Справа № 635/9036/18
Провадження № 1-кс/635/294/2019
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 січня 2019 року Харківський районний суд Харківської області у складі:
Слідчого судді ОСОБА_1 ,
При секретарі ОСОБА_2 ,
ВСТАНОВИВ:
Посилаючись на те, що на цей час відсутня обґрунтована підозра про вчинення ним кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 272 КК України та в клопотанні органом досудового розслідування взагалі не зазначено ані об`єктивних, ані суб`єктивних ознак складу даного злочину. Крім цього не вказано де, ким та коли було допущено порушення правил безпеки, не зазначено які саме правила були порушені та під час виконання яких саме робіт з підвищеною небезпекою. Вичерпний перелік робіт з підвищеною небезпекою та машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. № 1107 Про затвердження Порядку видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки» Однак жодного послання на те, що ФОП ОСОБА_4 здійснюють роботи вказані в цьому переліку в клопотанні слідчого не наведено. В клопотанні не відображено на якому саме виробництві чи підприємстві допущено такі порушення, а також не зазначено особу, яка повинна була дотримуватися цих правил, а навіть не вказано посаду цієї особи. Слідчим не вказано та не описано об`єктивну сторону злочину за ч. 1 ст. 272 КК України, оскільки відсутні будь-які докази щодо створення загрози загибелі людей чи настання інших тяжких наслідків або заподіяння шкоди здоров`ю третім особам. Разом з тим досудове розслідування в кримінальному провадженні триває протягом тривалого часу майже півроку. Відомості про причетність до злочину службових осіб ФОП ОСОБА_4 , не внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, стосовно них не здійснюється досудове розслідування, жодній посадовій особі про підозру у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 272 не повідомлено а також не встановлено потерпілого у кримінальному провадженні у розумінні ст. 55 КПК України. Також посилається на те, що місцем вчинення злочину, передбаченого ч.1ст. 272 КК України є виробництво або будь-яке підприємство. Під виробництвом слід розуміти місце, де відбувається процес створення матеріальних благ - виготовлення промислової продукції, вирощування сільськогосподарських рослин тощо. Однак ФОП ОСОБА_4 не здійснює будь-яке виробництво та не є підприємством а лише, здійснює на орендованому майні господарську діяльність із зберігання та продажу законно придбаних паливно-мастильних матеріалів. Таким чином, в даний час, відпала потреба в застосуванні арешту майна.
Заявник у судовому засіданні не з`явився, просив розглядавати клопотання без його участі.
Представник СВ Люботинського ВП Харківського ВП ГУНП в Харківській області у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив.
Перевіривши матеріали, додані до клопотання, суд вважає, що клопотання обґрунтоване та підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з вимогами ст. 174 КПК України: підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
31 травня 2002 року ФОП ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу набув у власність об`єкт нерухомості, що знаходиться за адресою: Харківська область, Дергачівський район, дільниця автостради Москва-Харків 706 км АЗС, даний факт також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3243980. Між ФОП ОСОБА_4 та Дергачівською районною державною адміністрацією укладений договір оренди землі від договір оренди землі від 15.10.2009 року.
ФОП ОСОБА_4 будучи суб`єктом господарювання та здійснюючи господарську діяльність уклав з ТОВ «Аматорг», ТОВ «АСК МОНОЛІТ», ТОВ «ЕНЕРГОСОЮЗ-ТРЕЙД», ТОВ «АЛЬЯНС ОЙЛ Україна», ТОВ «ДІБЛЕН» договори на поставку нафтопродуктів. За цими договорами ФОП ОСОБА_4 придбавав паливно-мастильні матеріали у вказаних суб`єктів господарювання, що підтверджується відповідними первинними документами (накладними, товарно-транспортними накладними, видатковими накладними, сертифікатами відповідності, паспортами якості, податковими та акцизними накладними) та банківськими виписками про безготівковий розрахунок за придбані товари. Також ФОП ОСОБА_4 використовуючи орендоване майно надавав послуги зберігання паливно-мастильних матеріалів, що також підтверджується відповідним договором зберігання та первинними документами до цього договору.
Орган досудового слідства в обґрунтування клопотання посилався на те, за вказаною адресою здійснюється незаконне зберігання та реалізація фальсифікованих паливно-мастильних матеріалів. Однак дані обставини не входять до об`єктивної сторони складу злочину передбаченого ст. 1 ст. 272 КК України, а дозвіл на обшук був наданий слідчим суддею для виявлення та вилучення доказів, що підтверджують вчинення протиправних дій саме з боку працівників приватної фірми «Ніколь». Жодних доказів, які б свідчили про те, що майно про скасування арешту з якого просить заявник якимось чином свідчить про вчинення протиправних дій з боку ПП «Ніколь» слідчим не надано та спростовується наданими заявником до клопотання первинними документами. Таким чином суд приходить до висновку, що вилучене під час обшуку майно не відповідає критеріям речових доказів у вказаному кримінальному провадженні.
Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених Законом і загальними принципами міжнародного права.
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982).
Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Більш того, частиною 5 статті 9 КПК України, передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (п. 58 рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (п.42 рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року та «Кушоглу проти Болгарії» пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).
Твердження про те, що вилучене під час обшуку майно, зазначене в клопотанні про арешт майна, є предметом, доказом злочину, засобом або знаряддям його вчинення, належним чином не підтверджена допустимими в розумінні ст. 86 КПК України доказами. Не доведено його відповідності критеріям, визначеним ст. 98 КПК України.
При цьому при вирішенні питання про скасування арешту майна перш за все слід виходити з того, що метою арешту майна є збереження речових доказів у конкретному кримінальному провадженні, а не припинення господарської діяльності суб`єктів господарювання шляхом вилучення в нього майна або встановлення заборони ним користуватися.
Відповідно до п.2 ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні слідчого, прокурора.
Вищевикладене свідчить про те, що заявниками, на даній стадії кримінального провадження, в силу принципу змагальності сторін доведено відсутність потреби в застосуванні зазначеного заходу та підтверджує, що втручання держави у право заявників на володіння майном є надмірним, і не забезпечує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, а відтак наявні підстави для задоволення клопотання.
Таким чином подальший арешт майна, за відсутністю передбачених для цього підстав, порушує права заявників на вільне використання своєї власності та вільне ведення господарської діяльності, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Баландіна проти України, «Батрак проти України», «Панов проти України»).
Керуючись ст.ст. 107, 174, 309, 372 КПК України, суд,
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1