ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/110/19 Справа № 204/5/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8
обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0002561 за апеляційними скаргами прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2018 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Дніпропетровську, громадянина України, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
-22 липня 2016 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75,76 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 3 роки,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в м. Дніпропетровську, громадянина України, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
-14 липня 2017 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 296, ч. 2 ст. 186, ч.1 ст.70 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки;
- 08 лютого 2018 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за ч.3 ст.296, ч.1 ст.71 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі,
обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2018 року:
ОСОБА_9 визнано винним за ч. 2 ст.186 КК України та призначено покарання - 5 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 липня 2016 року та остаточно призначено покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі.
ОСОБА_10 визнано винним за ч. 2 ст.186 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. Згідно ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення меньш суворого покарання у вигляді 4 років 1 місяця позбавлення волі, призначеного вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2018 року більш суворим покаранням, призначеним за даним вироком суду у вигляді 5 років позбавлення волі, визначено остаточне покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.
Вироком суду ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винними у тому, що вони, будучи раніше судимими, в тому числі за злочини проти власності, маючи не зняті та непогашені судимості, у листопаді 2017 року знову повторно вчинили умисний корисливий злочин проти власності за наступних обставин.
Так, ОСОБА_9 , 28 листопада 2017 року приблизно о 17.45 годині, знаходячись разом зі своїм знайомим ОСОБА_10 , біля будинку 17 по вул. Кривий проїзд у м. Дніпрі, керуючись раптово виниклим злочинним умислом направленим на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та з погрозою застосування такого насильства, вчиняючи злочин повторно за попередньою змовою групою осіб, побачили раніше їм незнайомого потерпілого ОСОБА_12 . ОСОБА_9 притиснув ліктем потерпілого до паркану будинку. В цей час ОСОБА_10 знаходячись поряд висловлював потерпілому погрози.
Далі, користуючись тим, що воля потерпілого ОСОБА_12 до можливого опору була подавлена, ОСОБА_9 , відкрито, заволодів майном потерпілого, яке знаходилось у правій руці останнього, а саме: мобільним телефоном Nokia, моделі: 202, чорного кольору, imei-1: НОМЕР_1 ; imei-2: НОМЕР_2 вартість якого становить 399,20 гривень, який передав ОСОБА_10 , після чого, перевіряючи вміст карманів потерпілого, дістав із лівої внутрішньої кишені одягненої на ОСОБА_12 куртки фіолетового кольору, грошові кошти в сумі 672 гривні, які також передав ОСОБА_10 , та доводячи свій злочинний умисел до кінця, висловивши потерпілому ОСОБА_12 погрози застосування насильства, змусили його покинути місце вчинення злочину. Після чого розпорядились викраденим майном потерпілого на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 1 071,20 гривень.

В апеляціях:
- прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий, призначивши ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 6 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.71 КК України шляхом приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2016 року остаточно призначити покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.
ОСОБА_10 призначити покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 6 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом приєднання до призначеного покарання частини покарання вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2018 року остаточно призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі.
В обґрунтування вказав, що вирок суду підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинувачених. Судом не взято до уваги, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 раніше судимі, суспільно корисною працею не займалися, вчинили умисне кримінальне правопорушення, яке належть до категорії тяжких, при цьому щирого каяття не проявили, що свідчить про неусвідомлення ними скоєного, належних висновків для себе не зробили, на шлях виправлення не стали.
- захисник ОСОБА_7 , який представляє інтереси овбинуваченого ОСОБА_9 , просить вирок змінити в частині визнання винним ОСОБА_9 шляхом виправдання останнього, оскільки не встановлені достатні докази для доведення винуватості його в суді і вичерпані можливості їх отримання.
В обґрунтування вказав, що твердження суду з приводу критичної оцінки пояснень обвинуваченого не відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам, оскільки саме обвинувачені давали покази, які узгоджувались між собою, а свідчення потерпілого та свідка ОСОБА_13 суперечили між собою та показам обвинувачених. Також захисник вважає недоведеним факт заволодіння обвинуваченими коштами потерпілого і вказує на невідповідність формулювання обвинувачення, викладеного у вироку, фактичним обставинам справи.
- захисник ОСОБА_8 , яка пердставляє інтереси обвинуваченого ОСОБА_10 , просить апеляційний суд вирок змінити та призначити ОСОБА_10 більш м`яке покарання.
В обґрунтування вказала, що вирок незаконний, необґрунтований та невмотивований в зв`язку з порушенням кримінального, кримінального процесуального законодавства. Оскільки в судовому засіданні такі обтяжуючі ознаки як застосування насильства до потерпілого, з погрозою застосування такого насильства та за попередньою змовою групою осіб не підтвердилися. Також, не доведено та не підтверджено, що між обвинуваченими була попередня змова про спільне вчинення злочину.
Вказала, що ОСОБА_10 свою вину визнав, характеризується позитивно, працював, хоча не був офіційно працевлаштований. На обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Сусідами характеризується позитивно, проживає разом з цивільною дружиною, її дитиною, яку виховую, та бабусею. Однак судом вказані обставини не були враховані, а тому було призначено суворе покарання.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисників.
Обвинувачений ОСОБА_9 , його захисник ОСОБА_7 , обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_8 , кожен окремо, підтримали апеляційні скарги сторони захисту та просили відмовити у задоволенні апеляції прокурора.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляцій, колегія суддів прийшла до наступного висновку.
Виходячи із вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Посилання в апеляційних скаргах сторони захисту на те, що судове слідство у справі проведено неповно і необ`єктивно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені зібраними у ній доказами, є необґрунтованими.
Матеріалами провадження з`ясовано, що судове слідство у ньому проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено.
Вироком суду ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України грабіж - відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та з погрозою застосування такого насильства, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні зазначеного злочину за вказаних у вироку обставин та кваліфікація їх дій за ознаками ч. 2 ст. 186 КК України ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених судом доказах, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами і, зокрема, даними, що містяться в показаннях потерпілого, свідків та даними досліджених в судовому засіданні документів. Будь-яких підстав, які б викликали сумнів в наданих поясненнях потерпілого та свідків перевіркою матеріалів провадження не виявлено. Оскільки наведені докази зібрані у встановленому законом порядку та узгоджуються між собою, підстав піддавати сумніву їх достовірність та допустимість колегія суддів не вбачає.
Визнаючи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 винними у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, суд навів переконливі судження в обґрунтування цього висновку.
Зокрема, суд обґрунтовано поклав в основу вироку свідчення потерпілого ОСОБА_12 у судовому засіданні про те, що 28 листопада 2017 року приблизно о 17.45-18.00 годині він їхав з роботи на маршрутці зі своїм знайомим ОСОБА_14 , разом із ними їхали знайомі ОСОБА_15 - ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .. По путі, у маршрутці між ОСОБА_15 та ОСОБА_10 виникла перепалка. На зупинці, навпроти магазину «Зоряний» по вул.Кривий проїзд в м.Дніпро, коли маршрутка зупинилася, ОСОБА_16 виштовхав його з маршрутки, а ОСОБА_17 погнався за ОСОБА_18 , потім повернувся. В той же час, ОСОБА_9 , притиснувши його до паркану, погрожуючи фізичною силою, забрав у нього мобільний телефон Нокія та гроші-672 грн., які знаходилися в кармані його куртки фіолетового кольору. В цей час, до них повернувся ОСОБА_10 , і ОСОБА_9 передав телефон та гроші ОСОБА_10 , який пригрозив йому, що, якщо він комусь розповіси про те, що сталося, йому буде погано. Після чого ОСОБА_16 та ОСОБА_17 пішли в район вул.Новошкільна. Наступного дня він розповів ОСОБА_15 про те, що ОСОБА_16 та ОСОБА_17 забрали в нього гроші та мобільний телефон. Наступного дня на роботу він не вийшов. Також зазначив, що 28 листопада 2017 року в вечорі, перед тим, як їхати додому він отримав зарплату у розмірі 700 грн. з яких частину витратив на цигарки та проїзд, залишилося 672 грн. Коли, незнайомі чоловіки, а саме: ОСОБА_16 і ОСОБА_17 погрожували йому, він відчував себе у небезпеці.
Зазначені покази узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_19 у судовому засіданні про те, що обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 він знає, вони проживають у Краснопіллі, ніяких відносин вони не підтримують. Потерпілого ОСОБА_12 він знає, раніше він працював у нього, сезонна робота. 28 листопад 2017 року, в кінці робочого дня, ОСОБА_12 попросив дати йому гроші за роботу для придбання якихось речей. Він дав йому гроші у розмірі 700 грн. за 3 дні роботи і вони домовилися, що наступного дня він прийде на роботу. Коли, 29 листопада 2017 року ОСОБА_12 не вийшов на роботу, він почав телефонувати йому на мобільний телефон м.т. НОМЕР_3 , однак телефон був виключений. Пізніше, він разом із батьком поїхали до ОСОБА_12 додому. Приїхавши, побачили, що ОСОБА_12 побитий і він повідомив, що вчора в нього забрали телефон і гроші. Також, він повідомив, що разом із ним був ОСОБА_14 , якого він також знає. Він зателефонував ОСОБА_18 і попросив приїхати до Кваварми. Приїхавши, ОСОБА_18 розповів, що по описанню ОСОБА_12 , телефон і гроші забрали ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .
Дані свідчення підтверджуються й показами - показаннями свідка ОСОБА_20 у судовому засіданні про те, що з обвинуваченим ОСОБА_10 він знайомий, вони сусіди, все життя проживають на одній вулиці. В на початку грудня 2017 року він на зупинці вул.Повстанська в м.Дніпрі, зустрів ОСОБА_21 , який запропонував придбати в нього мобільний телефон «Нокіа». Він запитав у ОСОБА_10 , що це за телефон, останній відповів, що все нормально, телефон не крадений. Він за 200 грн. придбав у ОСОБА_10 вказаний мобільний телефон, сім-картки в телефоні не було. Через деякий час до нього прийшли працівники поліції і почали розпитувати про цей телефон, після чого, він добровільно видав вказаний телефон. Коли ОСОБА_10 продавав йому телефон, він не пам`ятає, чи він був з кимось, чи один. Про те, що телефон крадений, він дізнався від працівників поліції.
Не суперечать вищенаведеним показанням і пояснення свідка ОСОБА_13 у судовому засіданні про те, що обвинувачених ОСОБА_22 , ОСОБА_23 він знає, вони проживають разом із ним в Краснопіллі, просто знайомі, ніяких стосунків не підтримують. Потерпілого ОСОБА_12 знає добре, раніше працювали разом, підтримують приятельські стосунки. 28 листопада 2017 року приблизно о 18.00 годині він разом із ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 їхали у ОСОБА_24 в одній маршрутці № 55. Раптово між ним на ОСОБА_22 виник конфлікт, вони вирішили вийти на зупинці і з`ясувати обставини. На зупинці він разом із ОСОБА_10 вийшли через задні двері, а ОСОБА_9 із ОСОБА_12 через передні. Потім він відразу ж злякавшись ОСОБА_17 , побіг від нього. ОСОБА_17 погнався за ним, але він втік. Того ж дня, приблизно через годину, півтора він зустрів ОСОБА_12 , який повідомив йому, що ОСОБА_25 ( ОСОБА_9 ) відібрав в нього мобільний телефон і гроші приблизно 700 грн. Також, ОСОБА_12 запитав, чи добре він знає цих хлопців і, що йому робити. Він відповів, що, якщо речі не віддадуть через два дні, то требо йти до поліції. У ОСОБА_12 був розбитий лоб.
Про те, що зазначені покази потерпілого та свідків відповідають дійсності та є об`єктивними, свідчить їх однаковий виклад та незмінність як на досудовому розслідуванні, так і під час судового розгляду щодо конкретних обставин скоєного кримінального правопорушення.
Під час вивчення матеріалів кримінального провадження також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпілий та свідки з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинувачених у зазначеному злочині.
Вивченням матеріалів справи не виявлено і порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів.
Таким чином, з матеріалів провадження істотних суперечностей, які б впливали на правильність встановлення фактичних обставин справи при скоєнні злочинів, у показаннях потерпілого та свідків не вбачається, а деякі розбіжності в зазначених показах свідчать про індивідуальне сприйняття кожною особою подій, учасником яких вони були, і не впливають на висновок суду. Тому колегія суддів не вбачає в діях суду першої інстанції будь-яких порушень законодавства під час відправлення ним правосуддя у даній кримінальній справі. А та обставина, що слідство і суд по-іншому оцінюють докази, зокрема, показання потерпілого, свідків, висновки експертиз та інших письмових доказів, порівняно з оцінкою їх обвинуваченими та їх захистом, не свідчить про необ`єктивність слідчих органів і суду, на що є посилання в поданих апеляціях.
Вищезазначені показання узгоджуються і з іншими належними і допустимими доказами по справі, детально проаналізованими і вказаними у вироку, які містяться в матеріалах провадження та які суд поклав в основу свого обвинувального вироку, зокрема:
- витягом з кримінального провадження №0002561, відповідно до якого від ОСОБА_12 04 грудня 2017 року надійшла заява, яку 04.12.2017 року внесено до ЄРДР щодо скоєння у відношенні нього кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України за фактом повторного відкритого викрадення, поєдненого з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерілого та з погрозою застосування такого насильства, за попередньою змовою, групою осіб громадянинами ОСОБА_9 , ОСОБА_10 біля паркану будинку АДРЕСА_3 , його мобільного телефону Nokia, моделі: 202, чорного кольору, imei-1: НОМЕР_1 ; imei-2: НОМЕР_2 , а також грошей в сумі 672 грн., а всього на суму 1071,20 грн., з фабулою з аналогічними фактичними обставинами, зазначеними в обвинувальному акті (а.п.1-2);
- витягом з кримінального провадження №0002561, внесеного до ЄРДР 04.12.2017 року, згідно якого від ОСОБА_12 04 грудня 2017 року надійшла заява про те, що 28.11.2017 року приблизно о 17.45 год., біля магазину «Зоряний», що знаходиться на вул.Новошкільна у м.Дніпрі, двое невставнолених чоловіків, відкрито, шляхом ривка заволоділи майном, що належить ОСОБА_12 , чим останньому завдана матеріальна шкода (а.п.3);
- протоколом прийняття усної заяви про вчинення кримінального правопорушення від 04 грудня 2018 року, в якому потерпілим ОСОБА_12 зазначено, що 28.11.2017 року приблизно о 17.45 год. за адресою: м.Дніпро, вул.Новошкільна, в районі магазину «Зоряний» двоє невідомих чоловіків, шляхом нанесення тілесних ушкоджень, заволоділи його мобільним телефоном Nokia, моделі: 202, в якому знаходилося 2 картки : МТС м.т. НОМЕР_3 , Київстар м.т. НОМЕР_4 , а також грошами в сумі 672 грн. (а.п.9);
- протоколом огляду від 05 грудня 2017 року, з фототаблицею, згідно якого проведено огляд місця скоєння злочину ділянки місцевості біля продуктового магазину «Зоряний» за адресою: м.Дніпро, вул.Новошкільна,17 (а.п.10-11,12);
- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 04 грудня 2017 року, з фототаблицею, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_12 серед пред`явлених йому для впізнання осіб, впізнав особу під №1 ОСОБА_10 , який разом із іншим чоловіком 28.11.2017 року о 17.45 год. відкрито із погрозою застосування насильства, заволоділи його мобільним телефоном та грошима, впізнав його за рисами обличчя, зросту та статурі тіла (а.п.16-18, 19,20);
- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 07 грудня 2017 року, з фототаблицею, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_12 серед пред`явлених йому для впізнання осіб, впізнав особу під №2 ОСОБА_9 , який 28.11.2017 року о 17.45 год. відкрито заволодів його майном, а саме тримаючи його та притискаючи до паркану, впізнав його за рисами обличчя, зросту та статурі тіла (а.п.50-52, 53-54);
- письмовою заявою ОСОБА_20 від 05.12.2017 року, відповідно до якої ОСОБА_20 добровільно видав працівникам поліції для огляду мобільним телефоном Nokia, моделі: 202, який був ним придбаний за 200 грн. у раніше знайомих йому ОСОБА_10 і ОСОБА_9 (а.п.33);
- протоколом огляду предмету від 05 грудня 2017 року з фототаблицею, відповідно до якого ОСОБА_20 добровільно, в присутності двох понятих, видав мобільним телефоном Nokia, моделі: 202, чорного кольору, imei-1: НОМЕР_1 ; imei-2: НОМЕР_2 (а.п.34-37, 38-40);
- протоколом пред`явлення речей для впізнання від 07 грудня 2017 року, з фототаблицею, з якого убачається, що потерпілий ОСОБА_12 впізнав мобільний телефон Nokia, моделі: 202, чорного кольору, який був в нього відкрито викрадений 28.11.2017 року (а.п.41-43, 44-46);
- висновком експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи №695/17 від 15 грудня 2017 року, відповідно до якого ринкова вартість мобільного телефону Nokia, моделі: 202, чорного кольору, imei-1: НОМЕР_1 ; imei-2: НОМЕР_2 , з урахуванням його зносу, станом на 28.11.2017 року, становить 399,20 грн. (а.п.89-92);
- речовим доказом-мобільним телефоном Nokia, моделі: 202, чорного кольору, imei-1: НОМЕР_1 ; imei-2: НОМЕР_2 , моноблок із золотистою обвідкою навколо корпусу (а.п.47-48), який знаходиться на зберіганні в кімнаті зберігання речових доказів Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області (квитанція №1702) (а.п.49);
- протоколом слідчого експерименту від 20 грудня 2017 року, з план-схемою, за участю потерпілого ОСОБА_12 , відповідно до якого потепілий ОСОБА_12 на місці скоєння злочину, а саме: на ділянці місцевості біля будинку АДРЕСА_3 , біля паркану, розповів про обставини та продемонстрував механізм відкритого заволодіння його майном 28.11.2017 року (а.п.93-96, 97).
Надаючи оцінку зазначеним доказам у своїй сукупності, колегія суддів не сумнівається у їх належності та допустимості, вважає такі докази достатніми для доведеності вини обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм злочинного діяння, а тому не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Аналізуючи позиції обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , співставляючи їх з обвинуваченням, що їм інкримінується, а також зі свідченнями потерпілого, свідків та з іншими доказами, дослідженими судом, які повністю викривають обвинувачених у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, колегія суддів робить висновок про те, що вищезазначені покази та інші наведені судом докази мають характер логічних, послідовних та об`єктивних. Зазначені докази винуватості як ОСОБА_9 , так і ОСОБА_10 є такими, що доповнюють одне одного, є належними, достовірними, допустимими, достатніми та такими, що не суперечать Конституції та нормам КПК України.
Посилання ж сторони захисту в апеляційних скаргах на відсутність в обвинувачених попередньої змови на вчинення пограбування потерпілого ОСОБА_12 не можна врахувати як належні, оскільки вони суперечать обставинам справи, які досліджені судом, та показами допитаних у судовому засіданні свідків та потерпілого, до того ж попередня змова обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вчинення інкримінованого їм злочину в даному випадку цілком підтверджується узгодженістю їх спільних дій, що також відповідає й положенням п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у злочинах проти власності», що у разі вчинення злочину декількома (двома і більше) особами суб`єктами цього злочину- за попередньою змовою, учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину. Тож суд першої інстанції обґрунтовано надав такій позиції критичну оцінку, розглядаючи це як лінію захисту обвинувачених за скоєне, та прийшов до висновку, що покази останніх в цій частині є неправдивими, не відповідають всебічно вивченим та проаналізованим доказам в їх сукупності і давши оцінку, суд обґрунтовано не погодився з даними доводами обвинувачених, оскільки всі інші вищевикладені показання співпадають між собою, не містять істотних суперечностей і підтверджуються іншими об`єктивними доказами, а тому суд правильно оцінив їх як об`єктивні. З таким висновком суду цілком погоджується і суд апеляційної інстанції, а поведінку обвинувачених розцінює як захисно-установчу в суб`єктивно складній несприятливій для них судово-слідчій ситуації з метою уникнути або пом`якшити покарання за скоєний ними злочин.
Таким чином, колегія суддів вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності, врахувавши поведінку всіх учасників під час вчинення злочину, суд дійшов обґрунтованого висновку про винність ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні пограбування потерпілого ОСОБА_26 за наведених у вироку обставин і правильно кваліфікував їх дії за ч. 2 ст. 186 КК України. За таких обставин вважати, що обвинувачених необгрунтовано засуджено за вказані злочинні дії, немає підстав.
Що стосується апеляційних вимог прокурора щодо призначення більш суворого покарання обвинуваченим, оскільки те покарання, що призначив суд першої інстанції, не відповідає тяжкості вчиненого та особам обвинувачених, колегія суддів вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного ним кримінального правопорушення, яке згідно ст.. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який раніше судимий, має не зняту і непогашену у встановленому Законом порядку судимість, під час іспитового строку, повторно вчинив умисний корисливий злочин проти власності за обставинами, викладеними у вироку, під наглядом лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не одружений, не працює, відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, та дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання в межах, встановлених санкцією ч.2 ст. 186 КК України, у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуттям за відсутності підстав для застосуванням відносно останнього норм статті 69 чи статті 75 Кримінального Кодексу України.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_10 суд врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного ним кримінального правопорушення, яке згідно ст.. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який раніше судимий, має не зняту і непогашену у встановленому Законом порядку судимість, під час іспитового строку, повторно вчинив умисний корисливий злочин проти власності за обставинами, викладеними у вироку, під наглядом лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не одружений, не працює, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та рецидив злочинів, що суд визнав обставиною, яка обтяжує покарання, відповідно до ст.67 КК України, та дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання в межах, встановлених санкцією ч.2 ст. 186 КК України, у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуттям за відсутності підстав для застосуванням відносно останнього норм статті 69 чи статті 75 Кримінального Кодексу України.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При призначенні покарання необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для виправлення та попередження нових злочинів.
У цьому кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження й даних судового розгляду справи, та вважає, що при призначенні обвинуваченим покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину, дані по особи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , і призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом обвинуваченим покарання через його м`якість, колегія вважає необґрунтованими, оскільки судом оцінено всі докази по справі у їх сукупності та у вироку обґрунтовано зазначено всі мотиви прийнятого ним рішення.
На переконання колегії суддів, за наявності вказаних доказів, вважати вирок суду необґрунтованим, а його висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження неможливо.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає вирок суду законним, обґрунтованим та таким, що скасуванню з викладених в апеляціях мотивів не підлягає.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без задоволення.
Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2018 року щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

_______________ _____________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4