Ухвала

Іменем України
11 лютого 2019 року
м. Київ
Справа № 755/10941/18
Провадження № 51-523ск19
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року щодо ОСОБА_4 ,

встановила:
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 серпня 2018 року задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №4 та звільнено ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006494 від 07 липня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, у зв`язку з дійовим каяттям, а кримінальне провадження закрито.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року зазначене судове рішення щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржуване судове рішення щодо ОСОБА_4 та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. В обґрунтування своєї позиції вказує на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував до ОСОБА_4 , звільненої від кримінальної відповідальності у зв`язку із дійовим каяттям, спеціальної конфіскації. Зауважує, що відшкодування матеріальних збитків не є перешкодою для застосування спеціальної конфіскації, на що апеляційний суд уваги не звернув та не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ст. 45 КК України особа, яка вперше вчинила злочин невеликої тяжкості або необережний злочин середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона після вчинення злочину щиро покаялася, активно сприяла розкриттю злочину і повністю відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.
Як убачається з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, звільняючи ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 45 КК України, суд першої інстанції у повній мірі з`ясував усі обставини, що мають значення для прийняття такого рішення, зокрема, встановив, що ОСОБА_4 вперше вчинила злочин невеликої тяжкості, щиро розкаялась, активно сприяла розкриттю цього злочину та повністю відшкодувала заподіяну шкоду.
А тому суд, дійшовши обґрунтованого висновку про дійове каяття ОСОБА_4 , правильно звільнив її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 45 КК України. І ця обставина прокурором у касаційній скарзі не заперечується.
Доводи прокурора, викладені в касаційній скарзі, про незастосування до ОСОБА_4 спеціальної конфіскації є безпідставними.

Згідно з ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само у разі вчинення інших злочинів, перелік яких наведено у цій нормі, зокрема ч. 1 ст. 190 КК України.
Відповідно до вимог п.3 ч. 1 ст. 96-2 КК України та положень п.5 ч. 9 ст. 100 КПК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були предметом злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходить у власність держави.

Під майном, в даному випадку це гроші як предмет злочину, слід розуміти речі матеріального світу, яким притаманні специфічні ознаки фізичного, економічного та юридичного характеру.
Системно-структурний аналіз положень Кримінального кодексу України свідчить, що за своєю правовою природою спеціальна конфіскація не є покаранням, а належить до інших заходів кримінально-правового характеру, які полягають у передбачених законом обмеженнях прав і свобод особи, що не мають карального навантаження, а спрямовані на забезпечення безпеки суспільства шляхом реалізації превентивної мети утримання винних від скоєння нових протиправних діянь та усунення умов, які сприяють їх вчиненню.
Отже, спеціальна конфіскація є заходом процесуального примусу, який обтяжує становище особи. Тому при застосуванні інституту спеціальної конфіскації слід дотримуватися принципу справедливого балансу між інтересами суспільства та необхідністю дотримання прав потерпілого.
Тягар доведення необхідності застосування спеціальної конфіскації покладається на сторону обвинувачення, яка має обґрунтувати свої доводиі вказати, що саме підлягає спеціальній конфіскації гроші, цінності тощо, та чи вирішувалось питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження щодо майна з метою забезпечення спеціальної конфіскації.
Так, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України з метою забезпечення спеціальної конфіскації у кримінальному провадженні допускається арешт майна.
Згідно з ч. 4 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому п. 2 ч. 4 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених КК України.
З клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором (ч.1 ст. 171 КПК України).
Як убачається з копій судових рішень, прокурор у своєму клопотанні про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, у зв`язку із дійовим каяттям, питання про застосування щодо неї спеціальної конфіскації не ставив. Крім того, прокурором не надано суду будь яких документів, які б підтверджували наявність грошей, цінностей чи іншого майна, що є предметом спеціальної конфіскації.
Також відсутні підстави вважати, що в цьому кримінальному провадженні вирішувалось питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження щодо майна з метою забезпечення спеціальної конфіскації, адже клопотань про це від сторони обвинувачення до суду не надходило.
Апеляційний суд, переглянувши в апеляційному порядку ухвалу районного суду, дав належну оцінку доводам апеляційної скарги заступника прокурора м. Києва про незастосування щодо ОСОБА_4 спеціальної конфіскації із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказану ухвалу без зміни.
В касаційній скарзі прокурор, порушуючи питання про необхідність застосування до ОСОБА_4 спеціальної конфіскації, по суті ставить питання про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Проте, поняття «спеціальна конфіскація» та «відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням» не є тотожними.
Відповідно до ч. 1 ст. 127 КПК України підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення.
Згідно копій судових рішень, ОСОБА_4 відшкодувала завдану кримінальним правопорушенням шкоду в повному розмірі 9486 гривень, які повернула законному володільцю Державній казначейській службі України у м. Києві.
Отже, спеціальній конфіскації підлягає саме те майно, що має матеріальну цінність та є в наявності сторони обвинувачення як предмет доказування, а не абстрактне поняття про нього.
Якщо особа, шляхом обману, маючи прямий умисел та корисливі мотиви на незаконне збагачення та з метою поліпшення свого матеріального становища, заволоділа грошовими коштами державного бюджету, розпорядилася ними на власний розсуд, але відшкодувала завдану шкоду в повному обсязі, тому накладення на неї заходів примусу у виді спеціальної конфіскації покладе на неї додатковий тягар, оскільки відсутній предмет спеціальної конфіскації.
Аналізуючи ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги заступника прокурора м. Києва, які аналогічні доводам касаційної скарги прокурора, та слушно зазначив, що підстав для застосування до ОСОБА_4 спеціальної конфіскації, передбаченої ст. 96-1 КК України, немає, оскільки остання відшкодувала завдану кримінальним правопорушенням шкоду в повному розмірі.
Ухвала апеляційного суду належно мотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З урахуванням наведеного, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів
постановила:
Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3