шкоди.

Суд першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, у цій частині ухваленого вироку, тобто що стосується процесуальних витрат та заявлених сум, що підлягають стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, на переконання колегії суддів, дотримався у повному обсязі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420, 421 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 27 листопада 2018 року відносно ОСОБА_4 за ч.1 ст.121 КК України у частині звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання - скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Строк покарання ОСОБА_4 рахувати з дня звернення вироку до виконання.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з дня його проголошення цим судом та може бути оскаржений в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Суддя-доповідач - підпис ОСОБА_1

Судді: підписи ОСОБА_2

ОСОБА_3

Згідно з оригіналом: суддя-доповідач: ОСОБА_1