Постанова

Іменем України
09 жовтня 2018 року

м. Київ
справа № 169/578/17
провадження № 51-5366 км 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 13 лютого 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000841, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився, зареєстрований та проживає на АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості в силу ст. 89 КК,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Прийняте рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він в середині березня 2017 року, перебуваючи поблизу залізничної колії на ділянці перегону Ковель-Мацеїв, біля залізничної платформи «Старі Кошари» Ковельського району, знайшов, тим самим придбав, 12 корпусів наступальних осколкових ручних гранат РГД-5, 4 корпуси оборонних осколкових ручних гранат Ф-1, 17 уніфікованих запалів дистанційної дії типу УЗРГМ (УЗРГМ-2), 2 противопіхотні осколкові спрямованого ураження міни «МОН-50», 2575 проміжних патронів калібру 5,45х39 мм, 327 гвинтівочних патронів калібру 7,62 мм, після чого, не маючи передбаченого законом дозволу на придбання, носіння та зберігання бойових припасів, діючи умисно, переніс до свого будинку АДРЕСА_1 де і зберігав до 02 червня 2017 року.
Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 13 лютого 2018 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненнями прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, просить ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 13 лютого 2018 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. На думку прокурора, положення ст. 75 КК до ОСОБА_7 застосовані неправильно, що призвело до м`якості призначеного йому покарання. Вказує на неврахування судом тяжкості вчиненого злочину, кількості та призначення виявлених бойових припасів. Вважає, що виправлення ОСОБА_7 можливе лише в умовах відбування покарання у виді позбавлення волі. В порушення вимог ст. 419 КПК апеляційний суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги прокурора, правильної оцінки їм не дав та безпідставно залишив без зміни вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, чим істотно порушив кримінальний процесуальний закон.

Позиції учасників судового провадження
В засіданні суду касаційної інстанції прокурор ОСОБА_5 підтримав доводи касаційної скарги прокурора.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Проте ухвала апеляційного суду цим вимогам кримінального процесуального закону не відповідає.
У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, котрі наділяють суд правом вибору між альтернативами, кожна з яких є законною, як однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Згідно приписів ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як вбачається з матеріалів справи, в апеляційній скарзі прокурор посилався на неправильне застосування місцевим судом положень ст. 75 КК, що призвело до м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання.
Однак відмовивши у задоволенні апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд зазначених доводів належним чином не перевірив, вичерпних мотивів щодо їх необґрунтованості не навів та безпідставно залишив вирок щодо ОСОБА_8 в частині звільнення від кримінальної відповідальності без зміни.
Так, обираючи ОСОБА_8 вид та розмір покарання, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, врахував тяжкість вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК є тяжким, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, дані про особу винного, який в силу ст. 89 КК не має судимості, повністю визнав вину, посередньо характеризується за місцем проживання, працює, а тому призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, яке є наближеним до мінімального у межах санкції ч. 1 ст. 263 КК.
Разом з тим, переглядаючи вирок суду першої інстанції щодо звільнення засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК апеляційний суд не мотивував та не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання. Без належної уваги залишились конкретні обставини кримінального провадження, зокрема, велика кількість вилученого арсеналу бойових припасів, які незаконно придбав, переніс та зберігав ОСОБА_7 - 12 корпусів наступальних осколкових гранат, 4 корпуси оборонних осколкових гранат, 17 уніфікованих запалів дистанційної дії, 2 противопіхотні осколкові спрямованого ураження міни, 2575 проміжних патронів, 327 гвинтівочних патронів, що наражає на суспільну небезпеку. Небезпечність незаконного поводження з бойовими припасами полягає у створенні сприятливих умов для вчинення злочинів з використанням зазначених загальнонебезпечних предметів та становить загрозу для суспільства.
Також, апеляційний суд безпідставно погодився з судом першої інстанції щодо врахування пом`якшуючої обставини - активне сприяння у розкритті злочину. Під активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи. Ніякої допомоги щодо дійсних обставин кримінального правопорушення ОСОБА_7 під час досудового розслідування не надав, бойові припаси були вилучені в ході обшуку його житла та іншого володіння на підставі ухвали слідчого судді в іншому кримінальному провадженні, що не заперечував ОСОБА_7 .
Наявність на утриманні ОСОБА_7 двох малолітніх дітей, також не може бути визнано обставиною, яка пом`якшує покарання, оскільки вилучений у великій кількості арсенал бойових припасів, ОСОБА_7 свідомо зберігав без передбаченого на це законом дозволу у подвір`ї свого будинку, в якому проживають його дружина та діти, що становило для їх життя та здоров`я реальну небезпеку.
З урахуванням вказаних обставин, на думку колегії, звільнення ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК від відбування покарання є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного покарання, яке не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину.
Переглядаючи вирок за апеляцією прокурора, апеляційний суд доводів апеляційної скарги прокурора належним чином не перевірив, висновку щодо можливості виправлення ОСОБА_7 із застосуванням ст. 75 КК, виходячи із встановлених судом першої інстанції обставин злочину та особи винного, не обґрунтував, тим самим порушив вимоги ст. 419 КПК.
Враховуючи викладене, касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_7 скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене і, за умови підтвердження такого ж обсягу обвинувачення і тих же даних про особу винного, звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність - ст. 75 КК, що призвело до м`якості призначеного покарання.
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 13 лютого 2018 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3