Дата документу 15.01.2019 Справа № 336/1024/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/96/19
Єдиний унікальний № 336/1024/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 185 ч.1 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного судуу складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000534 відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, зареєстрованого та який мешкає в АДРЕСА_1 , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ст. 185 ч.1 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі прокурор, не обговорюючи питання винуватості чи не винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, вказану ухвалу суду вважає незаконною та необґрунтованою. В обґрунтування вказує, що з приводу твердження суду щодо невідповідності обвинувального акту вимогам п. 5 ч.2 ст. 291 КПК України наголошує, що в обвинувальному акті вказано, що саме у обвинуваченого наявний умисел на таємне викрадення чужого майна. Як вбачається з обставин вчиненого кримінального правопорушення, стороною обвинувачення чітко вказано складові об`єктивної сторони, а саме те, що обвинувачений протиправно вилучив майно яке належить ПАТ «Укртелеком», тим самим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 185 КК України.

Крім того, в ухвалі суду вказано, зо з пред`явленого обвинувачення не зрозуміло чи закінчений злочин чи лише замах на крадіжку, а крім того не вказана вартість викраденого майна. Суд першої інстанції, поклавши в обґрунтування прийнятого за результатами підготовчого судового засідання рішення про повернення прокурору обвинувального акту за обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, вищевикладені підстави, допустив грубе порушення вимог ст. 370 КПК України, обґрунтовуючи прийняте рішення обставинам, які насправді не мають місця, та не наводячи достатніх підстав та мотивів для прийняття такого рішення. Просить ухвалу суду скасувати, а кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

В запереченні за апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_6 просить залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги;прокурора, який підтримав апеляційну скарг; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Згідно зі змістом судового рішення, прокурором Запорізької місцевої прокуратури № 1 до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя направлено кримінальне провадження з обвинувальним актом за звинуваченням ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 1 КК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 , у скоєні злочину, передбаченого ст. 185 ч.1 КК України, повернуто прокурору, як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги виходить з наступного.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Положення ч. 4 ст. 110 КПК України визначають, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

В свою чергу, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України регламентує, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, до яких віднесені подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; та інші обставини, - покладається на слідчого, прокурора.

Аналіз змісту указаних вимог закону у сукупності свідчить про те, що формулювання в обвинувальному акті обвинувачення, яке за визначенням у п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, є твердженням про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.

Про те, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, вказано й у підпункті "а" пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною.

З даного приводу Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2000 року у справі "Маттоціа проти Італії" зазначив, що "…обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.".

При цьому, Європейський суд з прав людини також вказав "…межі гарантій, передбачених підпунктом "а" пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження." (рішення: від 9 березня 2011 року у справі "Жупнік проти України", від 25 березня 1999 року у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції").

З огляду на вищенаведене та враховуючи специфіку судового розгляду, який відповідно ч. 1 ст. 337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, на основі засади змагальності сторін, у підготовчому судовому засіданні суд наділений повноваженнями перевірити повноту і правильність викладених в обвинувальному акті відомостей, які вимагаються ст. 291 КПК України, з правової точки зору, але не вдаючись до їх оцінки, а звідси дійти висновку про можливість чи неможливість здійснення судового розгляду на підставі такого обвинувального акта.

Як вбачається з обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000534щодо ОСОБА_6 , при його складенні та, відповідно, висуненні обвинувачень, орган досудового розслідування положень закону, про які зазначено вище, не дотримався, у зв`язку із чим суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про неможливість призначення судового розгляду на підставі такого обвинувального акта внаслідок його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що у цьому обвинувальному акті сформульоване обвинувачення ОСОБА_6 про те, що останній 02.02.2018 року приблизно о 14 годині 00 хвилин, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, знаходячись біля будинку № 16а по вул. Бочарова в м. Запоріжжі, з корисливих мотивів, будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно шляхом вільного доступу, відкрив кришку комунікаційного колодязю, після чого за допомогою обох рук витягнув комунікаційний мідний кабель марки ТППеп 100х2х0,4 довжиною 7 метрів, який на праві власності належить ПАТ «Укртелеком», перерізавши його з обох боків комунікаційного колодязю за допомогою секатору. Після чого змотав кабель, поклавши його до мішку та направився до будинку 33 по вул. Пархоменка в м. Запоріжжі, де був зупинений працівниками поліції.
Своїми діями ОСОБА_6 завдав ПАТ «Укртелеком» матеріальну шкоду на суму 1073, 40 грн. Дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ст. 185 ч.1 КК України.

Згідно до роз`яснень п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» , розмір майна, яким заволоділа винна особа в результаті вчинення відповідного злочину, визначається лише вартістю цього майна, яка виражається у грошовій оцінці. Вартість викраденого майна визначається за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину, а розмір відшкодування завданих злочином збитків - за відповідними цінами на час вирішення справи в суді. За відсутності зазначених цін на майно його вартість може бути визначено шляхом проведення відповідної експертизи.

Аналіз обвинувального акту свідчить про те, що органи досудового слідства не вказали вартість викраденого майна, а вказали тільки розмір відшкодування завданих злочином збитків.

Таким чином, сформульовані за наведеними обставинами кримінального правопорушення обвинувачення ОСОБА_6 без вказівки про вартість викраденого ним майна, свідчить про неконкретність обвинувачення.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 , у скоєні злочину, передбаченого ст. 185 ч.1 КК України, повернуто прокурору, як такий, що не відповідає вимогам КПК України, без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді: