Справа № 740/28/18
Провадження № 1-кп/740/107/18
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року м.Ніжин
Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої- судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілого - ОСОБА_6 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ніжині Чернігівської області кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Ніжина Чернігівської області, громадянина України, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

22.09.2015 близько 20.30 год. ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та керуючи при цьому автомобілем марки «ВАЗ «21121», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , всупереч вимог п/п «а» п.2.9 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (Далі ПДР), рухаючись вулицею Шевченка міста Ніжина внапрямку центра міста поблизу будинку №118 у порушення вимог визначень термінів «автомобільна дорога, вулиця (дорога)» та «узбіччя» п.1.10, а також пунктів 11.2 та 10.1 ПДР виїхав за межі відповідної проїзної частини на праве відносно напрямку його руху узбіччя з ґрунтовим покриттям, яке є елементом дороги, не призначеним для руху транспортних засобів, не переконавшись при зміні напрямку руху в тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, у результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , унаслідок якого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому великогомілкової кістки, що ускладнився гострим посттравматичним правобічним гомілково-підколінним стегновим флеботромбозом та гострим лівобічним підколінно-стегновим флеботромбозом, які згідно висновку експерта відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винним себе в інкримінованому йому злочині не визнав та показав, що 22.09.2015 року в темну пору доби він їхав додому, керуючи належним йому автомобілем зі швидкістю 40-50 км/год. при ближньому світлі фар. Метрів за 5-7 від себе побачив на дорозі тінь і сталось зіткнення. Через 10 метрів він зупинився, пішохід скотився на праву сторону, свідок викликав поліцію.

З 1988 року він має посвідчення водія. Вважає в ДТП винним пішохода, так як останній йшов по проїжджій частині. Відповідно до схеми ДТП місце зіткнення зображено на самій проїжджій частині. Світловідбиваючих стрічок на пішоході не було. Пішохід йшов в попутному напрямку в темному одязі. Того дня він випив 150 г горілки, після чого керував автомобілем. По узбіччю він не рухався. Заявлені до нього позови прокурора і потерпілого не визнає, оскільки не з його вини відбулася ДТП. Він в добровільному порядку в 2015 році виплатив потерпілому 14 400 грн. у відшкодування збитків, завданих ним як володільцем джерела підвищеної небезпеки.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим, його вина у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, підтверджується показаннями потерпілого та свідка, а також зібраними в ході досудового розслідування та дослідженими в ході судового розгляду доказами.
Так, потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що 22.09.2015 року він йшов по узбіччю по вул. Шевченка з магазину «Велмарт» на відстані близько 50 см від асфальтного покриття, коли відчув удар ззаду в лівий бік. На місце події приїхала швидка допомога та поліція. За цей час ОСОБА_4 до нього не підходив. ОСОБА_4 відшкодував йому збитки в сумі 14 400 грн., приходив у лікарню, просив вибачення.

Того дня він був одягнений у темний одяг без світловідбиваючих стрічок.

Цивільний позов, заявлений ним до обвинуваченого, підтримав,збільшивши його на 4234 грн.25 коп., та просив стягнути у відшкодування майнової шкоди 22 259 грн. 25 коп., витрачених на придбання ліків, та 50000 грн. моральної шкоди.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показав, щов момент ДТП він знаходився на протилежному краю дороги на відстані близько 70 м і того, що передувало зіткненню та самого зіткнення автомобіля та пішохода він не бачив, а почув тільки звук удару. Звуку гальмування він не чув. Побачив чоловіка на капоті автомобіля, який проїхав біля 5 метрів, а після падіння пішохода автомобіль після цього проїхав ще біля 60-70 метрів і зупинився. Він підійшов до потерпілого, який лежав на проїзджій частині дороги за 3 метри від дернового покриття, та відтягнув його з дороги. Водій із автомобіля не виходив і слабо реагував на зовнішні фактори.

Вина обвинуваченого підтверджується також іншими доказами по справі, дослідженими в судовому засіданні:
заявою ОСОБА_9 від 01.10.2015, згідно якої остання просить прийняти міри реагування щодо ОСОБА_4 , який 22.09.2015 збив її сина ОСОБА_6 ;
протоколом огляду місця події зі схемами та фототаблицями від 22.09.2015, в якому зафіксовано, що на місці події відсутні будь-які сліди гальмування автомобіля «ВАЗ «21121», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_4 ; зазначено, що автомобіль під керуванням ОСОБА_4 зупинився через 98,4 м (76,2 + 23,4 1,2м) від початку слідоутворення ділянки осипу вітрового скла даного автомобіля. Ділянка осипу скла розташована повздовжньо у напрямку руху автомобіля «ВАЗ «21121», має ширину 3,2 м, 2,2 м з яких перебуває в межах проїзної частини.

З даних протоколу огляду місця події вбачається, що ОСОБА_4 жодним чином не зреагував на зміну обстановки не лише безпосередньо до наїзду на пішохода, а й ще щонайменше 98,4 м після наїзду уже після того, як потерпілий впав на капот автомобіля, вдарився об вітрове скло, від чого воно практично опинилося в салоні автомобіля;

висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння від 22.09.2015, згідно якого ОСОБА_4 перебуває в стані алкогольного сп`яніння 2,6 промілле;

висновком експерта №129 від 30.03.2017 за результатами транспортно-трасологічної експертизи, згідно якого первинний контакт між автомобілем «ВАЗ «21121» та пішоходом ОСОБА_6 відбувся на деякій відстані перед початком слідоутворення ділянки осипу вітрового скла, первинний контакт міг відбутися як на проїзній частинні, так і на правому відносно напрямку руху автомобіля узбіччі; дані для більш точного встановлення місця первинного контакту відсутні;

протоколом слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_6 від 22.06.2016, згідно якого потерпілий зазначив, що удар він відчув ззаду, коли рухався по правому відносно напрямку руху автомобіля узбіччю у попутному з ним напрямку; ширина узбіччя: асфальтованого покриття 1,25 м, дернового покриття 1,25 м. В момент наїзду пішохід розташовувався на відстані 0,6 м справа від межі асфальтованого покриття узбіччя, тобто на відстані 1,85 м. справа від краю проїзної частини;

протоколом слідчого експерименту від 23.06.2016 з участю ОСОБА_4 , в якому зазначено, що автомобіль під його керуванням рухався з боковим інтервалом 0,88 м до правого краю проїзної частини, швидкість руху складала 50 км/год, тобто 13,88 м/с, видимість перешкоди для руху на проїзній частині у вигляді пішохода в аналогічному одязі настає за 13,88 м; видимість елементів дороги 29,7 м. Місце наїзду на пішохода на початку слідоутворення ділянки осипу вітрового скла автомобіля «ВАЗ «21121», що становить 98,4 м до рогу будинку № 116;

висновком експерта № 465 від 12.10.2017 за результатами експертизи обставин та механізму ДТП, згідно якого надання відповіді на поставлені питання є неможливим з причин технічної неспроможності показань як водія, так і пішохода.

При цьому, показання пішохода визнані технічно неспроможними виключно у результаті механічної помилки слідчого у постанові про призначення експертизи: так, у розвитку події згідно показань потерпілого ОСОБА_6 слідчим вказано, що місце його первинного контакту з автомобілем «ВАЗ-21121» перебуває на відстані «1-4» м від рогу будинку АДРЕСА_2 , тоді як насправді потерпілий вказував на відстань у 104 м.

Натомість показання водія ОСОБА_4 визнано технічно неспроможними цілком обґрунтовано, так як місце первинного контакту з пішоходом, з огляду на висоту розташування вітрового скла автомобіля відносно проїзної частини, враховуючи швидкість його руху, не може розташовуватися ближче, ніж за 6,43 м до початку слідоутворення ділянки осипу вітрового скла автомобіля, тоді як ОСОБА_4 стверджує, що первинний контакт відбувся безпосередньо на початку ділянки осипу скла.

Згідно методик проведення експертиз обставин та механізму ДТП, якщо модель розвитку події певного учасника ДТП є технічно неспроможною в частині, вона відхиляється та не береться експертом до уваги в цілому, так як «подальший розгляд такої моделі експертом … може призвести до необґрунтованих висновків» (стор. 11 висновку № 465);

висновком експерта № 585 від 06.12.2017 за результатами додаткової експертизи обставин та механізму ДТП, згідно якого водій автомобіля ВАЗ «21121» мав технічну можливість уникнути наїзду. При цьому, єдиною підставою призначення додаткової експертизи стало саме допущення слідчим механічної помилки у постанові про призначення первинної експертизи («1-4» замість «104» м від місця наїзду до рогу будинку № 116);

висновком експерта №335 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, згідно якого ОСОБА_4 перебував в стані алкогольного сп`яніння із вмістом алкоголю в крові 2,6 %о, що відповідає сильному алкогольному сп`янінню.

Таким чином, обвинувачений грубо порушив вимоги п. 2.9 «а» ПДР, оскільки сідати за кермо транспортного засобу йому було категорично заборонено.

За таких обставин, ОСОБА_4 не повинен був навіть перебувати на місці події в якості водія, що також знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з подією ДТП;

висновком судово-медичної експертизи та додаткової судово-медичної експертизи, згідно яких у потерпілого ОСОБА_6 наявні тілесні ушкодження у вигляді, зокрема, перелому лівої великогомілкової кістки, які належать до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень;

постановою про визнання предмета речовим доказом - автомобіля «ВАЗ 21121» з державним номерним знаком НОМЕР_1 .

Разом з тим, обговорюючи позицію обвинуваченого, суд не приймає до уваги його твердження про наявність вини у ДТП також потерпілого ОСОБА_6 , який рухався по проїжджій частині дороги без світловідбиваючих стрічок, оскільки ці твердження спростовуються сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів. Крім того, суд враховує, що у своїх поясненнях обвинувачений ОСОБА_4 допускає, що міг не помітити потерпілого.
В цілому суд розцінює позицію обвинуваченого, як бажання уникнути покарання за вчинений злочин у повному обсязі.

Дослідивши всі докази по справі та оцінивши їх відповідно до ст.94 КПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв*язку, суд дійшов висновку,що вина ОСОБА_4 доказана повністю і його дії необхідно кваліфікувати за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

При призначенні покарання обвинуваченому суд відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є злочином невеликої тяжкості, особу винного ОСОБА_4 , який раніше не судимий, позитивно характеризується, обставини, які пом`якшують покарання, - часткове відшкодування завданого збитку, обставини, які обтяжують покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, і дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді арешту з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Разом з тим, прокурор ОСОБА_3 заявив клопотання про звільнення обвинуваченого від покаранняу зв`язку із закінченням передбаченого законом строку для притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 та ч. 5 ст.74 КК України у разі заявлення про це клопотання обвинуваченим у судових дебатах.
Обвинувачений ОСОБА_4 у судових дебатахзаявив клопотання про звільнення його від покарання у разі визнання його винним у вчиненні даного злочину.

Відповідно до ч.5 ст.74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст.49 цього кодексу.

Згідно ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо із дня вчинення нею злочину й до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі.
Санкцією ч.1 ст.286 КК України передбачено покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, тому відповідно до ст.12 КК України цей злочин відноситься до злочинів невеликої тяжкості.
При цьому закон не пов`язує можливість застосування правил ч.1 ст.49 КК України із визнанням особою вини.
Обов`язковою передумовою для закриття провадження у справі є наявність згоди особи на звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав.
Згідно п.8 постанови Пленуму Верховного Суду №12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст.49 КК, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.
Як вбачається з обвинувального акту, за даними органу досудового розслідування кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , передбачене ч.1 ст.286 КК України, мало місце 22.09.2015 року, тобто з моменту його вчинення минуло більше трьох років. З того часу і до дня розгляду даного кримінального провадження судом ОСОБА_4 нового злочину не вчинив і до кримінальної відповідальності не притягувався, від досудового та судового розгляду не ухилявся, таким чином перебіг давності не зупинявся та не переривався.
У силу імперативних приписів ч.1 ст.44, ч.1 ст.49 КК України застосування давності є обов`язком суду, тому обвинуваченого необхідно звільнити від призначеного покарання.
Відповідно до ст.1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, тому цивільний позов прокурора в інтересах держави про стягнення з обвинуваченого на користь комунального лікувально-профілактичного закладу «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» 5286,62 грн. витрат за лікування потерпілого підлягає задоволенню в повному обсязі.
Потерпілим заявлений цивільний позов, який в процесі розгляду справи він збільшив, та просив стягнути з обвинуваченого 22259,25 грн. матеріальної шкоди та 50000 грн. моральної шкоди, спричинених кримінальним правопорушенням.
Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, який суд згідно ст. 129 КПК України має вирішити.
Обговорюючи законність та обґрунтованість заявленого потерпілим цивільного позову, суд враховує наступне.
В обґрунтування заявленого розміру моральної шкоди потерпілий зазначив, що внаслідок отриманих у ДТП тілесних ушкоджень він зазнав психологічних страждань, які порушили його звичайний спосіб життя, зумовлений знаходженням на лікуванні, довготривалим прийомом медикаментів, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, порушення сну, емоційну напруженість, нервозність.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що потерпілому ОСОБА_6 заподіяна матеріальна шкода, яка обвинуваченим відшкодована в сумі 14400,00 грн., що не оспорює потерпілий і про що маються розписки за липень-грудень 2015 року.
Подальші витрати, включаючи і витрати на придбання ліків в 2018 році, які потерпілий вважає пов*язаними з ДТП, не обґрунтовані доказами на підтвердження необхідності таких витрат та наявності причинного зв`язку між даними витратами та вчиненим злочином, тому вчастині стягнення матеріальної шкоди потерпілому необхідно відмовити.

Щодо вимог потерпілого про відшкодування моральної шкоди, судом встановлено наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Пунктами 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року N4 роз*яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості.
Обговорюючи доведеність позовних вимог потерпілого про відшкодування моральної шкоди на суму 50 000 грн., а також наведені обставини та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково у розмірі 50 000 гривень моральної шкоди.
Відповідно до ч.2 ст.124 КК України судові витрати по оплаті судових експертиз в розмірі 2483,34 грн. підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.
Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, і призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) місяців арешту з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Стягнути з ОСОБА_4 судові витрати за проведення експертиз в сумі 2483 (дві тисячі чотириста вісімдесят три) грн. 34 коп. на користь держави.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь комунального лікувально-профілактичного закладу «Ніжинська центральна міська лікарня імені Миколи Галицького» на р/р 9989 (КЕКВ 2220) в ГУДКСУ в Чернігівській області, , МФО 853592, 5286 (п`ять тисяч двісті вісімдесят шість) грн. 62 коп. у рахунок відшкодування витрат закладу на лікування потерпілого ОСОБА_6 .
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 у відшкодування моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн.

Речові докази: ВАЗ-21121, державний номерний знак НОМЕР_1 , з механічними пошкодженнями у результаті контактної взаємодії під час ДТП, який передано на зберігання ОСОБА_4 , - залишити у нього за належністю.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуюча суддя ОСОБА_1