"04" травня 2018 р. м. Вінниця
Судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 стосовно ухвали Вінницького міського суду Вінницької області про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт від 04.05.2018 року.
В судовому засіданні 04.05.2018 року прокурор просив суд продовжити обвинуваченому ОСОБА_2 строк тримання під вартою на шістдесят діб.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.05.2018 року було відмовлено прокурору в задоволенні даного клопотання та ОСОБА_2 було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.
Користуючись наданим судді ст. 375 КПК України правом на окрему думку вважаю необхідним викласти свою окрему позицію стосовно висновків суду, викладених в ухвалі про зміну запобіжного заходу від 04.05.2018 року керуючись наступним.
Суддя Конституційного суду України ОСОБА_3 в своїй окремій думці стосовно прийнятого висновку Конституційного Суду України у справі за зверненням Верховної Ради України про надання висновку щодо відповідності законопроекту про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) вимогам статей 157 і 158 Конституції України зазначає наступне: «В українській юридичній термінології термін "окрема думка" є родовим та охоплює всі нюанси цього інституту. В англомовній та франкомовній юридичній термінології separate opinion / opinion separee включає два види окремих думок: concurring opinion / opinion concordante або opinionin dividuelle, коли суддя чи декілька суддів, які погоджуються з прийнятим більшістю судовим рішенням, викладають відмінні або додаткові підстави чи обґрунтування, що визначили їхню підтримку; та dissenting opinion / opinion dissidente, коли суддя чи декілька суддів, не погоджуючись з позицією більшості, викладають обґрунтування та підстави своєї незгоди.
Користуючись даною умовною класифікацією, стверджую, що при викладені даної окремої думки керуюсь мотивами незгоди з позицією колегії суддів у питанні зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_2 з тримання під вартою на домашній арешт.
В той же час, чинне законодавство не встановлює вимог щодо форми та змісту окремої думки, але враховуючи той факт, що ч. 3 ст. 367 КПК України забороняє судді розголошувати таємницю наради колегії суддів, тому вважаю можливим та необхідним обґрунтувати свою незгоду із тими висновками колегії, що викладені виключно в тексті судового рішення, а саме в ухвалі про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_2 з тримання під вартою на домашній арешт.
Так, згідно ч. 1 ст. 29 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Детальний порядок та підстави обмеження особистої свободи як запобіжного заходу в межах кримінального права встановлено нормами КПК України.
Згідно ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Згідно ч. 2 ст. 331 вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Згідно ч. 1 ст. 176 КПК України запобіжними заходами є: особисте зобов`язання; особиста порука; застава; домашній арешт; тримання під вартою.
Згідно ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.
Згідно ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Згідно із ч.1 ст.155 КПК України взяття під варту як запобіжний захід застосовується у справах про злочини, за які законом передбачено покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк понад три роки. При цьому, відповідно до ст.150 КПК України, п.10 згаданої постанови ПВСУ при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу суд повинен враховувати не тільки обставини, передбачені ст.148 КПК України, та тяжкість злочину, у вчиненні якого особа обвинувачується, а і її вік, стан здоров`я, сімейний та матеріальний стан, вид діяльності, місце проживання та інші обставини, що характеризують особу; з`ясовувати дані про попередні судимості, соціальні зв`язки, її схильності, спосіб життя та поведінку під час провадження в цій кримінальній справі.
З матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_2 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, однак, згідно рішення Конституційного Суду України від 08.07.2003 року у справі № 1-23/2003, запобіжний захід у вигляді взяття під варту не може бути застосований лише з мотиву тяжкості злочину, оскільки це суперечить Конституції України.
Практика застосування рішень Європейського суду з прав людини вказує, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Під час обрання ОСОБА_2 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та неодноразовому продовженню останньому строків тримання під вартою, судами було встановлено ризики тиску обвинуваченого на потерпілу, свідків, можливість ОСОБА_2 переховуватись від суду, вчиняти інші кримінальні правопорушення.
А тому, на мою думку дані ризики не відпали, обставини, зазначені прокурором, виправдовують подальше тримання підозрюваного під вартою. Не існує передумов та ґрунтовних підстав у застосуванні обвинуваченому менш суворого виду запобіжного заходу. Не зменшились і ризики неналежної процесуальної поведінки з боку обвинуваченого, враховуючи зміст пред`явленого йому обвинувачення, а також тяжкість кримінального правопорушення, суспільну важливість об`єкта посягання, характер та обставини протиправних дій, в яких він обвинувачується.
ОСОБА_2 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років, розгляд справи розпочато спочатку, усі свідки по справі не допитані і які уникають явки до суду, підсудний вину не визнає, його поведінка під час судового розгляду є агресивною, останній не має міцних соціальних зв`язків, так як неодружений, не працюючий, що свідчить про високу вірогідність того, що підсудний буде намагатися ухилитися від суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини у справі, чинити тиск на потерпілу та свідків.
Сукупність вищезазначеного свідчить, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою не досягне мети застосування запобіжного заходу, визначеного ст.177 КПК України, оскільки інший запобіжний захід ніж тримання під вартою не забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не зможе запобігти спробам перешкоджати кримінальному провадженню, вчинити інше кримінальне правопорушення, уникнути відповідальності.
Таким чином, на мою думку, на даний час підстави за яких судом було обрано, а потім і продовжено обвинуваченому ОСОБА_2 , запобіжний захід у виді тримання під вартою не відпали, а тому підстав для зміни останньому запобіжного заходу на більш м`який не може запобігти доведеним під час розгляду ризикам.
Повний текст окремої думки складений 08.05.2018 року.
Суддя ОСОБА_1