Провадження № 1-кп/734/108/18 Справа № 734/3478/17
В И Р О К

іменем України

22 травня 2018 року смт. Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

із участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за № 0000131, що внесене 20 жовтня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Макишина Городнянського району Чернігівської області, українця, громадянина України, тимчасово безробітного, не одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей, із середньою освітою, зареєстрованого і жителя АДРЕСА_1 , учасника бойових дій, не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України,

із участю сторін кримінального провадження - прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 і обвинуваченого ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», з 17 березня 2014 року в Україні почав діяти особливий період. 15 травня 2014 року ОСОБА_3 відповідно до ст.ст. 19, 20 і 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» призвано на службу під час мобілізації до військової частини польова пошта НОМЕР_1 . Відповідно до ст.ст. 17 і 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Відповідно до ст.ст. 1 і 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни. На час проходження військової служби у лавах Збройних Сил України на солдата ОСОБА_3 розповсюджується дія військових Статутів Збройних Сил України, які визначають загальні права та обов`язки військовослужбовців і їх взаємовідносини.

Солдат ОСОБА_3 із хибних розумінь про встановлений законодавством порядок проходження військової служби, нехтуючи вимогами ст.ст. 17 і 65 Конституції України та виданих у їх розвиток законодавчих актів, став на шлях злочинної діяльності, - без дозволу командування та поважних причин, діючи з прямим умислом та з метою тимчасово ухилитися від військової служби, знаючи про те, що повинен проходити військову службу за призовом під час мобілізації, враховуючи стан у Державі, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни незалежності та територіальної цілісності України, не з`явився вчасно на службу без поважних причин до розташування військової частини польова пошта НОМЕР_1 , що дислокується в АДРЕСА_2 на території військової частини НОМЕР_2 , що має чіткі межі, чим протизаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Так, у порушення вимог ст.ст. 4, 11, 16, 127 і 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військовослужбовець ОСОБА_3 , достовірно знаючи, що є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , без дозволу командування вказаної військової частини та поважних причин 21 жовтня 2014 року не з`явився вчасно на службу до розташування вказаної військової частини ( АДРЕСА_2 ) та до 02 грудня 2014 року перебував за її межами, а час проводив на власний розсуд, займаючись справами, не пов`язаними із проходженням військової служби.

Таким чином, солдат ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 3 ст. 407 КК України, тобто не з`явився вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

22 травня 2018 року між прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 у присутності захисника ОСОБА_5 укладена угода про визнання винуватості у відповідності до ст. 472 КПК України. Згідно вказаної угоди прокурор ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_3 дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій підозрюваного за ч. 3 ст. 407 КК України, істотних для даного кримінального провадження обставин. При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України. За вказаною угодою обвинуваченому ОСОБА_3 узгоджене покарання у виді 2 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік, та застосуванням ст. 76 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 пояснив, що цілком розуміє характер обвинувачення, яке йому пред`явлене, визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, визнав фактичні обставини справи, встановлені під час досудового розслідування. Крім того, ОСОБА_3 зазначив, що розуміє надані йому законом права, розуміє наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, визначені ст. 473 КПК України, наслідки її не виконання, передбачені ст. 476 КПК України, надав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання у разі затвердження угоди та пояснив, що здатний реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання, просив угоду про визнання винуватості затвердити та призначити узгоджене сторонами покарання.

Прокурор ОСОБА_4 і захисник ОСОБА_5 вважають, що вказану угоду про визнання винуватості необхідно затвердити.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим. Відповідно до ч. 2 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого.

ОСОБА_3 обґрунтовано органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості. Обвинувачений ОСОБА_3 цілком розуміє свої права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження цієї угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання. Суд дійшов висновку про те, що угода від 22 травня 2018 року про визнання винуватості, укладена між прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону ОСОБА_4 і обвинуваченим ОСОБА_3 укладена добровільно, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, умови угоди не суперечать вимогам Кримінального процесуального кодексу України і Кримінального кодексу України, відповідають інтересам суспільства, не порушують права свободи та інтереси сторін або інших осіб.

Вивчивши угоду про визнання винуватості, вислухавши думки прокурора ОСОБА_4 і захисника ОСОБА_5 , пояснення обвинуваченого ОСОБА_3 , суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди від 22 травня 2018 року, укладеної між прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону ОСОБА_4 і обвинуваченим ОСОБА_3 , призначивши обвинуваченому ОСОБА_3 узгоджене сторонами покарання за ч. 3 ст. 407 КК України у виді 2 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік, та із застосуванням ст. 76 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує визнання вини і щире каяття у вперше вчиненому кримінальному правопорушенні (злочинові), активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення (злочину), що є обставинами, які пом`якшують покарання. Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , відсутні. При цьому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину) і особу винного, який задовільно характеризується за місцем проживання, з урахуванням особи винного, є можливим затвердити вказану угоду про визнання винуватості та призначити обвинуваченому ОСОБА_3 узгоджене сторонами кримінального процесу покарання.

Обвинувачений ОСОБА_3 заявив клопотання про застосування відносно нього акту амністії ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році». Захисник ОСОБА_5 і прокурор ОСОБА_4 вважають, що існують підстави для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_3 акту амністії.

07 вересня 2017 року набув чинності Закон України «Про амністію у 2016 році».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних із позбавленням волі, особи, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 Кримінального кодексу України, статті 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та статті 9 цього Закону).

Обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 3 ст. 407 КК України. Обвинувачений ОСОБА_3 захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, приймав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, отримав статус учасника бойових дій. Обвинувачений ОСОБА_3 не є особою, зазначеною у ч. 4 ст. 86 КК України, ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», і не відноситься до осіб, визначених у ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році». При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 надає згоду на застосування відносно себе акту амністії.

Отже, обвинувачений ОСОБА_3 підлягає звільненню від призначеного покарання внаслідок акту амністії на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Цивільний позов у кримінальному провадженні не пред`явлений. Процесуальні витрати і речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 9 і 10 Закону України «Про амністію у 2016 році», ст.ст. 369-371, 373, 374 і 376 КПК України, суд

у х в а л и в:

затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 22 травня 2018 року між прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні за № 0000131, що внесене 20 жовтня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, і призначити йому покарання за ч. 3 ст. 407 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року не вчинить нового злочину і виконає покладені обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_3 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган із питань пробації про зміну місця проживання.

ОСОБА_3 звільнити від призначеного покарання внаслідок акту амністії на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Чернігівської області через Козелецький районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів із моменту проголошення з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України: обвинуваченим виключно з підстав призначення судом покарання суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч.ч. 4, 6 і 7 ст. 477 КПК України, у тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди; прокурором виключно з підстав призначення судом покарання менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди, затвердження судом угоди у провадженні, в якому угода не може бути укладена.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Обвинуваченому і прокурору копію вироку вручити негайно після проголошення, інші учасники можуть отримати у суді копію вироку.

Суддя