Справа № 1-кп/593/33/2019
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" лютого 2019 р.

Бережанський районний суд Тернопільської області
у складі: головуючого - судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

з участю:

прокурора ОСОБА_3

потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5

представника потерпілих

адвоката ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Бережани Тернопільської області кримінальне провадження, внесене 04 лютого 2018 року до ЄРДР №-120 182 101 600 00016 стосовно ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 296 КК України,-
В С Т А Н О В И В :
До Бережанського районного суду Тернопільської області із прокуратури Тернопільської області надійшов обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному 04 лютого 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань №-120 182 101 600 00016 стосовно ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор вважає, що справа може бути призначена до судового розгляду, просив викликати у судове засідання обвинуваченого, потерпілих та свідків, згідно поданого письмового клопотання. Також вважає, що обвинувальний акт складено відповідно до вимог ст. 291 КПК України й у ньому вказані всі фактичні обставини справи, підстав для його повернення прокурору не вбачає.

Потерпілі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , представник потерпілих адвокат ОСОБА_6 у підготовчому судовому засіданні підтримали клопотання прокурора і вважають, що обвинувальний акт складено відповідно до вимог ст. 291 КПК України і справа може бути призначена до судового розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_7 у підготовчому судовому засіданні фактично заперечив щодо можливості призначення справи до судового розгляду, вважає, що обвинувальний акт не в повній мірі відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки у такому процесуальному документі не конкретно, неповно викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, яке ставиться йому у вину; зокрема не вказані відомості про інших учасників вчинення кримінального правопорушення, за яких умов вчинялося кримінальне правопорушення, тощо; на його думку, з такими недоліками обвинувачення, при розгляді справи по суті можуть виникнути проблеми і це вплине на обґрунтованість та законність остаточного судового рішення, а тому просить повернути прокурору обвинувальний акт для усунення його недоліків.

Інших клопотань від учасників судового провадження про витребування певних речей чи документів, зміни чи скасування заходів забезпечення кримінального провадження, чи щодо обрання запобіжного заходу обвинуваченому, до суду не надійшло.

Суд, заслухавши позицію прокурора, клопотання обвинуваченого, думку з цього приводу решти учасників процесу, додатково вивчивши в нарадчій кімнаті обвинувальний акт, реєстр матеріалів досудового розслідування та додатки, у відповідності до положень ст. 314 КПК України, яка регламентує порядок та межі підготовчого судового засідання, приходить до висновку про обґрунтованість клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 щодо повернення прокурору обвинувального акту у даному кримінальному провадженні з підстав його невідповідності вимогам кримінального процесуального кодексу України, виходячи з наступних підстав.

У підготовчому судовому засіданні судом встановлено, що дане кримінальне провадження підсудне Бережанському районному суду Тернопільської області відповідно до ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 30 травня 2018 року. Підстав для закриття провадження та направлення його до відповідного суду для визначення підсудності немає.

Після отримання обвинувального акту суд зобов`язаний перевірити його на відповідність вимогам ст.291 КПК України, з`ясувати достатність фактичних і юридичних підстав для прийняття одного з рішень, передбачених ч.3 ст.314 КПК України, та вирішити питання, пов`язані з підготовкою кримінального провадження до судового розгляду. Завданням підготовчого провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу, зокрема ст. 291 КПК України.

Для ухвалення рішення про повернення обвинувального акта прокурору суд має встановити невідповідність форми чи змісту такого обвинувального акту положенням згаданої норми закону і не повинен вдаватися в оцінку доказів (їх належності і допустимості), оцінку належності проведення певних слідчих чи процесуальних дій або ухвалення певних процесуальних рішень.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт поряд з іншими реквізитами обов`язково повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення. При цьому, за змістом цієї норми, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті Закону України про кримінальну відповідальність.

У свою чергу, пунктом 1 ч.1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інші обставини, які мають значення для кримінального правопорушення. Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, які, виходячи зі змісту закону, має містити обвинувальний акт в формулюванні обвинувачення, з посиланням на фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими - покладається на слідчого, прокурора.

Аналіз змісту указаних вимог закону у їх сукупності свідчить, що формулювання в обвинувальному акті обвинувачення, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.

Про те, що кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, вказано й у підпункті «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною.

Так, у відповідності до ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно частини 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

З цього приводу Європейський суд з прав людини (далі Європейський суд) своїми рішеннями орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті ст. 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Європейський суд у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення («Камасінскі проти Австрії» від 19 грудня 1989 року).

Саме конкретності змісту обвинувачення стосуються й рішення Європейського суду у справах «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25 березня 1999 року, «Матточіа проти Італії» від 25 липня 2000 року, які відображають послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність не формального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Відповідно до вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Частиною 1 статті 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого Законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України. Правова кваліфікація дій особи повинна містити не тільки посилання на окрему статтю та її частину, а й точне формулювання, зокрема для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.

Слід також зазначити, що формулювання обвинувачення повинно ґрунтуватись на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості тощо.

Зазначені вимоги узгоджуються з висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року у справі № 5-328кс16, у якій суд звернув увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 712/13361/15 (провадження51-1604км18) судове рішення за відсутності конкретного обвинувачення не може бути законним і обґрунтованим.

Суд констатує, що в обвинувальному акті, складеному стосовно ОСОБА_7 містяться відомості про фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, також зазначена правова кваліфікація вчиненого ним кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статтю закону України про кримінальну відповідальність.

Разом з тим, як вважає суд, такий обвинувальний акт, в порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України не містить повного обвинувачення, а сформоване у ньому обвинувачення є неконкретним, що позбавляє обвинуваченого належно усвідомлювати його суть та захищатись від нього.

Як вважає суд, слідчим і прокурором при складанні обвинувального акту фактично знівельовано постулати провадження у справах щодо хуліганства.

Так, у відповідності до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22.12.2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство» зазначено, що в таких справах слід встановлювати характер дій кожного з учасників хуліганства (як обвинувачених, так і потерпілих). При цьому, у відповідності до п.п. 3 та 4 вказаної постанови Пленуму обов`язковому встановленню підлягає і спрямованість умислу, мотивів та цілей винуватців, наявність дій, які супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, що дозволяє відмежувати хуліганство від інших складів злочину.

Таким чином, як хуліганство можуть бути кваліфіковані дії учасників, які особисто вчиняли хуліганські дії.

Також, у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи» визначено, що у разі, коли до кримінальної відповідальності притягнуто декілька осіб, які діяли спільно з умислом на заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого, до обов`язкового з`ясування підлягає характер їх дій, ступінь участі у вчиненні злочину кожним з них окремо.

При формулюванні обвинувачення мав бути викладений стислий зміст правопорушення із зазначенням вказаних ознак злочину, часу, місця і способу протиправних дій, в чому обвинувачується кожна особа, коли і де у них виник намір на вчинення хуліганських дій, що кожний з обвинувачених зробив, і які наслідки від цього настали у потерпілих, які дії були самих потерпілих.

Згідно з приписами Закону правова кваліфікація є юридичною оцінкою вчиненого особою діяння з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначене свідчить про те, що правова кваліфікація повністю залежна від фактичних обставин кримінального правопорушення, а відтак формулювання обвинувачення, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими не можуть суперечити правовій кваліфікації, тобто юридичній оцінці зазначених дій.

Не вдаючись до аналізу доказів у справі, не оцінюючи правильність кваліфікації дій обвинуваченого та не вирішуючи питань, що притаманні для судового розгляду, дослідивши виключно обвинувальний акт та додатки до нього, суд вважає, що вказаний процесуальний документ не відповідає вимогам закону, а призначення судового розгляду за ним буде грубим порушенням права обвинуваченого на захист.

Так, орган досудового розслідування сформулював ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганства), групою осіб та навів правову кваліфікацію кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 296 КК України.

За змістом ст. 296 КК України, безпосереднім об`єктом хуліганства є громадський порядок, тобто комплекс суспільних відносин, які забезпечують нормальні умови життя людей у різних сферах суспільно корисної діяльності, спокійний відпочинок і дотримання правил поведінки в суспільному житті і побуті.

При цьому, обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього злочину (хуліганства) є супроводження грубого порушення громадського порядку з винятковим цинізмом або, як в даному випадку за версією органу досудового розслідування, з особливою зухвалістю, під яким слід розуміти нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, що спричинило тілесне ушкодження, чи знущання над потерпілим, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.

Відповідно до положень усталеної практики кримінального закону, вчинення хуліганських дій у присутності інших осіб, є однією з ознак, яка вказує на грубість порушення громадського порядку, яка в свою чергу визначається з урахуванням місця вчинення хуліганських дій, їх тривалості, кількості і характеристики потерпілих, ступеня порушення їхніх прав та законних інтересів тощо. Хуліганство визнається вчиненим групою осіб і кваліфікується за ч. 2 ст. 296 КК України у разі участі в злочинних діях декількох (двох і більше) виконавців незалежно від того, яка форма співучасті мала місце.

Як вважає суд, визначене у обвинувальному акті обвинувачення ОСОБА_7 не містить повного викладу об`єктивної сторони вчиненого ним кримінального правопорушення. А саме: у обвинуваченні вказано коли і куди обвинувачений ОСОБА_7 прибув із двома особами, щодо яких матеріали кримінального провадження виділені в окреме провадження, а також де і коли у нього ( обвинуваченого) виник умисел на вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення. Далі по тексту вказано: « ОСОБА_7 разом з особою, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, підішли до ОСОБА_4 , попередньо відштовхнувши від нього ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що перебувають у громадському місці, де знаходиться значна кількість сторонніх осіб… підійшли до ОСОБА_4 та умисно безпричинно розпочали конфлікт з останнім, у ході якого висловлювалися нецензурною лайкою». Далі по тексту обвинувачення описано вчинення ОСОБА_7 та ще двома особами, матеріли стосовно яких виділені в окреме провадження, дій, в процесі яких зазначеними особами наносилися удари потерпілим ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_5 , внаслідок яких ті отримані різного виду тілесні ушкодження (потерпілі ОСОБА_4 ОСОБА_9 та ОСОБА_11 - легкі, з короткочасним розладом здоров`я, потерпілі ОСОБА_5 та ОСОБА_10 легкі).

Зважаючи на зміст обвинувального акту, у сформульованому обвинуваченні ОСОБА_7 не вказані відомості щодо обставин, які є об`єктивною складовою злочину відповідно до вимог Загальної частини Кримінального кодексу України - час, місце, дата, за яких обвинувачений ОСОБА_7 , у групі із особами, щодо яких матеріали кримінального провадження виділені в окреме провадження, фактично вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, кваліфіковане органом досудового розслідування за ч.2 ст. 296 КК України.

Також в обвинуваченні не вказано у якому саме громадському місці перебував обвинувачений під час вчинення інкримінованих йому дій, чим була викликана присутність у такому громадському місці значної кількості сторонніх осіб і що це були за особи; не вказано чи був обвинувачений знайомий з потерпілими, не зазначено тривалості протиправних дій, які вмінені у вину обвинуваченому.

Окрім цього суд звертає увагу, що в обвинувальному акті зазначено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 296 КК України, яке інкриміноване ОСОБА_7 , вчинене ним у групі осіб, ще з двома особами, матеріали стосовно яких виділені в окреме провадження. Поряд з цим, кримінально-процесуальний статус таких осіб не визначено, як і не вказано жодних відомостей які ідентифікують таких осіб, не зазначена ступінь їх кримінальної відповідальності і описані в обвинувачені дії щодо таких осіб не конкретизовані; вказуючи про нанесення обвинуваченим й двома іншими особами ударів потерпілим і як наслідок спричинення їм тілесних ушкоджень, в обвинуваченні не конкретизовано і не розмежовано від якого саме удару і якої саме особи виникло кожне із виявлених у потерпілих тілесних ушкоджень.

Лише наведення органом досудового розслідування у сформульованому обвинуваченні обставин вчинення ОСОБА_7 та двома особами, щодо яких матеріали виділені в окреме провадження, активних дій, які виразились у нанесенні ударів потерпілим руками на ногами по різних частинах тіла, саме по собі не утворює складу хуліганства, з обов`язковими кваліфікуючими ознаками, визначеними диспозицією ч.2 ст. 296 КК України.

Як вважає суд, викладене прокурором у такій неконкретній формі обвинувачення стосовно ОСОБА_7 суттєво порушує право останнього на якісний захист, а також позбавляє суд можливості ухвалити будь-який вирок, адже згідно із ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи як виправданою, так і винуватою, в мотивувальній частині вироку зазначається, відповідно формулювання обвинувачення визнаного судом недоведеним, або ж доведеним.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України, оскільки такі об`єктивні обставини кримінального правопорушення підлягають доказуванню, їх відсутність у обвинуваченні дає підстави суду вважати, що обвинувачення ОСОБА_7 не може вважатися висунутим в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом України, що відповідно об`єктивно позбавляє суд можливості призначити такий обвинувальний акт до судового розгляду.

Такі недоліки обвинувального акту не можуть бути усунуті в ході судового розгляду, оскільки відповідно до частини 1 статті 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

При цьому суд враховує, що призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту, який не містить відповідних (вказаних вище) відомостей, розраховуючи на зміну обвинувачення прокурором в майбутньому, суд не може, оскільки чинним кримінальним процесуальним законодавством не визначено обов`язку прокурора усунути наведені порушення вимог закону у судовому засіданні шляхом зміни обвинувачення, оскільки це є його правом, а не обов`язком.

Окрім цього суд зазначає й про інші істотні порушення процесуального характеру у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.4 ст.216 КПК України, слідчі органів Державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування злочинів, вчинених, крім іншого, працівником правоохоронного органу.
Отже, кримінальні правопорушення, вчиненні, зокрема, працівниками Національної поліції України підслідні Державному бюро розслідувань.

Згідно з п. 1 Розділу XI Перехідних положень КПК України до дня введення в дію положень ч. 4 ст. 216 цього Кодексу повноваження щодо досудового розслідування здійснюють слідчі органів прокуратури, які користуються повноваженнями слідчих, визначеними цим Кодексом, - щодо злочинів, передбачених ч. 4 ст. 216 цього Кодексу.

З метою недопущення неоднакового застосування та неправильного тлумачення положень розділів X "Прикінцеві положення" та XI "Перехідні положення" Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) в частині, що стосується діяльності Державного бюро розслідувань України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в своїх роз`ясненнях "Щодо питань підслідності справ Державного бюро розслідувань України» від 02 березня 2016 року роз`яснив наступне.

Згідно з абзацом 3 пункту 1 Розділу X "Прикінцеві положення" КПК України положення частини 4 статті 216 КПК України вводяться в дію з дня початку діяльності Державного бюро розслідувань України (але не пізніше п`яти років з дня набрання чинності КПК України).

Передання матеріалів кримінального провадження слідчими органів прокуратури до відповідного підрозділу (органу) Державного бюро розслідувань України для продовження провадження відбувається відповідно до абзацу 2 пункту 4 Розділу VI Закону України "Про Державне бюро розслідувань" від 12 листопада 2015 року N 794-VIII та абзацу 2 пункту 1 Розділу XI "Перехідні положення" КПК України у тримісячний строк після початку здійснення Державним бюро розслідувань функції досудового розслідування.

Тобто початок дії положень частини 4 статті 216 КПК України пов`язаний не з моментом набрання чинності закону, який регулюватиме діяльність Державного бюро розслідувань України як державної установи, а з моментом початку здійснення останнім функцій органу досудового розслідування. До того часу згідно з абзацами 1 та 2 пункту 1 Розділу XI "Перехідні положення" КПК України повноваження щодо досудового розслідування здійснюють слідчі органів прокуратури.

Закон України «Про Державне бюро розслідувань» набрав законної сили 01.03.2016 року. Проте фактично сформовано вказаний орган було значно пізніше. Відповідно до вимог закону початок роботи слідчих Державного бюро розслідувань розпочинається з оголошення про початок роботи цього органу в офіційних джерелах масової інформації.

З реєстру матеріалів до обвинувального акту по вказаному кримінальному провадженню вбачається, що відомості про вчинене кримінальне правопорушення було внесено до ЄРДР 04 лютого 2018 року.

Обвинувальний акт по вказаному кримінальному провадженню було складено 25 травня 2018 року й у той же день він був затверджений прокурором.

25 травня 2018 року вказаний обвинувальний акт було направлено для розгляду до суду.

Офіційне оголошення про початок роботи Державного бюро розслідувань з 27 листопада 2018 року було опубліковане в газеті «Урядовий кур`єр» 23 листопада 2018 року.

Таким чином, оскільки офіційно Державне бюро розслідувань розпочало роботу вже після направлення обвинувального акту щодо ОСОБА_7 для розгляду по суті до суду, слідчі Державного бюро розслідувань не могли здійснювати досудове слідство у даному кримінальному провадженні, а відтак, воно відносилося до підслідності виключно слідчих органів прокуратури.

Отже, до початку діяльності Державного бюро розслідувань, відповідно до вказаних законодавчих положень, досудове розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками Національної поліції України, повинно здійснюватися виключно слідчими органів прокуратури (за винятком злочинів, передбачених ч. 5 ст. 216 КПК України).

Як вбачається з обвинувального акту:

«… 03 лютого 2018 близько 22 год. за адресою вул. Майдан Незалежності, 4, у м. Підгайці, поблизу кафе «Тралі-Валі», групою осіб спричинено тілесні ушкодження ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10

04 лютого 2018 року відомості за даним фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

19 лютого 2018 року кримінальне провадження №0000016 перекваліфіковано з ч. 1 ст. 125 КК України на ч. 2 ст. 296 КК України.

Прокуратурою області 15 лютого 2018 року розпочато кримінальне провадження №4 000036 за фактом вчинення 03 лютого 2018 року близько 22 год. у громадському місці за адресою: вул. Майдан Незалежності, 4 у м. Підгайці групою осіб з участю працівника поліції Підгаєцького відділення поліції Бережанського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_7 хуліганських дій та спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10

06 березня 2018 прокуратурою області доручено проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000016 від З лютого 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, слідчому управлінню Головного управління Національної поліції в Тернопільській області.

Надалі, 06 березня 2018 року кримінальне провадження № 0000036 від 15 лютого 2018 року об`єднано до провадження № 0000016 від 03 лютого 2018 року.

Досудове розслідування у кримінальному проваджені № 0000016 від 03 лютого 2018 року доручено здійснювати групі слідчих у складі: слідчого СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_12 (старший групи); слідчого СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_13 ; начальника відділу СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_14 ; слідчого СВ Підгаєцького відділення поліції Бережанського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_15 ; старшого слідчого СВ Підгацького відділення поліції Бережанського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_16 .

З0 березня 2018 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України...».

Як вбачається із відомостей про особу обвинуваченого, викладених у обвинувальному акті й не заперечено учасника процесу, на час вчинення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 кримінального правопорушення й станом на дату направлення даного кримінального провадження до суду, він перебував на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції № 2 Підгаєцького відділення поліції Бережанського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області.

Виходячи зі змісту обвинувального акту та Реєстру матеріалів досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, проведення досудового слідства у ньому здійснювалося виключно слідчими органів Національної поліції.

Обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні складено слідчим слідчого управління Головного Управління Національної поліції в Тернопільській області ОСОБА_17 , затверджений прокурором у кримінальному провадженні - прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури ОСОБА_18 .

Суд звертає увагу, що у цій частині обвинувального акту не дотримана процесуальна вимога необхідності вказання повних відомостей про таких процесуальних осіб (у д. в. їх імені та по батькові).

Відомостей про процесуальне рішення уповноваженого прокурора щодо зміни підслідності розслідування даного кримінального провадження зі слідчих органів Національної поліції на слідчі органи прокуратури, у наданих суду матеріалах справи немає.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що проведення досудового розслідування слідчими органами Національної поліції в Тернопільській області щодо злочину в якому обвинувачують ОСОБА_7 , враховуючи, що останній на час вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення був і є (згідно обвинувального акту) інспектором сектору реагування патрульної поліції № 2 Підгаєцького відділення поліції Бережанського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області, а відтак працівником правоохоронного органу, не узгоджується з вимогами КПК України.

Суд звертає увагу, що у групу слідчих у даному провадженні були включені й слідчі поліцейського підрозділу у якому служить як працівник правоохоронного органу обвинувачений ОСОБА_7 - Підгаєцького відділення поліції Бережанського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області.

Вказані обставини свідчать, що досудове розслідування даного кримінального провадження, а також складання у ньому обвинувального акта, проводили не уповноважені на це процесуальні особи, а відтак вказаний процесуальний документ складено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що безумовно перешкоджає призначенню такого кримінального провадження до судового розгляду.

Отже, не надаючи жодної юридичної оцінки ні діям обвинуваченого, ні зібраним доказам чи іншим обставинам справи, суд констатує, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні було проведено з порушенням правил підслідності, не уповноваженим на те органом, наданий на судовий розгляд обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні складено неналежною процесуальною особою й така обставина, беззаперечно, поряд і з іншими, вищезгаданими недоліками обвинувального акту в частині неконкретного формулювання обвинувачення стосовно ОСОБА_7 , унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист обвинуваченого від пред`явленого обвинувачення, як і можливість забезпечення справедливого судового розгляду відповідно до Європейської Конвенції з прав людини та ч. 4 ст. 216 КПК України.
Як вважає суд, такі обставини безперечно суттєво порушують право обвинуваченого на захист і вказані недоліки не можуть бути усунуті під час судового розгляду, а відтак позбавляють суд можливості призначити кримінальне провадження до судового розгляду, що є безумовною підставою для повернення обвинувального акту прокурору, що узгоджується з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, який надає таке право суду у підготовчому судовому засіданні.

Як вважає суд, повернення прокурору такого перевіреного судом обвинувального акту разом з додатками буде відповідати вимогам ст.2 КПК України, за якою завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 291, 314, 315 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному в ЄРДР за №-120 182 101 600 00016 стосовно ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України - повернути прокурору для усунення недоліків та приведення обвинувального акту у відповідність до вимог Кримінального процесуального кодексу України, впродовж розумного строку, який буде об`єктивно достатнім для усунення цих недоліків, а саме протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з моменту його отримання.

Повний текст ухвали складено в межах строків, визначених ч. 2 ст. 376 КПК України та оголошено 22 лютого 2019 року о 10 годині 00 хвилин.

На ухвалу суду може бути подано апеляцію до Тернопільського апеляційного суду через Бережанський районний суд на протязі семи днів з дня проголошення ухвали.
Ухвала суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.
Копія ухвали негайно після її проголошення вручається учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя Бережанського районного суду

Тернопільської області ОСОБА_1