№ 243/8398/18
№ 1-кп/243/200/2019
ВИРОК
іменем України

13 лютого 2019 року м. Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

при секретарях судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Слов`янського міськрайонного суду Донецької області в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000145 від 10.05.2018 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Радехів Львівської області, РНОКПП: НОМЕР_1 , громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, учасника бойових дій, військовослужбовця служби за контрактом, старшого навідника 1 гаубично-артилерійського взводу гаубичної батареї військової частини НОМЕР_2 (нині військова частина НОМЕР_3 ), у військовому званні солдат, одруженого, який має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

1)28.10.2015 р. Беловодським районним судом Луганської області за ст.407 ч.4 КК України до покарання у виді штрафу в сумі 5950 грн., штраф не сплачений,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем служби за контрактом у військовому званні солдат та проходячи її на посаді старшого навідника 1 гаубично-артилерійського взводу гаубичної батареї військової частини польова пошта НОМЕР_2 , яка на момент вчинення злочину дислокувалась у м.Святогірськ Донецької області, 05 грудня 2016 року, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, вчинив самовільне залишення військової частини польова пошта НОМЕР_2 (нині військова частина НОМЕР_3 ), яка на момент вчинення злочину дислокувалася у АДРЕСА_3 , без поважних на те причин до 10 травня 2018 року ухилявся від несення обов?язків військової служби, проводячи час на власний розсуд, не пов?язуючи його з виконанням обов?язків військової служби в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 визнав повністю свою провину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та суду пояснив, що дійсно 05 грудня 2016 року самовільно залишив військову частину та знаходився за місцем свого мешкання. Причиною неповернення до військової частини зазначив, що у нього помер батько, згодом народилася дитини, а 10.05.2018 р. він добровільно прибув до військової частини та продовжив військову службу, звільнився 08.08.2018 р. по закінченню контракту. Поважних причин для залишення військової частини не мав. У вчиненому щиро розкаявся.

Окрім повного визнання своєї провини обвинуваченим, провина обвинуваченого ОСОБА_6 в скоєнні кримінального правопорушення підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами.

Відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 по стройовій частині від 13.10.2016 року № 291 ОСОБА_6 був зарахований до списків особового складу військової частини, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду старшого навідника гаубично-артилерійського взводу гаубично-артилерійської батареї військової частини польова пошта НОМЕР_2 .

З матеріалів службового розслідування (наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 05.12.2016 р. № 584, акту службового розслідування) вбачається, що 05 грудня 2016 року старший солдат ОСОБА_6 самовільно залишив місце служби військову частину НОМЕР_3 , що дислокувалася в АДРЕСА_3 .

Аналізуючи вищезазначені докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що вказані вище докази є достовірними, доповнюють один одного, перебувають між собою у взаємозв`язку, тобто подія кримінального правопорушення мала місце, провину обвинуваченого повністю доведено, а вчинене обвинуваченим ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 4 ст. 407 КК України, тобто нез?явлення вчасно до військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Згідно роз`яснень п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року (із змінами та доповненнями), суди, вирішуючи питання про вид і розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у скоєнні злочину, зобов`язані дотримуватися загальних принципів призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, брати до уваги ступінь тяжкості скоєного злочину, дані щодо винної особи та обставини справи, які обтяжують або пом`якшують покарання.

При визначенні міри покарання обвинуваченому у відповідності до ст. 65 КК України, суд приймає до уваги конкретні обставини вчиненого обвинуваченим, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення: сукупність усіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, віднесення кримінального правопорушення законодавством до тяжких злочинів, характер, ступінь його суспільної небезпеки; ступінь негативної майнової шкоди і наслідків (майнової шкоди не завдано, тяжких наслідків не настало), відомості про особу обвинуваченого (має стійкі соціальні зв`язки, малолітню дитину, позитивно характеризується за місцем проходження служби, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного кримінального правопорушення, вчинив кримінальне правопорушення у молодому віці).

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , відповідно до ст. 67 КК України, судом визнається рецидив злочину, оскільки судимість обвинуваченого за попереднім вироком у відповідності до п.5 ч.1 ст.89 КК України не погашена.

Підсумовуючи вищенаведене, суд визнає необхідним та достатнім для виправлення і попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень призначення остаточного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 був засуджений Беловодським районним судом 28.10.2015 р. до покарання у виді штрафу в сумі 5950 грн. (350 неоподаткованих мінімумів доходів громадян), вирок набрав законної сили 27.11.2015 р., штраф сплачений не був. Згідно з п.1 ч.1 ст.80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком (у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі), його не було виконано протягом 2 років. Однією з підстав звільнення від відбування покарання згідно ст.152 КВК України є закінчення строків давності обвинувального вироку. Таким чином, підстав для застосування положень ч.1 ст.71 КК України немає.

Суд вважає, що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та запобігання вчинення ним нових злочинів.

Цивільний позов по справі не заявлений, судових витрат, речових доказів немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 369-370,374 КПК України, -

У Х В А Л И В:

Визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України і призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

В силу ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням протягом 2 (двох) років іспитового строку, якщо він протягом визначеного судом строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов?язки.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України зобов?язати ОСОБА_6 періодично з?являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Запобіжний захід відповідно до видів, передбачених ст. 131 КПК України, не застосовувався.

Апеляційна скарга на вирок суду подається до Донецького апеляційного суду через Слов`янській міськрайонний суд Донецької області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок постановлено та підписано в нарадчій кімнаті в єдиному екземплярі.

Суддя
Слов`янського міськрайонного суду ОСОБА_1