Ухвала
Іменем України
03 січня 2019 року

м. Київ
справа № 610/2603/17
провадження № 51-10569 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2018 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Балаклійського районного суду Харківської області від 07 серпня 2018 року
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку Російської Федерації, уродженку станиці Орджонікідзевської Сунженського району Чечено-Інгушської АРСР, проживаючу в АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України таку, що не має судимості,
засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2018 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою у тому, що вона 28 квітня 2017 року, приблизно о 02 год., знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , таємно викрала майно потерпілого ОСОБА_5 , чим завдала матеріальну шкоду останньому на загальну 457 грн.
У своїй касаційній сказі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Прокурор посилається на ту обставину, що суд першої інстанції, оскільки проти цього не були проти учасники процесу, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, при цьому у порушення вимог ст. 349 КПК України, з метою повноти судового розгляду, не допитав обвинувачену. Суд апеляційної інстанції, на переконання прокурора, у порушення вимог ст. 419 КПК України, не дав вичерпної відповіді на доводи апеляційної скарги прокурора, та безпідставно залишив скаргу без задоволення, а вирок суду без зміни.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши долучені до скарги копії судових рішень, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Згідно з ч. 3 ст. 394 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини у апеляційному порядку.
Відповідно до ч. 4 ст. 394 КПК України допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився давання показань, та випадків передбачених ч. 3 ст. 323 та ст. 381 КПК України.
Як убачається із копії вироку місцевого суду, обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого злочину визнала повністю, підтвердила факт вчинення крадіжки за обставин, зазначених в обвинувальному акті. При цьому обвинувачена скористалась своїм правом, та на підставі ст. 63 Конституції України відмовилась надати покази у кримінальному провадженні.
Потерпілий просив розглянути кримінальне провадження за його відсутності, про що подав до суду відповідне клопотання.
Крім того, із ухвали апеляційного суду вбачається, що обвинувачена ОСОБА_4 у суді першої інстанції надавала відповіді на запитання поставлені їй судом та захисником, добровільно погодилась, розуміла та не заперечувала проти розгляду провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.
Таким чином, суд, встановлюючи обсяг та порядок дослідження доказів, передбачений ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи, що проти такого порядку не заперечували учасники судового провадження (у тому числі і прокурор), діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Із вищезазначеного випливає, що вирішення питання щодо обов`язковості допиту обвинуваченого обмежується винятковими випадками, або, як у даному випадку, відмовою самої обвинуваченої від надання показань, та жодним чином не впливає на можливість суду розглянути кримінальне провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.
З огляду на викладене, доводи прокурора про істоті порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені місцевим судом під час постановлення вироку, на переконання колегії суддів, є безпідставними.
Як убачається з ухвали апеляційного суду від 25 вересня 2018 року, при розгляді апеляції прокурора, суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів з яких апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
Таким чином, доводи прокурора про порушення судом апеляційної інстанції положень ст. 419 КПК України, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки при перевірці ухвали апеляційного суду порушень вимог вказаної статті встановлено не було.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3