Справа №718/2155/18
Провадження №1-в/718/43/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАНИ

04.09.2018 року
Кіцманський районний суд Чернівецької області
у складі: головуючого - судді ОСОБА_1
секретаря ОСОБА_2
з участю: прокурора - ОСОБА_3

представника сектору з питань пробації ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, засудженого вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 10.08.2015 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки з випробуванням строком на три роки, -

ВСТАНОВИВ:

Представник Кіцманського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» у Чернівецькій області звернувся до суду з поданням про звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування призначеного вироком суду покарання по закінченню строку випробування.

Зазначає, що вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 10.08.2015 року ОСОБА_5 засуджений за ч.3 ст.185 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки з випробуванням строком на три роки та покладено обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти про зміну місця проживання, роботи навчання; періодично з`являтися для реєстрації.

Під час випробування засуджений ОСОБА_5 виконував покладені на нього вироком суду обов`язки, хоча й відомості про вчинення ним інших злочинів внесені до ЄРДР 28.10.2016р., 27.11.2016р., 27.12.2016р., 31.12.2016р., 04.03.2017р., проте його винуватість не доведено й обвинувальний вирок відносно нього не ухвалений, тому просив задовольнити подання та звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання по закінченню іспитового строку.

В судовому засіданні представник сектору з питань пробації підтримав внесене подання, вказуючи також, що внесення відомостей до ЄРДР відносно ОСОБА_5 не свідчить про вчинення ним нових злочинів, не може вважатися доведенням його винуватості.

Прокурор заперечував проти задоволення подання з тих підстав, що під час випробування ОСОБА_5 вчиняв злочини, про що внесено відомості до ЄРДР, йому повідомлено про підозру, відносно нього за вчинення інших злочинів застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Заслухавши представника сектору з питань пробації, прокурора, суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 10.08.2015 року ОСОБА_5 засуджений за ч.3 ст.185 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки з випробуванням строком на три роки та покладено обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти про зміну місця проживання, роботи навчання; періодично з`являтися для реєстрації.

Зі змісту ч.3 ст.75, ч.1 ст.78 КК України випливає, що однією з обов`язкових передумов для звільнення засудженого від відбування покарання згідно з цими статтями кримінального закону є невчинення останнім у період іспитового строку, визначеного судом, нового злочину. При цьому констатувати вчинення такого нового злочину цією особою та, відповідно, її винуватість у скоєному може виключно суд у порядку, визначеному законом. Доки вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду особа відповідно до ч.1 ст.62 Конституції України, ч.2 ст.2 КК України та ч.1 ст.17 КПК України вважається невинуватою.
Наведені норми чинного законодавства закріплюють один із основоположних принципів кримінального судочинства презумпцію невинуватості, відповідно до якого ніхто не може бути визнаний винним у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню, інакше як за вироком суду й у порядку, визначеному законом. Будь-яке втручання у права людини має ґрунтуватися на положеннях закону, а отже, ? відповідати принципу законності, який передбачає абсолютний правовий захист та є засадничим компонентом правової системи.

Принцип презумпції невинуватості закріплений також у багатьох міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та які відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ч.1 ст.19 Закону України від 29.06.2014р. № 1906-ІУ «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства України.

Так, у ч.1 ст.11 Загальної декларації прав людини зазначається, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту.

Згідно з п.2 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожен обвинувачений у кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно із законом.

Аналогічна норма міститься й у п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У цьому аспекті правильне розуміння вимог Конвенції розкривається у рішеннях Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), що містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акта, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав. Так, ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегеу і Джабардо проти Іспанії» зазначив, що п. 2 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, оскільки обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.

Відмова суду у задоволенні подання представника уповноваженого органу з питань пробації щодо звільнення засудженого від відбування покарання у зв`язку зі спливом визначеного судом іспитового строку виключно з мотивів, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення цій особі про підозру у вчиненні нового злочину, затримання чи обрання міри запобіжного заходу тощо, є такою, що не ґрунтується на вимогах закону, порушує принцип презумпції невинуватості та може трактуватися як передчасне висловлювання судом думки щодо винуватості особи у скоєному.

Зазначене кореспондується з позицією Конституційного Суду України, згідно з якою сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність, оскільки особа не несе кримінальної відповідальності, доки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили (Рішення від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99).

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішенні від 22.04.2010р. у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п. 2 ст. 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом, так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того, як це доведено в законному порядку. ЄСПЛ послідовно дотримується підходу, відповідно до якого принцип презумпції невинуватості порушується, якщо судове рішення або твердження офіційної особи щодо особи, яка обвинувачується в скоєнні злочину, схиляє до думки про те, що вона винна до того, як її винуватість була встановлена в законному порядку.

Аналогічні порушення було констатовано у справах «Шагін проти України» та «Грабчук проти України».

З огляду на наведене, а також враховуючи, що положення ч.3 ст.75, ч.1 ст.78 КК України, ч.2 ст.165 КВК України мають імперативний (зобов`язуючий) характер, представник органу з питань пробації після закінчення іспитового строку має звернутися з поданням про звільнення від відбування покарання, а суд, відповідно, ухвалити рішення про таке звільнення, якщо він протягом цього строку виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину (скоєння нового злочину та вина засудженого, як вже зазначалося, мають бути встановлені обвинувальним вироком суду).

Наведене кореспондується з практикою судової палати у кримінальних справах ВССУ. Так, в ухвалі від 11.10.2012р. у справі № 5-4043км12 колегія суддів судової палати у кримінальних правах ВССУ зазначила, що «в матеріалах справи відсутній вирок суду, яким визнано винною та засуджено особу за вчинення злочину, передбаченого ст.128 КК, про що вказує прокурор у своїй касаційній скарзі, а тому його доводи про те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано кримінальний закон при звільненні особи від покарання, є безпідставними та свого підтвердження не знайшли».

Як роз`яснив Пленум ВСУ в абз.3 п.10 постанови № 7 від 24.10.2008р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», якщо ж суд, який розглядає провадження про вчинення злочину, встановить, що він був вчинений засудженим у період іспитового строку, але у зв`язку зі спливом цього строку постановою суду засуджений був звільнений від відбування покарання (ч.1 ст.78 КК), то суд вправі призначити покарання за сукупністю вироків лише за умови скасування цієї постанови в установленому порядку.

Враховуючи, що ОСОБА_5 під час іспитового строку не вчинив нового злочину (обвинувальний вирок суду відсутній), суд приходить до висновку про доцільність його звільнення від відбування покарання, призначеного йому вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 10.08.2015 року.

Керуючись ст.ст.75, 78 КК України, ст.ст. 537, 539 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 10.08.2015 року покарання у виді позбавлення волі строком на чотири по закінченню строку випробування.

На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи діб з дня її проголошення до апеляційного суду Чернівецької області через Кіцманський районний суд.

Суддя :