Дата документу Справа № 324/96/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 324/96/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/1234/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 вересня 2018 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора Пологівського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах адвоката ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_9 на вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 11 квітня 2018 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Василівка Запорізької області, українець, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, непрацюючий, неодружений, маючий на утриманні малолітню дитину, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , судимий:
1) 2 вересня 2008 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 296 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 8500 грн.;
2) 2 вересня 2010 року Володарським районним судом Донецької області за ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 204, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 204, ч. 2 ст. 216 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробування з іспитовим строком 2 роки;
3) 14 серпня 2015 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробування з іспитовим строком 2 роки. Ухвалою Пологівського районного суду Запорізької області від 21 серпня 2017 року звільнений від покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 у відшкодування майнової шкоди 7972 грн. 58 коп., у відшкодування моральної шкоди розмірі 75000 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 10501 грн. 68 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за наступних обставин.

9 червня 2007 року приблизно о 1 год. 00 хв. ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Фольксваген-Гольф», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїжджій частині вул. Магістральна (вул. К.Маркса) в м. Пологи Запорізької області (ділянка автодороги Оріхів - Пологи - Кінські Роздори - Андріївка - Нововасилівка - Бердянськ) у напрямку с. Інженерне Пологівського району Запорізької області на значній травматично-небезпечній швидкості, яка явно перевищувала 60 кілометрів на годину і могла становити 100 і більше кілометрів на годину.
У цей час в районі зупинки громадського транспорту «Гірник» по вул. Магістральна (вул. К.Маркса) в м. Пологи, яка розташована навпроти проїзду між будинками № 503 і № 505 по вказаній вулиці, пішохід ОСОБА_13 почав перетинати проїжджу частину дороги зліва направо по ходу руху автомобіля в місці, не пристосованому для переходу.
Під час руху в районі зупинки громадського транспорту «Гірник» водій ОСОБА_7 , рухаючись по своїй смузі руху, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_13 , який перетинав проїжджу частину, в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді множинних переломів кісток скелету з пошкодженням внутрішніх органів, що ускладнились розвитком шоку, від яких помер на місці. Множинні переломи кісток скелету з пошкодженням внутрішніх органів виявились небезпечними для життя, тобто мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень і перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п. 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, відповідно до якого у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 60 км/год.
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 12.4 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає призначене ОСОБА_7 покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що обвинувачений раніше неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, в тому числі за перевищення швидкості руху та порушення правил обгону.

Крім того, під час досудового розслідування та судового розгляду не було встановлено жодної обставини, що пом`якшує покарання, протягом всього часу, окрім останнього судового засідання він вину у вчиненні злочину не визнавав, неодноразово змінював свої показання щодо обставин його вчинення, що свідчить про його суспільну небезпеку, небажання стати на шлях виправлення та намагання ухилитись від кримінальної відповідальності.

Також зазначає, що обвинувачений після вчинення інкримінованого йому злочину неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких злочинів, що також свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, а в решті вирок залишити без змін.

В апеляційні скарзі потерпілий ОСОБА_9 також вважає призначене ОСОБА_7 покарання таким, що не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, вважає необхідним призначити йому покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Крім того, потерпілий вважає, що розмір моральної шкоди, встановлений судом, є замалим та не відповідає його моральним стражданням, у зв`язку з чим просить стягнути з ОСОБА_7 на його користь моральну шкоду в розмірі 500000 гривень.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що протягом 10 років досудового розслідування, обвинувачений неодноразово змінював свої показання, не намагався відшкодувати завдану матеріальну та моральну шкоду, що свідчить про відсутність у обвинуваченого щирого каяття, критичної оцінки своєї протиправної поведінки, а також те, що він намагається уникнути справедливого покарання.
Крім того, суд першої інстанції безпідставно визнав недопустимими доказами фотознімки, зроблені після дорожньо-транспортної пригоди, а також прийшов до необґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_13 порушень ПДР України.
Також зазначає, що суд першої інстанції належним чином не оцінив, що обвинувачений не працює, раніше тричі судимий, неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, під час ДТП у нього в крові було виявлено вміст алкоголю в розмірі 0,36 г/м.
При визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги наслідки у вигляді смерті його сина, погіршення стану здоров`я його дружини, лікування останньої протягом періоду з жовтня 2009 року по вересень 2014 року, у зв`язку з чим вважає, що розмір стягнутої моральної шкоди не відповідає принципу розумності та справедливості.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, вважає призначене йому покарання таким, що є несправедливим внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції належним чином не врахував його щире каяття, позитивні характеристики, відсутність судимостей до вчинення ДТП, наявність у нього на утриманні неповнолітньої дитини, намагання хоча б частково відшкодувати шкоду потерпілому, а також поведінку ОСОБА_13 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння та порушив правила дорожнього руху.
Просить вироку суду змінити та пом`якшити йому покарання, звільнивши від його відбування з випробуванням.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_12 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , також вважає призначене останньому покарання таким, що є несправедливим внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги відсутність обставин, що обтяжують покарання, факт надання обвинуваченим допомоги потерпілому та намагання добровільно відшкодувати завдану шкоду, наявність у обвинуваченого на утриманні малолітнього сина, його позитивні характеристики та відсутність судимостей на момент вчинення інкримінованого йому злочину, який було вчинено майже 11 років тому, а також те, що ОСОБА_13 переходив дорогу у невстановленому місці та перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Просить вироку суду змінити та пом`якшити призначене обвинуваченому покарання, звільнивши від його відбування з випробуванням.
В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 свою апеляційну скаргу підтримав та надав письмове клопотання, в якому просить звільнити його від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році». Зазначив, що має дитину, яка проживає з матір`ю, однак він також бере участь в її вихованні та утриманні, добровільно сплачує аліменти, батьківських прав не позбавлений.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримав подані обвинуваченим та в його інтересах адвокатом ОСОБА_12 апеляційні скарги, вважав призначене покарання суворим, оскільки з моменту вчинення злочину минуло 11 років, а обвинувачений раніше неодноразово повідомлявся про закриття цього провадження. Вказував на те, що обвинувачений на час вчиненні злочину раніше був не судимий, штраф за попереднім вироком сплатив, за іншим вироком, за яким він був звільнений від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України випробування пройшов успішно. Крім того, вину у вчиненому злочині визнав повністю, розкаявся, слідству не заважав, мав стабільну та незмінну позицію. Також зазначив, що обвинувачений намагався відшкодувати шкоду, неодноразово звертався з пропозицією про її відшкодування та направляв грошові кошти поштою, однак потерпілий відмовлявся від них. Просив врахувати, що обвинувачений має позитивні характеристики, неповнолітню дитину та хвору дружину. Підтримав застосування ст. 75 КК України, однак просив звільнити обвинуваченого на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» від відбування покарання, так як у нього є неповнолітня дитина, а право на звільнення від відбування покарання за амністією в суді першої інстанції йому не роз`яснювали.

Представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, вказував на те, що обвинувачений неодноразово змінював свої показання, намагався ухилитись від кримінальної відповідальності. Вважав, що у задоволенні клопотання про застосування амністії необхідно відмовити, оскільки обвинувачений разом з дитиною не проживає. Наполягав на задоволенні апеляційної скарги потерпілого.

Потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав свою апеляційну скаргу та зазначив, що раніше він намагався стягнути з обвинуваченого майнову та моральну шкоду в порядку цивільного судочинства, проте обвинувачений змінив місце проживання для того, щоб її не відшкодовувати. Крім того, жодних грошових переказів він не отримував, оскільки вирок ще не набрав законної сили, а до того моменту обвинувачений нічого відшкодовувати не хотів. Також заперечував проти застосування амністії, зазначивши, що він протягом 11 років просив суд покарати обвинуваченого.

Прокурор в судовому засіданні апеляційного суду підтримала апеляційну скаргу прокурора, і в її межах апеляційну скаргу потерпілого, апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника просила залишити без задоволення, зазначивши, що фактично і зараз обвинувачений вину не визнає. З приводу клопотання про застосування амністії зазначила, що формально обвинувачений є суб`єктом її застосування, раніше за вчинення тяжких злочинів не судимий, всі судимості погашені, а фактів, які могли б підтвердити позбавлення обвинуваченого батьківських прав, не має.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, прокурора, потерпілого та його представника, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого, захисника обвинуваченого та прокурора задоволенню не підлягають, апеляційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційних скаргах не оспорюються.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, яке на думку обвинуваченого та його захисника є суворим, а на думку прокурора та потерпілого є м`яким і не відповідає вимогам закону, колегія суддів дійшла наступного.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступень тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, встановив відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який на момент вчинення вказаного злочину не був судимий, а після його вчинення мав три судимості та неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за порушення правил безпеки дорожнього руху, після вчинення злочину залишався на місці події і не намагався втекти, неодружений, але перебуває у фактичних шлюбних відносин з особою, яка хворіє, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, а також те, що потерпілий ОСОБА_13 перебував у стані алкогольного сп`яніння, переходив дорогу з порушенням ПДР України, належним чином не впевнився у безпеці своїх дій, що у своїй сукупності свідчить також про наявність вини потерпілого у дорожньо-транспортній події, що сталася.
Також суд першої інстанції врахував те, що обвинувачений без достатніх підстав грубо порушив ПДР України в частині перевищення дозволеної швидкості руху в межах населеного пункту, чим весь час наражав оточуючих на небезпеку, його розкаяння на завершальній стадії розгляду справи та намагання вжити заходів щодо відшкодування завданої шкоди.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі і підстави для застосування ст.ст. 69,75 КК України до вказаного покарання відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, наслідкам цього злочину та даним про особу обвинуваченого, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання в майже мінімальних межах санкції, що не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

Крім цього, вирішуючи питання про призначення додаткового покарання, суд позбавив обвинуваченого права керування транспортними засобами на 3 роки, тобто в максимальних межах санкції, що також не може свідчити і про м`якість призначеного покарання.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду в частині призначеного обвинуваченому покарання, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що призначене ОСОБА_7 покарання, відповідає вимогам кримінального закону, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, і не вбачає підстав для посилення або пом`якшення покарання.

Разом з тим, перевіряючи вирок суду в частині рішення про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги потерпілого про те, що розмір стягнутої моральної шкоди не відповідає принципами розумності і справедливості, та є замалим з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 , судом було взято до уваги наслідки вчиненого злочину, які полягали у смерті сина, що завдало йому сильних душевних страждань, в результаті чого він нервував і переживав з цього приводу, перебував у пригніченому стані, був вимушений витрачати додатковий час та шукати кошти для здійснення поховання сина.
Проте колегія суддів вважає, що суд першої інстанції недостатньо врахував вказані обставини, ступінь душевних страждань потерпілого, тяжкість і незворотність наслідків, що настали - у виді смерті його сина, а також наявність сумнівів у невідворотності справедливого покарання, оскільки злочин було вчинено більше 11 років тому.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує характер вчиненого злочину та його наслідки, глибину душевних страждань потерпілого, непоправну для нього втрату у вигляді смерті рідного сина, та приходить до висновку про те, що стягнутий судом першої інстанції розмір моральної шкоди в сумі 75000 гривень є заниженим, і на переконання колегії суддів, позовні вимоги потерпілого слід задовольнити частково, вирок суду першої інстанції в цій частині змінити, збільшивши розмір відшкодування моральної шкоди до 200000 гривень, який видається зваженим та справедливим, і саме в такому розмірі підлягає стягненню на користь потерпілого.
Крім того, заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що заявлене обвинуваченим клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році», підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилось 18 років і відносно яких вони не позбавлені батьківських прав.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_7 є батьком неповнолітнього ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно якого він не позбавлений батьківських прав, і в судовому засіданні не встановлені обставини на спростування цього факту.

У зв`язку із цим, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування щодо нього Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнити його від відбування покарання, призначеного за вказаним вироком суду.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора Пологівського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах адвоката ОСОБА_12 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 11 квітня 2018 року відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України змінити, збільшивши розмір відшкодування моральної шкоди до 200000 (двісті тисяч) гривень.
ОСОБА_7 від відбування призначеного вироком Пологівського районного суду Запорізької області від 11 квітня 2018 року покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки звільнити на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
В решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4