ІМЕНЕМ УКРАЇНИ УХВАЛА КИЇВСЬКОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
25 жовтня 2018 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1
Суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
При секретареві ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ріжки, Таращанського pайону, Київської області, громадянина України, з освітою середньою, не працюючого, не одруженого, без реєстрації проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 04.12.2008 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч.2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, від відбування якого звільнений 21.01.2015 року по відбуттю строку, обвинуваченого за ч.2 ст. 186 КК України,
засуджено за ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років; та
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця АР Крим, громадянина України, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засуджено за ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , судова колегія, -
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_9 та ОСОБА_6 засуджені за відкрите викрадення чужого майна, вчиненого за попередньою змовою, яке вони вчинили при наступних обставинах.
12 жовтня 2017 року приблизно о 00 год. 20 хв. ОСОБА_6 та ОСОБА_9 перебуваючи на проспекті Лобановського,196, в м. Києві, помітили раніше їм незнайому ОСОБА_11 , та вирішили відкрито заволодіти її майном.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій, не піддаючи сумнівам правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи і юридичної кваліфікації скоєного, водночас, посилаючись на те, що суд при винесені вироку не врахував пом`якшуючих обставини відносно нього, а саме: він не був ініціатором скоєння злочину, відіграв пасивну роль у вчиненні кримінального правопорушення, від якого тяжких наслідків не настало, є соціально зайнятою особою, бо офіційно працює та характеризується по місцю роботи позитивно, раніше не судимий та не притягувався до будь-яких видів відповідальності, на спеціальних обліках не перебуває, отже висновок суду першої інстанції, що до нього неможливо застосувати звільнення від відбування покарання з випробуванням, бо його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства неможливе є необґрунтованим, протягом досудового розслідування та судового розгляду справи застосований до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту не порушував, забезпечував належну процесуальну поведінку, а тому просить призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.
Заслухавши доповідь судді, виступи обвинуваченого на підтримку апеляційних вимог з доповненням про наявність на його утриманні дружини і малолітньої дитини, а прокурора проти їх задоволення, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного розгляду в сукупності з матеріалами кримінального провадження, судова колегія визнає наступне.
Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_6 спільно та за попередньою змовою з ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України за описаних у вироку обставин та правильність юридичної кваліфікації скоєного ним, ґрунтуються не лише на визнанні своєї провини самими обвинуваченими, але й сукупності інших належних, допустимих, достовірних та достатніх для висновків по суті кримінального провадження доказів, які були судом повно та правильно досліджені, викладені у вироку та отримали відповідну оцінку; ніким ці докази в апеляційному засіданні не оскаржені, а тому, розглядаючи кримінальне провадження в межах апеляційних вимог, судова колегія зі вказаними вище висновками суду першої інстанції погоджується, не досліджуючи та не оцінюючи їх.
Що ж стосується висновків про обрання ОСОБА_6 реального покарання у виді позбавлення волі та неможливість звільнити його від відбування такого покарання з випробуванням, які й оскаржені апелянтом, то при вирішенні цих питань, і це прямо вказано у вироку, суд першої інстанції вказав на конкретні обставини злочину, відсутність обставин, які обтяжували б чи пом`якшували покарання, позицію прокурора та потерпілої в судовому засіданні, персональні ролі обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення і саме з урахуванням вказаного прийшов до переконання про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді реального позбавлення волі, не знайшовши підстав для застосування до обвинувачених звільнення від відбування покарання з випробуванням та визнавши, що лише таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених і упередження вчинення нових злочинів.
Мав при цьому на увазі суд також і дотримання ОСОБА_6 обраного йому запобіжного заходу у виді домашнього арешту.
Таким чином, практично всі доводи, покладені обвинуваченим в основу апеляційної скарги, суду при прийнятті оскарженого рішення були відомі і враховані, хоча і не описані у вироку настільки повно, як вказує обвинувачений.
Відносно доводів апелянта, висловлених безпосередньо в апеляційному засіданні, про наявність на його утриманні дружини та малолітньої дитини, то такі відомості у кримінальному провадженні відсутні, не надані ним і в апеляційне засідання, а тому судова колегія не може взяти їх до уваги.
До того ж, самі по собі ці доводи не можуть бути визнані обставинами, які пом`якшують покарання у значенні ст. 66 КК України з урахуванням всього вказаного вище.
Факт вилучення викраденого в результаті грабунку майна невдовзі після скоєного злочину та його повернення потерпілій, всупереч міркуванням апелянта, не свідчить про відсутність тяжких наслідків, а вказує лише на повернення органом досудового розслідування викраденого майна, а не добровільне відшкодування заподіяної шкоди, отже також не може бути визнане обставиною, що пом`якшує покарання в значенні ст. 66 КК України.
Офіційне працевлаштування ОСОБА_6 верстатником деревообробних верстатів у ТОВ «Даніком Груп» з 17 жовтня 2017 року в матеріалах кримінального провадження тричі підтверджений копіями однієї довідки, але будь-яких відомостей, які охарактеризували б його особу в цих матеріалах нема.
Отже апелянтом не наведено будь-яких належних доводів на обґрунтування апеляційних вимог.
Натомість, як видно зі справи, хоча ОСОБА_6 , і виконував менш активну роль у вчиненому, але спільні дії грабіжників відзначались зухвалістю, відвертою зневагою до встановлених у суспільстві норм моралі, чужим майном вони відкрито заволоділи на велику суму, і в тому числі саме ОСОБА_6 взяв собі мобільний телефон «iPhone 7 Plus 128 GB» вартістю 26 тисяч гривень.
За таких обставин, та за відсутності будь-яких обставин, які пом`якшували б покарання, суд прийшов до правильного висновку про необхідність призначити ОСОБА_6 покарання у виді реального позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч.2 ст. 186 КК України, яке відомостям про його особу та фактичним обставинам кримінального провадження, в цілому, відповідає і не може бути визнане явно несправедливим внаслідок надмірної суворості.
В силу викладеного, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, бо судом ухвалено законний, обґрунтований і вмотивований вирок.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року відносно нього та ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.
Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення.

Судді: