АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/854/18 Справа № 192/182/18 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3

ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2018 року про відмову в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення щодо

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в м. Дніпропетровську, засудженого вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 22 березня 2016 року за ч. 2 ст. 190, ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі,

встановила:

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області 16 лютого 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення.

Рішення суду обґрунтовано наступним.

Засуджений відбув 2/3 частини строку покарання, працевлаштований в Солонянській виправній колонії №21 з серпня 2016 року по теперішній час, на даний час працевлаштований різноробочим до цеху переробки пробок, до праці ставиться задовільно. Згідно довідки про заохочення та стягнення, на даний період часу має лише два заохочення, застосовані 18 квітня 2017 року, 01 листопада 2017 року. Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання, засудженого таким, що належно ставиться до праці, оскільки наявні у засудженого заохочення мають разовий, а не систематичний характер і є недостатніми для оцінки ставлення до праці засудженого, як належне.

Посилання засудженого на відсутність в нього порушень режиму утримання, судом враховано, але при цьому зазначено, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 9 КВК України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, є обов`язком засудженого, і виконання даного обов`язку є лише одним з критеріїв, зазначених вище, які в своїй сукупності дають підстави вважати, що засуджений довів своє виправлення.

Суд не прийняв до уваги доводи засудженого про те, що оскільки той страждає на тяжку хворобу, підлягає звільненню умовно-достроково, так як наявність тяжкої хвороби є підставою для звільнення від відбування покарання за хворобою на підставі ст. 84, а не відповідно до ст. 81 КК України.

Засуджений не погодився з вказаним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати, постановити нову, якою задовольнити його заяву та звільнити його від відбування покарання умовно-достроково.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що протягом відбування покарання у Солонянській ВК № 21 він працевлаштований, має заохочення, не має жодного стягнення, приймав участь в реалізації програм диференційованого виховного впливу «Професія», «Фізкультура та спорт», у серпні 2017 року закінчив навчально-професійний центр при виправній колонії, де здобув професію «токар». Вважає, що своєю працею та поведінкою довів своє виправлення.

Крім того, просить перерахувати йому строк попереднього ув`язнення в строк відбутого покарання до 09 червня 2016 року, оскільки, на його думку, Солонянським районним судом Дніпропетровської області йому було невірно зараховано відповідний строк у вироку.

Під час апеляційного розгляду засуджений підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою.

В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали свої позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки засудженого та прокурора, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляції, колегія суддів прийшла до висновку, щодо апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 81 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. У разі заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким засудженого може бути звільнено також і від додаткового покарання у виді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим, певного строку покарання.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 2 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при заміні невідбутої частини покарання більш м`яким - того, що засуджений став на шлях виправлення.

Як вбачається з матеріалів провадження та технічного запису судового засідання суду першої інстанції, суд, дослідивши всі обставини справи в повному обсязі, прийшов до законного та обґрунтованого висновку.

Так, ОСОБА_7 у цій справі засуджений 22 березня 2016 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 190 КК України до 3 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання - 12 лютого 2016 року, кінець строку 03 січня 2019 року.

В місцях позбавлення волі ОСОБА_7 перебуває з 15 лютого 2016 року.

Під час перебування в Дніпропетровському слідчому ізоляторі характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав.

З 16 червня 2016 року ОСОБА_7 відбуває покарання в Солонянській виправній колонії № 21.

Працевлаштований в Солонянській виправній колонії №21 з серпня 2016 року по теперішній час, на даний час різноробочим до цеху переробки пробок, до праці ставиться задовільно, за весь період відбування покарання характеризувався посередньо, на даний час задовільно, приймає особисту участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, приймає участь в роботі самодіяльних організацій, в реалізації програм диференційованого виховного впливу «Професія», «Фізкультура та спорт».

Має два заохочення від 20 жовтня 2016 року, 18 квітня 2017 року та 01 листопада 2017 року. Стягнень за весь період перебування не має.

За цей час розглядався на адміністративних комісіях установи стосовно заміни умов тримання на більш м`які. 27 січня 2017 року відмовлено як особі, яка не стає на шлях виправлення, стосовно заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням відповідно до ст. 82 КК України 28 липня 2017 року відмовлено як особі, яка не стає на шлях виправлення, стосовно застосування ст. 81 КК України щодо застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання 26 січня 2018 року відмовлено як особі, що не довела своє виправлення.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що поведінка засудженого ОСОБА_7 не може слугувати беззаперечним підтвердженням його виправлення, оскільки його поведінка є нестабільною.

Доводи апеляційної скарги засудженого про те, що він своєю працею та поведінкою довів своє виправлення, колегія суддів вважає необґрунтованими.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що засуджений ОСОБА_7 став на шлях виправлення, а отже суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання останнього про умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання, тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Що ж стосується вимог засудженого в частині невірного зарахування Солонянським районним судом Дніпропетровської області у вироку від 22 березня 2016 року строку попереднього ув`язнення в строк відбування покарання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку в апеляційному порядку переглядалася саме ухвала Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2018 року про відмову в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення, яка стосується вищезазначених вимог апелянта.

Оскільки під час виконання вироку питання застосування Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» №838-VIII від 26 листопада 2015 року має вирішуватись відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК України місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, засуджений ОСОБА_7 має право звернення до належного суду для вирішення вищенаведеного питання.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2018 року про відмову в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим ОСОБА_7 - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4