Постанова
іменем України
31 травня 2018 року
м. Київ
справа № 348/1175/16-к
провадження № 51-1826км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 липня 2017 року в кримінальному провадженні №0000388за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що відповідно до ст. 89 КК судимостей не має,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області

від 25 квітня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК, до штрафу в розмірі

400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800 грн. Визначено на підставі ст. 100 КПК речові докази по справі: трактор-екскаватор марки JOB ЗСХ без реєстраційного номера та вантажний автомобіль марки

ЗІЛ-131, державний номерний знак НОМЕР_1 , повернути власникам ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 липня 2017 року вказаний вирок залишено без змін.
Згідно із цим вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у незаконному видобуванні корисних копалин загальнодержавного значення за таких обставин.
8 червня 2016 року о 10:00 ОСОБА_6 умисно усупереч вимогам

ст. 13 Конституції України, статей 3, 5, 40 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», статей 19, 24, 56 Кодексу України «Про надра», п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 59 «Про затвердження Положення про порядок надання гірничих відводів», не будучи зареєстрованим як суб`єкт підприємницької діяльності і не маючи передбаченого законодавством дозволу, усвідомлюючи протиправність вчинюваних ним дій, достовірно знаючи про відсутність у нього необхідних для користування надрами та видобування корисних копалин спеціального дозволу гірничого відводу, робочого проекту на розробку руслорегульованих та руслоочисних робіт, з метою використання на власні потреби, за допомогою вищевказаних

трактора-екскаватора та вантажного автомобіля марки під керуванням ОСОБА_9 , якому не було відомо про злочинний умисел ОСОБА_6 , здійснив видобування та подальше завантаження корисних копалин загальнодержавного значення, а саме піщано-гравійної суміші (гравію) з берега р. Прута, що в смт. Ланчиному.
Близько 10:00 працівниками Надвірнянського ВП ГУ НПУ в Івано-Франківській області в смт. Ланчині на березі р. Прута було виявлено трактор-екскаватор, за допомогою якого ОСОБА_6 здійснював незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення, а саме піщано-гравійної суміші, яку було завантажено та в подальшому розвантажено з кузова вказаного автомобіля на відстані 5 м від місця забору піщано-гравійної суміші.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, висловлює доводи щодо незаконності ухвали апеляційного суду з огляду на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме ст. 419 КПК, оскільки необґрунтовано залишено поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного вирішення судом першої інстанції долі речових доказів - трактора-екскаватора та вантажного автомобіля, які, на думку прокурора, відповідно до статей 96-1, 96-2 КК підлягали конфіскації. Натомість апеляційний суд, неналежним чином дослідивши право власності вказаних транспортних засобів, безпідставно застосував положення п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК, а тому неправомірно повернув їх ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , саме їх передчасно визнавши власниками цих транспортних засобів. У зв`язку з вищевикладеним прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді цієї інстанції.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції.
Мотиви Суду
Статтею 419 КПК визначено вимоги до змісту ухвали апеляційного суду, яка одночасно має відповідати положенням ст. 370 КПК про законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення. Зокрема, відповідно до частин 3, 4 ст. 370 КПК обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Оскаржувана прокурором ухвала апеляційного суду не відповідає зазначеним вимогам, оскільки містить суперечливі висновки щодо порушених в апеляційній скарзі прокурора питань з приводу вирішення долі речових доказів.
Так, вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2017 року встановлено, і це не оспорюється жодною зі сторін кримінального провадження, що ОСОБА_6 вчинив інкриміноване йому діяння шляхом навантаження трактором-екскаватором марки JCB 3 CX

піщано-гравійної суміші на автомобіль ЗІЛ-131. При цьому місцевий суд визнав, що вказані транспортні засоби не були і не є власністю ОСОБА_6 і за відсутності будь-яких даних про те, що їх власники знали чи могли знати про їх незаконне використання, автомобіль та трактор-екскаватор на підставі п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК як речові докази підлягають поверненню власникам ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Апеляційний суд, спростовуючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного визначення права власності на вказані транспортні засоби, погодився із зазначеними висновками, викладеними у вироку, а тому підтвердив правильність застосування п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК. Зокрема, зазначив, що право власності ОСОБА_8 на трактор-екскаватор підтверджується даними копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а про те, що власником автомобіль ЗІЛ-131 є ОСОБА_7 , свідчать дані ксерокопії розписки про отримання від нього ОСОБА_6 2000 доларів США за продаж цього автомобіля та дані листа регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області від 7 березня 2017 року про відсутність реєстрації цього транспортного засобу.
Водночас колегія суддів касаційного суду погоджується з доводами касаційної скарги прокурора, що таких висновків апеляційний суд дійшов без урахування даних копії свідоцтва про реєстрацію автомобіля марки ЗІЛ-131, згідно із яким його власником значиться саме ОСОБА_6 , а також без урахування показань свідка ОСОБА_8 про те, що він здійснив обмін належного йому трактора-екскаватора марки JCB 3 CX на автомобіль марки Пежо 307 з доплатою в кілька тисяч гривень від ОСОБА_6 , котрий забрав трактор на вантажному автомобілі. Будь-яких письмових договорів щодо продажу транспортних засобів вони між собою не укладали, він самостійно зняв з реєстрації трактор, якому було видано тимчасові транзитні номери.

Без належної уваги апеляційного суду залишилися й показання свідка ОСОБА_7 про те, що він дійсно в листопаді 2015 року придбав у ОСОБА_6 автомобіль ЗІЛ-131 за 2000 доларів США, однак одразу поїхав на роботу за кордон, не встигнувши до кінця його переоформити. Автомобіль зберігався за місцем його проживання і йому нічого не відомо про його використання.
Наведене свідчить про те, що висновки про право власності на вказані транспортні засоби апеляційного суду є передчасними, оскільки зроблені без належної оцінки всієї сукупності доказів, а також є суперечливими, так як за наявності даних про реєстрацію трактора-екскаватора за ОСОБА_8 попри фактичний договір купівлі-продажу ОСОБА_6 апеляційний суд визнав саме його власником цього транспортного засобу, тоді як при визначенні права власності на автомобіль ЗІЛ-131 за ОСОБА_7 поклав в основу саме дані розписки про передачу коштів за усно укладеним договором купівлі-продажу автомобіля незважаючи на дані державної реєстрації.
Крім того, рішення апеляційного суду з цього питання не ґрунтується на положеннях цивільного законодавства, згідно з яким право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності не встановлено судом (ст. 328 ЦК). Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 334 ЦК). При цьому в разі, якщо транспортний засіб вибув із власності особи за відплатним правочином, відсутність державної реєстрації на нього за покупцем не позбавляє його права власності у зв`язку з тим, що законодавство не пов`язує момент виникнення права власності на транспортний засіб із моментом здійснення його реєстрації за новим власником. Водночас, обов`язок щодо реєстрації покладається саме на особу, яка придбала зазначений транспортний засіб у власність. Таким чином, реєстрація майна не має правовстановлювального значення.
За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню й кримінальне провадження призначенню нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого належить врахувати вищевикладене та в залежності від встановленого права власності вирішити питання про речові докази відповідно до вимог закону.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, п. 4 параграфу 3

розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 липня 2017 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню

не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3