Постанова
Іменем України
10 грудня 2018 р.

м. Київ
Справа №
Провадження № 51-2547км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4
прокурора - ОСОБА_5 ,
засуджених - ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)
захисників - ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)
розглянув в судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_10 та касаційну скаргу прокурора на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 29 листопада 2016 року у кримінальному провадженні № 0000419 по обвинуваченню
ОСОБА_6 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ромни Сумської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України такого, що не має судимості
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 357 КК України,
ОСОБА_7 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Ромни, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. п. 6, 12, ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 357 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 червня 2016 року:
- ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 357 КК України, та призначено покарання: за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією всього належного йому майна; за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього належного йому майна; за ч. 3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією всього належного йому майна.
- ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. п. 6, 12, ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 357 КК України, та призначено покарання: за п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією всього належного йому майна; за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього належного йому майна; за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією всього належного йому майна.
Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами, ОСОБА_6 , знаючи, що в с. Сененкове Роменського району проживає самотній ОСОБА_11 , який має певні заощадження, запропонував ОСОБА_7 вчинити на нього розбійний напад з метою заволодіння майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я, на що останній погодився. Реалізуючи спільний злочинний умисел, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , попередньо взявши з собою монтировку для відкриття вхідних дверей будинку, маску, шапку та печатки, липку стрічку (скотч), 26 березня 2014 року близько 19 год. прийшли до господарства ОСОБА_11 по АДРЕСА_3 . Перебуваючи на порозі будинку, ОСОБА_6 одягнув шапку та печатки, а ОСОБА_7 маску та печатки, і через незамкнені двері проникли до будинку, в якому ОСОБА_11 спав на ліжку в залі та від шуму прокинувся. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 стали вимагати від потерпілого передачі їм грошей, на що останній відмовився, після чого обвинувачені за попередньою змовою групою осіб зв`язали руки та ноги потерпілого липкою стрічкою і почали наносити йому численні удари руками та ногами в різні частини тіла, вимагаючи у нього передачі їм грошових коштів.
Не досягнувши своєї злочинної мети на незаконне збагачення, у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виник умисел на позбавлення життя ОСОБА_11 з метою заволодіння його грошовими коштами. Реалізуючи вказаний умисел, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 почали наносити численні удари руками та ногами в область голови, тулубу та інших частин тіла ОСОБА_11 , усвідомлюючи, що можуть йому спричинити тілесні ушкодження, від яких настане смерть.
Розуміючи, що ОСОБА_11 від отриманих тілесних ушкоджень помер, ОСОБА_6 та ОСОБА_12 почали обшукувати будинок, де в одній з кімнат ОСОБА_6 виявив паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_11 , який таємно викрав, а також грошові кошти в сумі 140 грн., якими разом з ОСОБА_7 заволоділи та поділили між собою. ОСОБА_7 , помітивши у паспорті картку банку «Ощадбанк» з аркушем, на якому містився пін-код до вказаної картки, таємно викрав вказану картку та у м. Ромни біля банкомату по вул. Мазепи, 43, виконав дві банківські операції.
Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 29 листопада 2016 року зазначений вирок місцевого суду залишений без зміни.
Вимоги касаційних скарг і доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду з підстав істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного засудженим покарання тяжкості вчинених ними злочинів та їх особам внаслідок м`якості.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою доводи апеляційних скарг, належним чином їх не перевірив, докладних мотивів на їх спростування не навів, при цьому поза увагою апеляційного суду залишилось те, що призначене засудженим покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК України, що не враховано тяжкість вчинених злочинів, особи засуджених, думку потерпілого.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_10 порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, посилаючись при цьому на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не вирішено по суті клопотання сторони захисту про визнання доказів недопустимими, що судами безпідставно безпосередньо не досліджено докази щодо обставин затримання ОСОБА_6 , не допитано свідка ОСОБА_13 .
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу прокурора.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_8 підтримали касаційну скаргу захисника ОСОБА_10 і просили судові рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, при цьому засуджений та захисник не підтримали касаційну скаргу прокурора.
Захисник ОСОБА_9 та засуджений ОСОБА_7 , які взяли участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримали касаційну скаргу захисника ОСОБА_10 та не підтримали касаційну скаргу прокурора.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції у межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК України.
Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_10 та прокурора щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону є слушними.
Так, на вирок суду першої інстанції обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , їх захисники ОСОБА_10 і ОСОБА_9 , а також прокурор подали апеляційні скарги.
Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі порушував питання про скасування зазначеного вироку місцевого суду та закриття кримінального провадження відносно нього. В обґрунтування своїх вимог вказував на те, що інкримінованих йому злочинів він не вчиняв, що показання дав під фізичним та психологічним тиском з боку працівників правоохоронних органів, що затриманий був не 02.04.2014 р., а 01.04.2014 р. Зазначав про відсутність його слідів на місці події, що жоден із свідків не вказав на його причетність до вчинення злочину.
Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, вказуючи на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту та однобічність судового розгляду, просив скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування зазначав, що суд поклав в основу вироку показання, які він дав в ході досудового розслідування, а не в суді, що не встановлено мету та мотив вчинення злочину, що до потерпілого він йшов з метою вчинення крадіжки, а не вбивства, вказував на недопустимість та неналежність доказів, що показання на досудовому слідстві надані ним під фізичним та психічним тиском працівників правоохоронних органів.
Захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі наводив доводи щодо відсутності доказів про причетність ОСОБА_6 до вчинення інкримінованих йому злочинів, про недопустимість на неналежність доказів, незаконні методи досудового слідства.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 вказував в апеляційній скарзі на невірну кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 187, п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, про недопустимість та неналежність доказів, які отримані внаслідок побиття та катування обвинувачених працівниками правоохоронного органу.
Прокурор в апеляційній скарзі порушував питання про перегляд вироку суду з підстав м`якості призначеного обвинуваченим покарання.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами в межах, установлених ст. 404 КПК України, та в порядку, визначеному ст. 405 КПК України, визнав безпідставними доводи, наведені в них, та дійшов висновку про законність вироку суду першої інстанції.
Разом із цим, перевіривши правильність застосування апеляційним судом норм процесуального права, Верховний Суд не може погодитись з таким висновком суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
При цьому, за положеннями п. 2 ч. 2 вказаної вище статті КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження.
У свою чергу апеляційний суд, вказуючи в ухвалі на безпідставність доводів апеляційних скарг щодо неналежності та недопустимості доказів, які отримані внаслідок застосування недопустимих методів ведення досудового слідства, послався на те, що судом першої інстанції неодноразово відкладався судовий розгляд у зв`язку з оскарженням стороною захисту постанов про закриття кримінального провадження і судом надана оцінка обставинам затримання обвинувачених та наявним у них тілесним ушкодженням.
При цьому, як вбачається з вироку, суд першої інстанції перевіряючи твердження обвинувачених та захисників з вказаних питань вказав лише на те, що «з приводу указаного факту прокуратурою Сумської області проводилась перевірка, в ході якої було встановлено, що під час досудового слідства фізичного та психологічного впливу на ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ніхто з працівників поліції не здійснював».
За таких обставин, Верховний Суд вважає, що апеляційний суд, пославшись в ухвалі лише на наведений висновок суду першої інстанції, фактично не вжив жодних заходів для перевірки тверджень сторони захисту і відхилив зазначені доводи, як і суд першої інстанції, лише на тій підставі, що це питання вже розслідувалося органами прокуратури.
При цьому поза увагою суду апеляційної інстанції залишилось те, що перевірка доводів щодо дати та часу затримання ОСОБА_6 та щодо незаконних методів ведення слідства мають суттєве значення для вирішення питання доведеності вини засуджених і формальний підхід до перевірки таких тверджень є неприпустимим.
Тобто, у даному випадку Верховний Суд констатує, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи апеляційних скарг обвинувачених та їх захисників, не навів на їх спростування обґрунтованих мотивів.
За таких обставин висновки апеляційного суду щодо законності вироку суду першої інстанції та доведеності вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їм злочинів, є передчасними, ухвала апеляційного суду постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і не відповідає положенням ст. 419 КПК України.
Виходячи з зазначеного та керуючись ст. ст. 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга захисника та касаційна скарга прокурора в частині, що стосується допущених судом апеляційної інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, підлягають задоволенню.
З цих підстав Суд постановив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_10 задовольнити частково.
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 29 листопада 2016 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 утримувати під вартою на строк, необхідний для вирішення питання щодо продовження дії запобіжного заходу апеляційним судом, але не більше 60 діб.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3