Постанова
Іменем України
14 листопада 2018 року

м. Київ
справа № 501/3796/15-к
провадження № 51-2408 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 липня 2017 року у кримінальному провадженні № 0000754 відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 березня 2014 року за ст.ст. 198, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 день, звільненого від відбування покарання 27 травня 2014 року на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році»,

який обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 24 листопада 2016 року ОСОБА_7 визнаний невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та виправданий у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13 липня 2017 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він 23 червня 2014 року приблизно о 10 год. за попередньою змовою з іншою особою проник до квартири АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав майно потерпілої ОСОБА_8 на загальну суму 4740 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що досліджені в судовому засіданні докази, надані стороною обвинувачення, не підтвердили участі ОСОБА_7 у вчиненні даного кримінального правопорушення.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Прокурор зазначає, що ухвала не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки суд, дослідивши повторно докази, не дав їм відповідно до ст. 94 КПК України належної оцінки. Так, протокол затримання ОСОБА_7 від 20 липня 2015 року та протокол огляду від 19 серпня 2015 року, а також показання свідка ОСОБА_9 доводять вину ОСОБА_7 , натомість апеляційний суд цим доказам не дав оцінки.

Позиції інших учасників судового провадження

На касаційну скаргу прокурора надійшло заперечення від захисника ОСОБА_6 , який вказує на об`єктивність і повноту судового розгляду, відповідність судових рішень вимогам закону та просить залишити їх без зміни. Таку ж позицію підтримав захисник у судовому засіданні.

Прокурор у судовому засіданні підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити, скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви суду

Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок. Аргументи сторони обвинувачення щодо незгоди з даною судами оцінкою доказів стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим при перевірці судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Стаття 373 КПК України передбачає, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.

Суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону, проте сторона обвинувачення не надала суду достатніх, вагомих та допустимих доказів, які б у своїй сукупності доводили винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому протиправного діяння.

Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, місцевий суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів та дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому встановив, що жоден із цих доказів не доводить поза розумним сумнівом, що інкримінований злочин вчинив саме ОСОБА_7 .

Суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу прокурора в межах своїх повноважень та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, повторно дослідив докази і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення цієї скарги. Своє рішення суд у відповідності до вимог ст. 419 КПК України належним чином мотивував. Крім того, виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши твердження сторони обвинувачення щодо безпідставності виправдання ОСОБА_7 та наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Так, суди обґрунтовано зазначили, що протокол пред`явлення особи для впізнання свідком ОСОБА_9 є недопустимим доказом, оскільки він отриманий з грубим порушення вимог ч. 4 ст. 223 КПК України, згідно якої проведення слідчих (розшукових) дій у нічний час (з 22 до 6 години) не допускається, за винятком невідкладних випадків, коли затримка в їх проведенні може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення чи втечі підозрюваного. Невідкладність випадку прокурором не була доведена. Окрім того, прокурор не оспорює визнання даного доказу недопустимим.

У всьому ланцюжку доказів, на яких базувалось обвинувачення, протокол пред`явлення особи для впізнання відігравав вирішальну роль, він був об`єднуючим, закріплюючим елементом, адже протокол затримання ОСОБА_7 , протокол огляду предметів, вилучених у ОСОБА_7 , та показання свідка ОСОБА_9 є непрямими доказами і вони мали значення для доведення вини ОСОБА_7 лише в сукупності із протоколом пред`явлення особи для впізнання.

Тому, твердження прокурора, що судами не дано належної оцінки вищенаведеним доказам не заслуговує на увагу, оскільки оцінка дається доказам у їх сукупності, а не кожного окремого доказу автономно.

Суди обґрунтовано послались на те, що протокол затримання особи від 20 липня 2015 року та протокол огляду вилучених під час затримання ОСОБА_7 речей не можуть бути достатньою підставою для висновку суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні 23 червня 2014 року крадіжки майна з квартири ОСОБА_8 . Наявність у обвинуваченого судимостей за умисні корисливі злочини також не може свідчити про його винуватість. Відповідно до ч. 4 ст. 17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів вважає за необхідне залишити судове рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 13 липня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_10