печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 квітня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

за участі особи, яка подала скаргу ОСОБА_3 ,

представника особи, яка подала скаргу - адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві у залі суду судове провадження за скаргою ОСОБА_3 на постанову слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві ОСОБА_5 від 07.02.2019 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000008 від 03.01.2019, -

В С Т А Н О В И В :

04.03.2019 до Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_3 , яка передана слідчому судді ОСОБА_1 06.03.2019, на постанову слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві ОСОБА_5 від 07.02.2019 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000008 від 03.01.2019.

В обґрунтування скарги ОСОБА_3 зазначає, що вказану постанову вважає незаконною та такою, що підлягає скасуванню як наслідок її незаконності та необґрунтованості та просить зобов`язати слідчого вчинити дії вказані в клопотанні.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник вимоги скарги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі.

Слідчий, бездіяльність якого являється предметом оскарження в даному судовому розгляді, до судового засідання не з`явився, про місце і час розгляду скарги повідомлений належним чином, подав до суду заперечення щодо скарги, згідно вимог якої просив провести розгляд скарги у його відсутність та у задоволенні вимог відмовити у повному обсязі.

Частиною 3 статті 306 КПК України передбачено, що відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність слідчого, на підставі наданих доказів.

Вивчивши скаргу, заслухавши позицію учасників розгляду, дослідивши матеріали провадження, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення в межах заявлених вимог, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 2 ст. 22 КПК України встановлено, що сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається із скарги та долучених до неї матеріалів, у провадженні Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000008 від 03.01.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.

05.02.2019 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві надійшла заява ОСОБА_3 про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні № 0000008 вік 03.01.2019 р.

Постановою слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві ОСОБА_5 від 07.02.2019 відмовлено у визнанні потерпілим ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000008 від 03.01.2019.

При дослідженні оскаржуваної постанови, встановлено, що в обґрунтування відмови в задоволенні клопотання, слідчий вказав, що на даній стадії досудового розслідування, не отримано достатніх та об`єктивних даних які б свідчили про спричинення заявнику ОСОБА_3 якої не будь шкоди спричиненої кримінальним правопорушенням, передбаченої ч. 1 ст. 55 КПК, оскільки факт зловживання владою або службовим становищем вищезазначених посадових осіб наразі не знайшов свого об`єктивного підтвердження, та доводи викладені заявником являються не вмотивованими та не обґрунтованими.

Відповідно до ч. 4 ст. 55 КПК України за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення шодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 КПК України лише за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим.

Отже, єдиною законною підставою для винесення слідчим постанови про відмову у визнанні потерпілим є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано такої шкоди.

Вимогами ч.5 ст. 110 КПК України, передбачено, що мотивувальна частина рішення слідчого, викладеного у формі постанови повинна містити відомості про мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу, однак, слідчим при винесенні постанови, вказані вимоги проігноровані, оскільки у вказаному рішенні надана оцінка мотивам, на підставі яких було внесено відомості до ЄРДР за № 0000008, що являється помилковим.

Вказані обставини свідчать, що при дослідженні змісту оскаржуваної постанови слідчого від 07.02.2019, встановлено, що вона не відповідає вказаним вимогам у ч. 5 ст. 55 КПК України, оскільки у мотивувальній частині слідчий не вказав очевидних та достатніх підставах вважати, що заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, а відтак вказане рішення підлягає скасуванню, з повторним розглядом питання про визнання особи потерпілою.

Разом з тим, вимога в частині зобов`язати слідчого задовольнити клопотання ОСОБА_3 від 05.02.2019, не підлягає задоволенню, оскільки слідчий та прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійними у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється, що узгоджується з ч. 1 ст. 36, ч. 5 ст. 40 КПК України, враховуючи при цьому, що таке оскарження не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, що регламентовано положеннями Глави 6 цього Кодексу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. ст. 2,7, 9, 223, 220, 303, 309 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві ОСОБА_5 від 07.02.2019 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000008 від 03.01.2019 задовольнити частково.

Постанову слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Києві ОСОБА_5 від 07.02.2019 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000008 від 03.01.2019 скасувати.

В іншій частині вимоги скарги залишити без задоволення.

Ухвала слідчого судді не підлягає оскарженню.

Слідчий суддя ОСОБА_1