Провадження № 1-в/127/584/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2018 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань №12, клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання, -

В С Т А Н О В И В:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання, призначеного вироком Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 року згідно якого ОСОБА_4 засуджено за п.п. «а,е,г» ст. 93, ст. 19, п. «а» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 186, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна. Ухвалою Верховного Суду України від 26.03.1996 року вирок Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 року щодо ОСОБА_4 залишено без змін. Ухвалою Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 року у вирок Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 року відносно ОСОБА_4 внесено зміни. Вважати ОСОБА_4 засудженим за п.п. «а,е,г» ст. 93, ст. 19, п. «а» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 186, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.

Клопотання мотивне тим, що на даний час ОСОБА_4 відбув понад 15 років позбавлення волі. Враховуючи, що призначений ОСОБА_4 строк покарання у виді довічного позбавлення волі він відбув, що є підставою звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 80 КК України. Оскільки він за період відбування покарання не вчинив нового злочину, не ухилявся від відбування покрання, а тому не має жодних підстав не застосувати до нього строку давності виконання обвинувального вироку, який вже закінчився. Закон не встановлює жодних інших обмежень, застережень чи зауважень щодо застосування положення ст. 80 КК України.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 своє клопотання підтримав та просив звільнити його від відбування покарання, посилаючись на доводи викладені в письмовому клопотанні.
Захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_4 підтримала, просила суд його задоволити з підстав викладених у клопотанні її підзахисного.
Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання засудженого ОСОБА_4 з мотивів відсутності правових підстав для задоволення вказаного клопотання.
Заслухавши пояснення засудженого, захисника, думку прокурора, дослідивши матеріали особової справи, суд приходить до наступного висновку.
Так, ОСОБА_4 вироком Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 року згідно якого ОСОБА_4 визнано винним за п.п. «а,е,г» ст. 93, ст. 19, п. «а» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 186, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна. Ухвалою Верховного Суду України від 26.03.1996 року вирок Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 року щодо ОСОБА_4 залишено без змін. Ухвалою Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 року у вирок Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 року відносно ОСОБА_4 внесено зміни. Вважати ОСОБА_4 засудженим за п.п. «а,е,г» ст. 93, ст. 19, п. «а» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 186, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.

Відповідно, вирок Хмельницькогообласного суду від 09.02.1996 року набрав законної згідно ухвали Верховного Суду України від 26.03.1996 року.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у ДУ «Вінницькій установі виконання покарань (№ 1)».

З вироку суду вбачається, що ОСОБА_4 визнаний винним та засуджений в тому числі за вчинення умисного вбивства при обтяжуючих обставинах (ст. 93 КК України 1960 року) в період до 18.07.1997 року та на той час санкцією вказаної статті передбачалось покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років позбавлення волі або смертної кари.

При вирішенні клопотання засудженого ОСОБА_4 суд виходить з того, що рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару, як вид покарання та запроваджено мораторій на її застосування.

В подальшому, 22.02.2000 року до ст. 93 КК України внесено зміни відповідно до Закону України №1483-11 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» в частині зміни виду покарання з «смертної кари» на «довічне позбавлення волі».

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29.12.1999 і до набрання чинності Законом України №1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України №1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

З вироку Хмельницького обласного суду від 09.02.1996 року вбачається, що ОСОБА_4 за вчинення злочинів передбачених п.п. «а,е,г» ст. 93, ст. 19, п. «а» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 186, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) призначено покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна, яке ухвалою Хмельницького обласного суду від 21.06.2000 року замінено на довічне позбавлення волі на підставі Закону України №1483-11 від 22.02.2000 року покарання, передбачене санкцією статті, що діяла на момент вчинення ним злочинів у виді смертної кари.

З рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 №1-рп/2011, яким керується суд при вирішенні клопотання, вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України в ред. 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29.12.1999 КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки в ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Таким чином, «зіставлення положень ст.ст. 8, 58, 92, 152, п. 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та ст. 6 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи».

Крім того, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України №1483 довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Даний висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Таким чином, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року, на час вчинення ОСОБА_6 особливо тяжкого злочину, то положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище ОСОБА_4 , а його посилання на відсутність в суду правових підстав для призначення іншого покарання ніж 15 років позбавлення волі є необґрунтованими.

В той же час, частиною першою статті 87 КК України, передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який відповідно до ч. 1 ст. 87 КК України належить до компетенції Президента України.

Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини. Такою можливістю вправі скористатися ОСОБА_4 .

Що ж стосується посилання засудженого на ст. 80 КК України, яка регулює питання строків давності виконання обвинувального вироку, в зв`язку із чим останній вважає, що строк відбування ним покарання минув, то суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки:

1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі;

2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості;

3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин;

4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин;

5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

В даному випадку, матеріали особової справи, а також зміст клопотання ОСОБА_4 не свідчать про те, що вирок суду, яким був засуджений останній до довічного позбавлення волі, виконано не в строки, встановлені кримінальним законом. Більше того, сама ст. 80 КК України не регулює та не встановлює, в тому числі і не обмежує строки відбування покарання, як вказує у своєму клопотанні ОСОБА_4 , а регулює питання звільнення від відбування покарання, призначеного вироком суду, який набрав законної сили, осіб, щодо яких в силу певних обставин не був виконаний такий вирок протягом відповідних встановлених строків.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що клопотання засудженого ОСОБА_4 , до довічного позбавлення волі, про звільнення від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 80,87 КК України, ст. 152 КВК України, ст.ст. 370, 371, 372, 537, 539 КПК України, суд -
У Х В А Л И В :
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання, відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженому, який перебуває під вартою, в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Суддя: