АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва матеріали кримінального провадження №0013198 відносно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду міста Києва від 13 березня 2018 року,

за участю сторін у кримінальному провадженні:

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 13 березня 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 визначено рахувати з моменту затримання 03 жовтня 2017 року.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишено без змін тримання під вартою.

Вирішено питання з речовими доказами.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати як незаконний та необгрунтований і закрити відносно ОСОБА_5 кримінальне провадження у зв`язку із відсутністю в діях обвинуваченого складу злочину.

В обґрунтування своїх вимог вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Вважає, що вилучена у ОСОБА_8 сума грошей в розмірі 444 гривні, яка співпадає з викраденою у ОСОБА_9 - випадковий збіг, а показання потерпілої, що саме обвинувачений викрав її кошти є лише припущеннями, на яких не може ґрунтуватися вирок суду.
Зазначає, що відсутні підстави вважати, що виявлені в обвинуваченого кошти належать потерпілій, оскільки вони не були помічені спеціальною речовиною. При затриманні ОСОБА_8 ні у нього, ні поряд нього вказаний гаманець не вилучався.
Вважає, що судом залишено поза увагою той факт, що після виклику поліції ОСОБА_5 , будучи раніше судимим і знаючи, що вчинивши кримінальне правопорушення може знову понести кримінальну відповідальність, не втікав, хоча мав таку можливість, що на думку захисника, підтверджує, що обвинувачений не міг вчинити вказаний злочин.
Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_5 03 жовтня 2017р. близько 19 год. 00 хв., перебуваючи в салоні трамваю в районі зупинки «вулиця Малишка» по вул. Братиславській, 4 в м. Києві, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою повторного таємного викрадення чужого майна, відкрив рюкзак, який знаходився за плечима потерпілої ОСОБА_9 , дістав з рюкзака гаманець з грошовими коштами в сумі 444 грн. та в цей був помічений потерпілою, яка висловила йому вимогу повернути її гаманець. ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що його злочинні дії викриті та переросли з таємного на відкрите викрадення чужого майна, утримуючи викрадене майно при собі, з місця скоєння кримінального правопорушення зник, завдавши потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 444 грн.
Потерпіла ОСОБА_9 в судове не з`явилася, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги її повідомлено належним чином, відомостей щодо поважності причин своєї неявки не надала, що відповідно до вимог ч .4 ст. 405 КПК України не перешкоджає апеляційному розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, вивчивши і перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції уважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом».
Відповідно до частини 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто вирок має грунтуватися на зібраних фактах, повністю та всебічно досліджених та правильно оцінених судом, а висновки про подію кримінального правопорушення, про винуватість або невинуватість обвинуваченого у вчиненні злочину та інші істотні питання, які виникли у кримінальному провадженні, мають з достовірністю випливати з матеріалів провадження.

За нормативним визначенням, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Відповідно до положень п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06 листопада 2009 року, дії розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном або його утримання, належить кваліфікувати як грабіж.

Згідно ст. 84 КПК України доказами у кримінальній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність суспільно-небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до положень ст. 94 КПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому повторно.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, оскільки вважає, що судом правильно встановлено фактичні обставини справи, які підтверджено належними та допустимими доказами, які обґрунтовано покладено в основу вироку.
Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини, на підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, суд, обґрунтовано послався на показання:
потерпілої ОСОБА_9 , яка пояснила, що 03 жовтня 2017 року близько 19 год. 00 хв. вона зайшла до трамваю, слідом за нею зайшов обвинувачений. Вона відразу відчула поштовх, побачила відкритий рюкзак та гаманець в руці обвинуваченого, однак обвинувачений на її вимогу відмовився віддати гаманець. На зупинці вона виштовхала обвинуваченого з трамваю, сказала, щоб віддав гаманець, однак він гаманець не повернув та побіг в сторону вул. Бойченко, де біля будинку його затримано працівниками поліції та вилучено у нього гроші в сумі 444 грн., з них дві купюри по 200 грн., дві купюри по 20 грн. та дрібні купюри, які були у неї в гаманці;
показання свідків працівників поліції ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які зазначили, що прибули за викликом, потерпіла пояснила, що в неї викрали гаманець. За підозрою у скоєнні злочину був затриманий обвинувачений, на якого вказала потерпіла. У обвинуваченого вилучено гроші з кишень купюрами по 200 грн. та дрібні купюри, при цьому дві купюри по 200 грн. знаходились окремо, ще одна купюра 200 грн. була зім`ята та складена. При цьому потерпіла відразу сказала, що дві купюри по 200 грн. це її гроші;
показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які пояснили, що вони як поняті були присутні при вилученні працівниками поліції грошей у обвинуваченого, з кишень штанів якого вилучено рівно складені дві купюри по 200 грн. і дрібні купюри, та окремо одна купюра номіналом 200 грн., складена в квадрат.
Наведені докази перевірені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, відповідно до ст. 94 КПК України оцінено кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення та їх обґрунтовано покладено в основу вироку.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що досудове слідство та судовий розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням норм КПК України в межах чинного законодавства та без порушення прав обвинуваченого.
Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції у повному обсязі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення в справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази й дав їм у сукупності належну оцінку, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів.
Враховуючи те, що до вчинення злочину потерпілі та свідки не були особисто знайомі з обвинуваченим, та під час допиту у суді першої інстанції у порядку ст.ст. 352, 353 КПК України попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, то колегія суддів приходить до висновку, що невизнання обвинуваченим вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення суперечить зібраним в ході досудового слідства та дослідженим в суді доказам та свідчить про його намагання ухилитися від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.
Крім того, під час апеляційного розгляду обвинуваченим та його захисником не наведено доводів, які б давали колегії суддів підстави вважати, що потерпіла та свідки давали показання у суді першої інстанції з метою обмови обвинуваченого.
Доводи захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі стосовно того, що ОСОБА_5 не викрадав гаманець з грошима, вилучені гроші належать обвинуваченому, спростовуються показами потерпілої ОСОБА_9 , яка вказала, що саме обвинувачений в салоні трамваю викрав у неї гаманець, вона бачила в руці обвинуваченого її гаманець та саме її гроші вилучено у обвинуваченого після його затримання.

Суд першої інстанції обґрунтовано прийняв вказані показання до уваги, оскільки вони є логічними, послідовними та узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, а саме щодо обставин затримання обвинуваченого ОСОБА_5 та вилученням у нього грошових коштів.
Доводи захисника обвинуваченого про те, що вилучена у ОСОБА_8 сума грошей в розмірі 444 гривні, яка співпадає з викраденою у ОСОБА_9 - випадковий збіг та відсутні підстави вважати, що виявлені в обвинуваченого кошти належать потерпілій, оскільки вони не були помічені спеціальною речовиною та затриманні ОСОБА_8 ні у нього, ні поряд нього вказаний гаманець не вилучався, спростовуються наведеними доказами.
Істотних порушень, передбачених ст.412 КПК України, за наявності яких судове рішення підлягає безумовному скасуванню, захисником обвинуваченого в апеляційній скарзі не зазначено і колегією суддів не встановлено.
При призначенні ОСОБА_5 покарання судом першої інстанції враховано положення ст. 65 КК України, а саме ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який без визначеного роду занять, раніше судимий, належних висновків для себе не зробив, позитивно характеризується за місцем проживання, відсутність тяжких наслідків та призначено мінімальний термін позбавлення волі, передбачений ч.2 ст.186 КК України.
Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 судом не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, судом визнано рецидив злочину.
Із таким висновком погоджується колегія суддів, оскільки судом першої інстанції при винесенні вироку ОСОБА_5 дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України та призначено покарання, яке на думку колегії суддів, відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити «особистий і надмірний тягар для особи.»
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно й всебічно розглянути справу і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, а також істотних порушень, які є безумовною підставою для скасування вироку суду колегією суддів не встановлено.
Вирок суду відносно ОСОБА_5 є законним та обґрунтованим, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, вирок Деснянського районного суду м. Києва від 13 березня 2018 року щодо ОСОБА_5 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, у той же строк з часу отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 Мельника ОСОБА_14 ОСОБА_3