У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2018 рокуСправа № 634/880/18 Провадження № 1-кп/634/155/18

Сахновщинський районний суд Харківської області в складі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
захисника - ОСОБА_4 ,
представника потерпілого- ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Сахновщина Харківської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, - встановив:

До Сахновщинського районного суду Харківської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 , внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000189 від 17.06.2018 року, у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши надані суду матеріали, вважає, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору, виходячи з наступного.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Частиною 4 статті 110 КПК України встановлено, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 КПК України.

Обвинувальний акт це важливий процесуальний документ досудового розслідування, його процесуальне значення полягає в тому, що він встановлює межі майбутнього судового розгляду, яке здійснюється лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення ( ч. 1 ст. 337 КПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Між тим, при викладенні обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, що міститься в обвинувальному акті, його автор виклав їх неконкретно.

З обвинувального акту вбачається, що 17 червня 2018 року в період часу з 01.30 до 02.00 години, точного часу встановити не представилося можливим, ОСОБА_7 знаходився в приміщенні літньої кухні, розташованої на території домоволодіння ОСОБА_8 АДРЕСА_1 , та розпивав спиртні напої разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Під час сумісного вживання алкоголю, між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в присутності ОСОБА_9 на підґрунті раптово виниклих неприязних відносин відбулася сварка.

ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до ОСОБА_10 , з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, схопивши зі столу ніж, наніс йому один удар ножем, який тримав у правій руці, в область черева зліва, чим спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження відповідно до довідки Сахновщинської ЦРЛ у вигляді проникаючого ножового поранення живота. У результаті чого ІНФОРМАЦІЯ_1 о 04.13 годині поблизу с. Андріївка Кегичівського району Харківської області ОСОБА_10 помер в кареті швидкої медичної допомоги «БШД 3802» під час транспортування з Сахновщинської ЦРЛ до Красноградської ЦРЛ з метою подальшого надання хірургічної допомоги.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 12-17/137-КРт/18 від 20. 06. 2018 року причина смерті ОСОБА_10 гостра крововтрата. Проникаюче колото-різане поранення черевної порожнини з ушкодженням печінки.

Згідно висновку експерта № 12-17/137-КРт/18 від 12.09.2018 року між спричинення ОСОБА_7 колото-різаного поранення ОСОБА_10 та настанням його смерті мається причинний зв`язок.

Таким чином, сторона обвинувачення вважає, що ОСОБА_7 своїми діями вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Диспозиція цієї статті є бланкетною, тобто для визначення характеру й тяжкості тілесних ушкоджень необхідне посилання на Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затвердженої МОЗ України від 17. 01. 1995 року, оскільки до предмету доказування відноситься тяжкість тілесного ушкодження.

Відповідно до чинного КПК України обов`язково призначається експертиза для встановлення причин смерті, тяжкості та характеру тілесних ушкоджень. Ці експертизи проводяться згідно з КК, КПК та Правилами судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Так п. 4.8 Правилами судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затвердженої МОЗ України від 17. 01. 1995 року, передбачено, що у випадку смерті за наявності тілесних ушкоджень судово-медичний експерт поряд з вирішенням інших питань зобов`язаний встановити наявність чи відсутність причинного зв`язку між ушкодженням і смертю. Якщо в постанові про призначення експертизи міститься питання про ступінь тяжкості ушкоджень, що були виявлені на трупі, судово-медичний експерт зобов`язаний зазначити, чи мають ці ушкодження ознаки тяжкого, середньої тяжкості чи легкого, використовуючи критерії, що викладені у цих правилах.

Крім того, диспозиція ч. 2 ст. 121 КК України законодавцем викладена у такій редакції: умисне тяжке тілесне ушкодження, вчинене способом, що має характер особливого мучення, або вчинене групою осіб, а також з метою залякування потерпілого або інших осіб, чи з мотивів расової, національної або релігійної нетерпимості, або вчинене на замовлення, або таке, що спричинило смерть потерпілого.
Дані викладені в фактичних обставинах справи мають відповідати формулюванню пред`явленого обвинувачення.

Тоді як, цим вимогам закону даний обвинувальний акт не відповідає.

Так, викладені в обвинувальному акті обставини кримінального правопорушення є такими, що суперечать один одному, оскільки у обставинах кримінального правопорушення зазначено, що відповідно до довідки Сахновщинської ЦРЛ ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_10 , зокрема, тілесні ушкодження, тоді як ОСОБА_7 обвинувачується у заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого.

Порушення цих вимог вже на цій стадії є грубим порушенням прав обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення.

У п. 11 постанови пленуму Верховного Суду України № 6 від 30.05.2008 року «Про практику застосування кримінально-процесуального законодавства при попередньому розгляді кримінальних справ у судах першої інстанції», з наступними змінами, зазначено, що істотними порушеннями при складанні обвинувального висновку необхідно вважати такі порушення вимог, які виключають можливість здійснення обвинуваченим свого захисту і можливість прийняття судом законного рішення у справі. Такі порушення мають місце у випадках, коли в обвинувальному висновку містяться положення, які суперечать один одному, звинувачення, викладене в обвинувальному висновку, є неконкретним.
Такі розбіжності та недоліки обвинувального акту виключають можливість здійснення обвинуваченим свого захисту і можливість прийняття судом законного рішення у справі.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини й основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008р. зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79).
Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
За таких обставин, вважаю, що кримінальне провадження не може бути призначено до судового розгляду, а обвинувальний акт на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору.

Керуючись ст.ст. 291, 314 КПК України, суд, -
ухвалив:

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 , внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000189 від 17.06.2018 року, у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, повернути прокурору.

Ухвала суду може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя :