КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №11-кп/824/955/2019 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового

засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0000074 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_6 на вирок Іванківського районного суду Київської області від 27.11.2018 року щодо обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, освіта середня, працючого на посаді підсобного робітника дільниці з питань поховань в КП «УЖКГ «Гостомель», неодруженого, уродженця с. Стещино Поліського району Київської області, є таким, що не має судимості відповідно до ст. 89 КК України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Іванківського районного суду Київської області від 27.11.2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробовуванням і призначено іспитовий строк 2 роки.
Відповідно до ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
В задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 відмовлено.
Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду, 7 лютого 2018 року, приблизно о 19 - й годині, ОСОБА_10 , прийшов на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що останній відсутній за місцем свого проживання, з метою вчинення крадіжки.
В подальшому, з метою реалізації свого злочинного, протиправного умислу, ОСОБА_10 зайшов на територію подвір`я. Підійшов до господарського приміщення, де, руками, зірвав скобу навісного замка вхідних дверей зазначеного приміщення, проник до середини, звідки таємно, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення за рахунок чужого майна, викрав металеві інструменти, а саме ріжкові ключі розмірами 13 - 15, 14 - 17 (2шт), 22 - 24, 20 - 22, 17 - 16, 17 - 19 (2 шт.), 14 - 12, 30 - 27 мм, торцеві головки розміром 24 мм, два зубила, ключ трубчастий торцевий розміром 22 - 21 мм, ключі накидні розміром 17 - 18 мм, 50 - 36 мм, ключ шестигранний, ключ торцевий вигнутий розміром 10 - 8 мм, 13 - 10 мм, ключ накидний розміром 14 мм, загальною вартістю 844 гривні 91 копійка, ключі шестигранні в кількості 2 штук, ключ накидний багатогранний розміром 24 мм, ключі накидні (4 шт.), ключі шестигранні (6 шт.) вартість, яких встановити не представилось можливим та вироби із чорних металів загальною вагою 19 кг., вартістю 6 гривень за один кілограм на суму 114 гривень, а всього викрав майна на загальну суму 958 гривень 91 копійка.
Своїми умисними, протиправними діями, які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), поєднаному з проникненням у інше приміщення ОСОБА_10 спричинив ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 958 гривень 91 копійка.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_6 просить вирок Іванківського районного суду Київської області від 27 листопада 2018 р. відносно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді 4-х (чотирьох) років позбавлення волі, без застосування положень ст.ст. 75, 76 КК України, а також просить задовольнити його цивільний позов в повному обсязі, в розмірі 11108 грн. 91 коп., стягнувши вказані кошти з обвинуваченого ОСОБА_7 , на його користь (за вирахуванням 1000 грн., яку ОСОБА_7 йому перерахував безпосередньо перед самим судовим засіданням місцевого суду).

За доводами апелянта, призначене ОСОБА_7 покарання є несправедливим внаслідок мякості.

В обгрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що суд безпідставно вказав як пом`якшувальні обставини на те, що ОСОБА_7 нібито щиро розкаявся в скоєному злочину, відшкодував завдану йому шкоду, однак, на переконання потерпілого це не відповідає дійсності, оскільки до сьогоднішнього дня ОСОБА_7 не те щоб відшкодувати завдану ним йому шкоду в повному їй обсязі, а навіть не прийшов до нього та не попросив пробачення, заявлене ним «розкаяння» в судовому засіданні було, на думку апелянта, лише формальне та нещире, щоб лише розчулити суд та уникнути справедливого покарання, яке він повністю заслужив.

Також апелянт вказує на те, що суд також належним чином не оцінив факт раніше засудження ОСОБА_7 по аналогічному тяжкому умисному злочину, його по-суті негативної характеристики по місцю його проживання, що підтверджує, на думку апелянта, формальне визнання ним своєї вини та формальне розкаяння в його скоєнні.

На переконання потерпілого, ОСОБА_7 за скоєний ним тяжкий злочин, враховуючи всі обставини справи та саму особу підсудного, заслуговує на більш суворе покарання, ніж те, яке йому визначив Іванківський районний суд своїм вироком від 27 листопада 2018 р., а саме - пов`язане з реальним позбавленням волі.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 просить апеляційну скаргу ОСОБА_6 на вирок Іванківського районного суду Київської області від 27 листопада 2018 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України залишити без задоволення, а вирок Іванківського районного суду Київської області від 27 листопада 2018 року - без зміни.

Сторона захисту вважає, що вирок Іванківського районного суду від 27.11.2018 року є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Суд першої інстанції, під час ухвалення вказаного вироку, об`єктивно з`ясував та дослідив всі обставини справи, навів належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення, і тому, на думку захисту, апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_6 слід залишити без задоволення, а вирок Іванківського районного суду від 27.11.2018 року - без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого на підтримання апеляційної скарги, пояснення прокурора, захисника та обвинувченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілого, вказуючи при цьому на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга потерпілого не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої і снтанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), поєднаного з проникненням у інше приміщення, за обставин, викладених у вироку, підтверджується наведеною сукупністю належних та допустимих доказів у кримінальному провадженні, та в цій частині вирок суду потерпілим в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду в цій частині колегією суддів не перевіряється.

За встановлених судом фактичних обставин справи, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України.

Що стосується покарання, призначеного ОСОБА_7 , справедливість якого оскаржена потерпілим ОСОБА_6 , то колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, тяжкості вчиненого злочину та його особі, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 65 КК Українита п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Положення ст. 50 КК України визначають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження при виборі заходу примусу і порядку його відбування ОСОБА_7 разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, суд врахував дані про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які відповідно до положень закону України про кримінальну відповідальність, в тому числі статтей 66-67 КК України, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
Так, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання, з зазначенням цього у вироку, врахував тяжкість вчиненого ним злочину, дані про особу винного, який є несудимим у відповідності до вимог ст. 89 КК України, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, працює на посаді підсобного робітника дільниці з питань поховань в КП «УЖКГ» «м. Гостомель», де характеризується позитивно.

Крім того, суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 щире каяття, добровільне відшкодування потірпілому збитків, заподіяння яких інкримінується, та не встановив обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого.

З врахуванням всіх наведених обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції названого Закону про кримінальну відповідальність.

Саме таке ж покарання просить призначити за наслідками апеляційного розгляду і потерпілий, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення його апеляційної скарги щодо скасування вироку в частині призначеного покарання.
Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілого щодо безпідставності застосування судом першої інстанції до обвинуваченого ОСОБА_7 вимог ст. 75 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим.
З вироку суду вбачається, що при вирішенні питання про застосування ст. 75 КК України щодо ОСОБА_7 суд першої інстанції належним чином дослідив та оцінив всі обставини, які мають значення для справи, у тому числі ступінь суспільної небезпеки вчиненого; конкретні обставини вчинення злочину та відношення обвинуваченого до вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, зокрема, те, що обвинувачений у відповідності до вимог ст. 89 КК України є таким, що не має судимості, а також дані досудової доповіді, отриманої від органів пробації про те, що виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства можливе, з покладенням на нього обовязків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.
Відтак, суд першої інстанції належним чином обґрунтував підстави для висновків про можливість виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів без реального відбування покарання, і з ними погоджується колегія суддів.
Щодо стосується доводів апеляційної скарги потерпілого про безпідставність врахування судом першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_7 щирого каяття, а також відшкодування шкоди потерпілому, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки з аудіозапису судових засідань суду першої існтанції вбачається, що в судовому засіданні ОСОБА_7 неодноразово просив вибачення у потерпілого ОСОБА_6 , робив він це неодноразово і в суді апеляційної інстанції.

Окрім того, з показань самого потерпілого під час апеляційного розгляду вбачається, що ще в день виявлення скоєного кримінального правопорушення, ОСОБА_7 приходив до потерпілого вибачатись, однак, потерпілий такі вибачення не прийняв. Більш того, про розкаяння обвинуваченого у вчиненому свідчать і його фактичні дії, зокрема, ОСОБА_7 , розуміючи свою провину перед потерпілим, вибачився перед ним, вказав про готовність понести покарання за вчинене, після чого, не дивлячись на те, що викрадені ним у потерпілого речі були повернуті потерпілому, обвинувачений відшкодував потерпілому розмір збитків, які зазначені у висновку судово-товарознавчої експертизи у розмірі 1 000 (однієї тисячі) гривень, шляхом переказу вказаних коштів на ім`я потерпілого, адже, він відмовився їх приймати особисто, що вірно було враховано судом першої інстанції при прийнятті вироку.

Що стосується доводів потерпілого про безпідставну відмову суду у задоволенні його цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 11 108,91 коп., то колегія суддів зауважує, що дійсно, з позовних вимог ОСОБА_6 вбачається, що матеріальну шкоду, яку завдав йому ОСОБА_7 , потерпілий оцінив у розмірі 11 108, 91 грн. Разом з тим, перелік майна, вартість якого просив відшкодувати потерпілий значно відрізняється від переліку майна, викрадення якого інкримінувалось ОСОБА_7 .
Оскільки, відповідно до вимог ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта, то суд першої інстанції, обгрунтовано дійшов висновку, що оскільки судом встановлено, що злочинними діями ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_6 завдано матеріальної шкоди на суму, визначену висновком судово - товарознавчої експертизи в розмірі 958 грн. 91 коп., то відповідно до вимог ст. 1192 ЦК України, ОСОБА_7 повинен відшкодувати потерпілому саме цю суму. А з врахуванням наявних у провадженні даних про сплату ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_6 відшкодування у сумі 1000, 00 грн., суд першої інстанції, обгрунтовано відмовив у задоволенні решти позовних вимог потерпілого.

А відтак, колегія суддів вважає вирок суду законним та обґрунтованим і не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги поетріплого ОСОБА_6 .

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Вирок Іванківського районного суду Київської області від 27.11.2018 року щодо ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4