Ухвала
Іменем України

01 лютого 2019 року

м. Київ
справа № 209/1588/13-к
провадження № 51-448 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року щодо нього та ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки;
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 ,
визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) через відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, судові рішення стосовно нього не оскаржуються.

Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат у кримінальному провадженні та цивільного позову.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 2238 грн та 300 тис. грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно, а також на користь держави у рахунок відшкодування процесуальних витрат 15 320,80 грн.
Судом ОСОБА_4 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої, за обставин, викладених у вироку.
Як установив суд, 04 червня 2012 року о 19:30 ОСОБА_4 , керуючи у стані алкогольного сп`яніння технічно справним автомобілем «ВАЗ-2101» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), під`їжджаючи до перехрестя просп. Перемоги з просп. Маршала Жукова, перед яким встановлено дорожній знак пріоритету 2.1 «Дати дорогу» Правил дорожнього руху (далі ПДР), всупереч вимогам пп. «б» п. 2.3, п. 16.11 ПДР не переконався у відсутності небезпеки для себе та інших, не маючи перешкод ні технічного, ні механічного характеру, в умовах необмеженої видимості, їдучи через умовну лінію перетину проїжджих частин, почав перетинати перехрестя в напрямку просп. Карла Маркса. При цьому ОСОБА_4 , проявляючи злочинну недбалість, усвідомлюючи, що перебуває на другорядній дорозі, не виявив своєчасно транспортних засобів, що рухались по головній дорозі по просп. Маршала Жукова з боку просп. 50 років СРСР, внаслідок чого, здійснюючи рух без зупинки, допустив зіткнення з автомобілем «ЗАЗ-110247» (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням водія ОСОБА_5 , який рухався по проїжджій частині просп. Маршала Жукова з боку просп. 50 років СРСР у напрямку вищезгаданого перехрестя.
Після зіткнення автомобіль «ЗАЗ-110247» під керуванням водія ОСОБА_5 у неконтрольованому стані скоїв наїзд на велосипед «Azimut Storm», яким керував ОСОБА_7 , що рухався по просп. Маршала Жукова з боку просп. Металургів у напрямку вищезгаданого перехрестя.
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) пасажирці автомобіля «ЗАЗ-110247» ОСОБА_8 , було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили її смерть.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 порушує питання про зміну вказаних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість. Просить пом`якшити захід примусу, застосувавши ст. 75 КК. На думку скаржника, суди всупереч ст. 65 вказаного Кодексу не врахували повною мірою всіх даних про його особу та дійшли необґрунтованого висновку про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства. Засуджений також не погоджується з розміром моральної шкоди, стягнутої з нього на користь потерпілого.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Як убачається з наданої копії вироку, суд, призначаючи ОСОБА_4 захід примусу, згідно з вимогами ст. 65 КК разом із ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення врахував усі дані про особу винного, котрий раніше не був судимий, позитивно характеризується, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працює, вибачився перед потерпілим, також суд прийняв до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику засудженого та те, що він шкоди не відшкодував. Крім того, суд урахував пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття засудженого й визнання засудженим вини. Водночас суд визнав обставиною, яка обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. Взявши до уваги все це, зваживши також на думку потерпілого, який просив суворо покарати ОСОБА_4 , суд дійшов умотивованого висновку про суспільну небезпечність засудженого, а отже, й про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства, і визначив покарання не в максимальних межах, установлених санкцією кримінального закону.
Таким чином, суд першої інстанції дотримався приписів статей 50, 65 КК. Призначене ОСОБА_4 покарання відповідає його меті та загальним засадам, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення нових злочинів. Тому правових підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Крім того, аналогічні за змістом доводи про пом`якшення призначеного покарання із застосуванням до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Суд належним чином розглянув ці доводи, викладені в апеляційній скарзі засудженого і відмовив у їх задоволенні, обґрунтувавши прийняте рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Заявлений потерпілим цивільний позов у кримінальному провадженні суд вирішив із додержанням правил глави 9 КПК з урахуванням положень статей 23, 1167 Цивіьного кодексу України. Відповідно до законодавчих приписів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначив розмір моральної шкоди 300 тис. грн., яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь потерпілого. При цьому суд обґрунтовано взяв до уваги емоційні переживання потерпілого ОСОБА_6 , оскільки внаслідок ДТП він втратив свою матір, що в результаті негативно сказалось на його моральному стані. Тому твердження засудженого в касаційній скарзі щодо неправильного вирішення цивільного позову у згаданій частині є неспроможними.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, судом касаційної інстанції не встановлено.
З огляду на викладене підстав для задоволення касаційної скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження належить відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року щодо нього та ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3