Справа № 161/3606/17 Провадження №11-кп/773/301/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст. 190, ч.2 ст. 190 КК УкраїниДоповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні № 0000773 ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2018 року щодо ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с.Баїв, Луцького району, Волинської області, проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , українка, громадянка України, з середньою освітою, пенсіонерка, працююча на посаді молодшої медичної сестри стоматологічного хірургічного відділення Волинської обласної клінічної лікарні, вдова, не має утриманців, з незадовільним станом здоров`я, раніше не судима, -

визнана невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України та виправдана за недоведеністю у вчиненні кримінального правопорушення.

Цивільний позов Управління соціального захисту населення Луцької РДА до ОСОБА_9 про стягнення 13944, 39 грн. залишено без задоволення.

Вироком вирішено питання речових доказів.

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що вона, перебуваючи відповідно до наказу від 16.02.2009 №18-ос на посаді молодшої медичної сестри перев`язувальної стоматологічного хірургічного відділення Волинської обласної клінічної лікарні, працюючи постійно на вказаній посаді у період із 16.02.2009 по 31.03.2016 проживаючи при цьому за адресою АДРЕСА_1 у будинку який належить членам її сім`ї, діючи умисно, з корисливих мотивів, керуючись метою незаконного заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами, всупереч п.1, п.2 ст.1 ЗУ Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб та п.6, п.7 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №505, 08.12.2014 звернулась та подала до Управління соціального захисту населення Луцької РДА заяву про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції та заяву для призначення щомісячної адресної допомоги на підставі яких в подальшому їй було призначено та виплачено грошові кошти як особі, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг в сумі 5104, 39 грн., якими вона заволоділа шляхом обману через приховування факту свого постійного перебування на території Волинської області.

Заволодівши чужим майном, а саме грошовими коштами, ОСОБА_9 заподіяла матеріальних збитків Державному бюджету України на суму 5104,39 грн..

Своїми умисними діями, що виразились у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), ОСОБА_9 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК України.

Крім цього, ОСОБА_9 02.06.2015, діючи умисно, з корисливих мотивів, керуючись метою незаконного заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами, всупереч п.1, п.2 ст.1 ЗУ Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб та п.6, п.7 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №505, повторно, за її проханням ОСОБА_11 , не усвідомлюючи злочинного наміру ОСОБА_9 подала до Управління соціального захисту населення Луцької РДА заяву від її імені для призначення щомісячної адресної допомоги на підставі якої в подальшому ОСОБА_9 було призначено та виплачено грошові кошти в якості грошової допомоги як особі, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру для покриття витрат на проживання в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг в сумі 5304,00 грн., якими вона заволоділа шляхом обману через приховування факту свого постійного перебування на території Волинської області.

Заволодівши чужим майном, а саме грошовими коштами, ОСОБА_9 заподіяла матеріальних збитків Державному бюджету України на суму 5304,00 грн.

Крім цього, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діючи умисно, з корисливих мотивів, керуючись метою незаконного заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами, всупереч п.1, п.2 ст.1 ЗУ Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб та п.6, п.7 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №505, повторно за її проханням ОСОБА_11 , не усвідомлюючи злочинного наміру ОСОБА_9 подала до Управління соціального захисту населення Луцької РДА заяву від її імені для призначення щомісячної адресної допомоги на підставі якої в подальшому ОСОБА_9 було призначено та виплачено грошові кошти в якості грошової допомоги як особі, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру для покриття витрат на проживання в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг в сумі 3536,00 грн., якими вона заволоділа шляхом обману через приховування факту свого постійного перебування на території Волинської області.

Заволодівши чужим майном, а саме грошовими коштами, ОСОБА_9 заподіяла матеріальних збитків Державному бюджету України на суму 3536,00 грн.

Протиправними діями ОСОБА_9 загалом Державному бюджету України заподіяно матеріальні збитки на загальну суму 13944 грн. 39 коп.

Своїми умисними діями, що виразились у повторному заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), ОСОБА_9 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст.190 КК України.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції у вироку зазначив, що оцінюючи докази, суд за внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, дійшов висновку, що доказів вини ОСОБА_9 не було здобуто, а обсяг обвинувачення її у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1,ч.2 ст.190 КК України, не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї прокурор просить виправдувальний вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_9 винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190 та ч.2 ст.190 КК України, і призначити їй покарання: за ч.1 ст.190 КК України 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян штрафу; за ч.2 ст.190 КК України 80 неоподаткованих мінімумів доходів громадян штрафу. На підставі ч.1 ст.70 КК України визначити остаточне покарання у вигляду штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Задовольнити цивільний позов Управління РДА. Посилається на те, що вирок підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення, суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, за наявності суперечливих доказів , які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, висновки суду, викладені в судовому рішенні, містять істотні суперечності; неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, застосуванням закону, який не підлягає застосуванню, неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.
Так, суд в мотивувальній частині вироку зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення, зокрема суд не взяв до уваги докази, які істотно вплинули на його висновки. Зокрема, суд не прийняв та не описав показання представника потерпілого управління соціального захисту насулення Луцької районної державної адміністрації ОСОБА_12 , яка повідомила, що допомога в даному випадку надавалась незаконно, оскільки ОСОБА_9 при складанні заяв про надання даної допомоги не вказала про факт перебування в трудових відносинах з ВОКЛ з 2009 року та проживання в АДРЕСА_1 з початку роботи в даному закладі, що було б підставою для відмови у наданні даної допомоги.
Судом також не прийнято до уваги акт ревізії ДФІ у Волинській області від 23.06.2016 та не з`ясовано обставини виявлення правопорушення. Так, даним актом зафіксовано факт безпідставної, всупереч вимогам законодавства, виплати ОСОБА_9 грошових коштів у якості грошової допомоги як особі, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. Крім того, суд не взяв до уваги інші докази, що підтверджують факт незаконного отримання статусу ОСОБА_9 внутрішньо-переміщеної особи акт підтвердження факту проживання ОСОБА_9 у АДРЕСА_1 , складений Гіркополонківською сільською радою 25.04.2016 за № 332 та документи Волинської обласної клінічної лікарні щодо перебування в трудових відносинах ОСОБА_9 з 16.02.2009, а також табелі робочого часу, в яких зафіксовано графіки виходу на роботу останньої , а саме 5 денний робочий тиждень та відпусткою кожного року по одному разу. Дані обставини свідчать, що ОСОБА_9 постійно перебувала, проживала на території Волинської області та не мала можливості часто їздити у Донецьку область.
Також суд при ухваленні виправдувального вироку зазначив суперечливі формулювання, а саме, що основне місце проживання ОСОБА_9 було за адресою реєстрації - в АДРЕСА_2 , при цьому констатовано, що ОСОБА_9 проживала у АДРЕСА_1 .
Судом не враховано, що відповідно до ст.1 Закону України « Про забезпечення прав і свобод внутрішньо-переміщених осіб» адресою покинутого місця проживання внутрішньо-переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційної скарги, міркування прокурорів, який підтримали апеляційну скаргу і просили скасувати вирок та ухвалити новий обвинувальний, пояснення обвинуваченої ОСОБА_9 та її захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги і просили залишити виправдувальний вирок суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з положеннями ст.62 Конституції України, ст.373 КПК України, п.23 Постанови Пленуму ВСУ України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами законодавства і постановлення вироку», випливає, що кожна людина має право на справедливий розгляд справи, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті.

Пункт 2 статті 6 Конвенції проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення.

Визнаючи ОСОБА_9 невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.1 ст.190 та ч.2 ст.190 КК України, суд правильно застосував вищезазначені норми та дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність її вини у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень.

Зміст мотивувальної частини вироку щодо ОСОБА_9 свідчить, що місцевий суд належним чином дослідив всі докази, надані стороною обвинувачення. Клопотання учасників судового провадження, в тому числі прокурора, були розглянуті, обвинувачена та свідки допитані, документи та інші докази досліджені згідно з положеннями кримінального процесуального закону.

Так, згідно з показаннями обвинуваченої ОСОБА_9 в судовому засіданні, вона з 1997 року проживала у Донецьку, де має житло та зареєстроване там місце проживання, куди часто їздила, щоб подивитися чи в порядку був будинок. Востаннє була там на Новий рік.

Також вона зазначила, що іншого житла, в тому числі на території Волинській області, вона не має. З 2009 року вона працювала в обласній лікарні, потім в 2011 році в м.Донецьк вийшла на пенсію, однак, приїхала в с.Гірка Полонка, щоб доглядати за чоловіком - інвалідом III групи, який проживав в будинку його матері разом з сином та сім`єю.

Окрім того показала, що оскільки в серпні 2014 року їй призупинили виплату пенсії, тому вона пішла в пенсійний фонд для з`ясування даних обставин, де працівники фонду відповіли, що затримали пенсію, оскільки вона є переміщеною особою. Працівники пенсійного фонду порекомендували написати заяву в соцслужбу, куди вона звернулась та від її імені працівник соцслужби склала заяву, однак, не зазначила що ОСОБА_9 , працює в обласній лікарні, а написала, що вона являється пенсіонером, а в другій заяві, яку писала донька, зазначили, що вона працює у лікарні.

Отримувала пенсію та близько 800 гривень допомоги, як переміщеній особі, та ходила в міграційну службу відмічатися.

Суд, відповідно до статей 22, 349 КПК України дослідив докази сторони обвинувачення.

Так, в судовому засіданні представник потерпілого-Управління соціального захисту населення Луцької районної адміністрації ОСОБА_12 показала, що на підставі документів, щодо виплати щомісячної адресної допомоги переміщеним особам, ОСОБА_9 8 грудня 2014 року звернулася до Департаменту соцзахисту із заявою, яку склала невстановлена особа про присвоєння їй статусу переміщеної особи, де зазначила, що є пенсіонером, з зареєстрованим місцем проживання в м.Донецьк, місцем проживання в с.Гірка Полонка, однак, без зазначення відомостей що з 2009 року ОСОБА_9 працювала у ВОКЛ.

Також, ОСОБА_12 показала, що в паспорті ОСОБА_9 була зазначена реєстрація місця проживання у Донецькій області, а тому їй була видана довідка, що вона є особою переміщеною із окупованої території. В подальшому, на підставі цієї довідки ОСОБА_9 отримувала щомісячну адресну допомогу, періодичність якої потрібно було поновлювати кожних півроку. Виплата проводилася постійно до перевірки фінансовою інспекцією, яка встановила, що ОСОБА_9 безпідставно проводиться виплата допомоги, оскільки з 2009 року ОСОБА_9 працювала у ВОКЛ та проживала у селі Гірка Полонка.

Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції показала, що займає посаду провідного спеціаліста відділу грошових виплат Управління соцзахисту з 18 грудня 2013 року та знає ОСОБА_9 як заявника на отримання допомоги як переміщеній особі. Також зазначила, що вперше ОСОБА_9 звернулася з заявою до Управління соцзахисту у грудні 2014 року, яку розглядала працівник управління, і оскільки мала статус переміщеної особи, то ОСОБА_9 отримувала допомогу у розмірі 804 гривень.

Разом з тим, вона зазначила, що другу заяву від ОСОБА_9 приймала вона, в ній були зазначені: ПІП, місце проживання, паспортні дані, місце прописки, з якого місяця вона перебуває на роботі. ОСОБА_9 зазначила місце проживання ОСОБА_14 , та місце роботи просто зазначено з «2009», і більше нічого не вказано.

Так, ОСОБА_9 як пенсіонер отримала допомогу у розмірі 804 гривні. Третю заяву ОСОБА_9 заповнила з такою з інформацією, як і в другій.

Перевірка фінінспекції встановила, що ОСОБА_9 не мала права отримувати статусу переміщеною особи, оскільки вона приховала факт проживання та роботи на території Волинської області до 2009 року, а не після 2014 року, а тому ці виплати були зупиненні.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_15 син ОСОБА_9 показав, що в 2007 році його мама переїхала в Донецьк, де отримала кімнату в гуртожитку, оформила та отримувала в м.Донецьку пенсію. У 2009 році захворів батько, який проживав в с.Гірка Полонка, а тому мама приїхала, щоб допомогти здійснювати лікування та догляд батька, влаштувалася на роботу в обласну лікарню, однак, на всі свята та Різдво постійно їздила в м.Донецьк.

А оскільки ситуація у Донецьку загострювалася то після ОСОБА_16 в 2014 році мама переїхала до с.Гірка Полонка, і в серпні-вересні 2014 року мамі перестали платити пенсію. В зв`язку з цим, мама звернулася до пенсійного фонду у Луцьку, де працівник пенсійного фонду ОСОБА_17 повідомила маму, що пенсію потрібно перевести у Луцьку і отримати статус біженця. Мама після цієї розмови звернулась до управління соцзахисту населення для оформлення статусу біженця, де працівники соцслужби знали, що мама працює.

На території Волинської області його мама не має майна, а лише кімнату у Донецькій області, де головне місце проживання матері, а до ОСОБА_18 їздила на роботу та для того щоб доглядати за батьком.

Аналогічні показання надала в судовому засіданні й свідок ОСОБА_11 - донька ОСОБА_9 .. Додатково показала, що матері призупинили виплачувати пенсію, вона сама звернулася до пенсійного фонду, де повідомили, що потрібно вказати де мама перебуває, і переслати електронну справу та отримати довідку про статус переміщеної особи. Заяву писала і в червні, і в грудні. Заяву писали для продовження терміну дії довідки, що мама перебувала на території Луцька.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_19 показала, що не працювала на момент отримання грошової допомоги ОСОБА_9 .. Однак, повідомила, що відбулася перевірка фінінспекцією та встановлено порушення ОСОБА_9 щодо внесення неправдивих відомостей до заяви щодо отримання статусу переміщеної особи.

Заяви громадяни повинні заповнювати власноручно, такі заяви приймають у приймальні, звіряють всі відомості, правильність заповнення заяви.

Згідно з заявою від 8 грудня 2014 року, ОСОБА_9 звернулась до структурного підрозділу з питань соціального захисту Луцької районної державної адміністрації з проханням взяти на облік, як особу яка переміщується з району проведення антитерористичної операції, встановлено, що в заяві зазначені дані про фактичне місце перебування ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_3 з 20 квітня 2014 року.

В заяві зазначено, що ОСОБА_9 являється пенсіонером, не працює та обставиною, що спричинило переміщення: проведення АТО.

Окрім того, в заяві зроблено відмітку про те, що ОСОБА_9 дає згоду на обробку, використання та зберігання персональних даних відповідно до Закону України Про захист персональних даних (Т.№1 а.с.120).

Відповідно до висновку експерта № 3149 від 22 грудня 2016 року не вирішено питання щодо особи яка склала заяву, однак, підтверджено, що заяву підписала ОСОБА_9 (Т.№1 а.с179).

На підставі поданої заяви, 8 грудня 2014 року, першим заступником начальника Управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації видано ОСОБА_9 довідку №762000088 про те, що вона поставлена на облік як переміщена особа з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, постійно проживає в м.Донецьк, фактично проживає в с.Гірка Полонка (Т.№1 а.с.124).

Згідно з заявою від 8 грудня 2014 року, ОСОБА_9 звернулась до структурного підрозділу з питань соціального захисту Луцької районної державної адміністрації з проханням призначити щомісячну адресну допомогу як особі, яка переміщується з тимчасово окупованої території України та районі проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, встановлено, що в заяві зазначені дані про фактичне місце перебування ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_3 .

В заяві зазначено дані, що ОСОБА_9 пенсіонер та вона дає згоду на обробку, використання та зберігання персональних даних відповідно до Закону України Про захист персональних даних (Т.№1 а.с.121).

Згідно з довідкою начальника соціального захисту Луцької районної державної адміністрації від 20 квітня 2016 року встановлено, що ОСОБА_9 в грудні 2014 року отримувала допомогу як переміщена особа в розмірі 684 гривень 39 копійок та наступні п`ять місяців в розмірі по 884 гривень (Т.№1 а.с.142).

Згідно заяви від 02 червня 2015 року, ОСОБА_9 звернулась до структурного підрозділу з питань соціального захисту Луцької районної державної адміністрації з проханням призначити щомісячну адресну допомогу як особі, яка переміщується з тимчасово окупованої території України та районі проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг встановлено, що в заяві зазначені дані про фактичне місце перебування ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_3 .

В даній заяві зазначені дані, що ОСОБА_9 працює в Обласній клінічній лікарні з 2009 року та обставину, що спричинило переміщення: проведення АТО. ОСОБА_9 дає згоду на обробку, використання та зберігання персональних даних відповідно до Закону України Про захист персональних даних (Т.№1 а.с.122).

Відповідно до висновку експерта №3149 від 22 грудня 2016 року не вирішено питання щодо особи, яка склала заяву (Т.№1 а.с179).

Згідно з довідкою начальника соціального захисту Луцької районної державної адміністрації від 20 квітня 2016 року встановлено, що ОСОБА_9 в червні 2015 року та наступні п`ять місяців отримувала допомогу як переміщена особа в розмірі по 884 гривень (Т.№1 а.с.142).

Відповідно до заяви від 03 грудня 2015 року, ОСОБА_9 звернулась до структурного підрозділу з питань соціального захисту Луцької районної державної адміністрації з проханням призначити щомісячну адресну допомогу як особі, яка переміщується з тимчасово окупованої території України та районі проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг встановлено, що в заяві зазначені дані про фактичне місце перебування ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_3 .

В заяві зазначені дані, що ОСОБА_9 працює в Обласній клінічній лікарні з 2009 року та обставину, що спричинило переміщення: проведення АТО. Також, що ОСОБА_9 дає згоду на обробку, використання та зберігання персональних даних відповідно до Закону України Про захист персональних даних (Т.№1 а.с.123).

Згідно з висновком експерта № 3149 від 22 грудня 2016 року не вирішено питання щодо особи яка склала заяву (Т.№1 а.с179).

Відповідно до довідки начальника соціального захисту Луцької районної державної адміністрації від 20 квітня 2016 року встановлено, що ОСОБА_9 в грудні 2015 року та наступні три місяці отримувала допомогу як переміщена особа в розмірі по 884 гривень (Т.№1 а.с.142).

Актом ревізії Державної фінансової інспекції у Волинській області від 23 червня 2016 року встановлено, що ОСОБА_9 не мала права перебувати на обліку в Управлінні, як особа переміщена з району проведення антитерористичної операції та одержувати щомісячну адресну допомогу на покриття витрат на проживання, зайво призначена та отримана допомога складає 13944 гривень 39 копійок (Т.№1 а.с.146-187,168).

Відповідно до даних копії паспорта громадянина України, в ОСОБА_9 з 26 вересня 2007 року зареєстровано місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 а.с.143-144).

Актом №332 від 25 квітня 2016 року Гіркополонківської сільської ради Луцького району Волинської області стверджено, що ОСОБА_9 проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 (Т.№1 а.с.149).

Згідно з наказами головного лікаря Волинської обласної клінічної лікарні з 16 лютого 2009 року ОСОБА_9 працює на посаді молодшої медичної сестри стоматологічного хірургічного відділення Волинської обласної клінічної лікарні (Т.№1 а.с.194,195).

Перебування ОСОБА_9 на займаній посаді підтверджується табелем обліку робочого часу, довідками про доходи, графіком відпусток (Т.№1 а.с.129-134,197-199).

Таким чином, на підставі детально проведеного аналізу поданих стороною обвинувачення доказів місцевий суд встановив, що ОСОБА_9 з 2009 року, при зареєстрованому місці проживання за адресою: АДРЕСА_2 , однак проживала за адресою АДРЕСА_3 , та постійно працювала в Волинській обласній клінічній лікарні, та відвідувала місце реєстрації проживання в м.Донецьку.

Норми Кримінального провадження не регулюють питання визначення поняття місця проживання особи, тому місцевий суд відповідно до вимог ч.1, ч.6 ст.9 КПК України, керуючись принципом кримінального провадження «законності», застосував норми права, визначені Цивільним Кодексом України далі ЦК України), Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Так, відповідно до ст.29 ЦК України, ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» фізична особа може мати кілька місць проживання, з ознакою проживання в цьому місці понад 6 місяців.

Згідно з ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», переміщена особа є громадянин України, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

З врахуванням вищевказаних обставин, місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку, що до початку 13 квітня 2014 року, визначеного Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», - офіційного початку Антитерористичної операції, ОСОБА_9 проживала за адресою: АДРЕСА_3 , визначення нею місця проживання було визначено значно раніше та за відсутності зазначених в даному Указі подій.

Заяви ОСОБА_9 подавала до Управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації з вільним волевиявленням та без примусу, з метою отримання виплат, що не оспорюють сторони даного кримінального провадження.

Разом з тим, суд першої інстанції врахував, що відповідно до ст.10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», заявнику може бути відмовлено у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, якщо: у державних органів наявні відомості про подання завідомо неправдивих відомостей для отримання довідки; докази, надані заявником для підтвердження факту проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв`язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, не доводять факту проживання заявника на території зазначеної адміністративно-територіальної одиниці.

За таких обставин, за очевидності місця проживання та роботи ОСОБА_9 , достовірності поданих нею даних, що не містять ознак обману, працівники Управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації, відповідно до своїх повноважень, повинні були відмовити у видачі довідки, та не здійснювати ОСОБА_9 виплати, а тому дії ОСОБА_9 не доводять вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України, заволодіння чужим майном шляхом обману.

Із урахуванням наведеного, всебічно дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що вони в сукупності не підтверджують існування обставин, про які зазначено в обвинувальному акті та свідчили б про вину обвинуваченої ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст.190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом обману.

Відповідно до диспозиції статті 190 КК України шахрайство це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, не виконуючи зобов`язання. Зокрема, якщо винна особа отримує від іншої особи гроші чи цінності нібито для передачі службовій особі як хабар, маючи намір не передавати їх, а привласнити, вчинене належить кваліфікувати як шахрайство.

Вказана позиція відображена у Постанові Пленуму ВСУ № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності».

Таким чином, для кваліфікації дій особи за ст.190 КК України підлягають з`ясуванню та доказуванню наявність умислу особи на привласнення майна потерпілого, факт зловживання довірою потерпілого або його обман.

Згідно з ч.2 ст.6 Конвенії по захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ст.46 Конвенції та ст.2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Рішення Європейського суду з прав людини є обов`язковими для виконання Україною.

З урахуванням наведених вище мотивів апеляційний суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваного виправдувального вироку, оскільки не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_9 в суді і вичерпані можливості їх отримання.

Відтак відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора.

На підставі викладеного, керуючись статтями 376, 404, 405, 407 КПК України, Апеляційний суд Волинської області,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2018 року щодо ОСОБА_20 без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий:

Судді: