Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

05 липня 2018 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
представника потерпілих - адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника-адвоката ОСОБА_9 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №004484 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника-адвоката ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_5 , прокурора Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_11 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 20 березня 2018 року стосовно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Розваж Острозького району Рівненської області, громадянина України, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України,
в с т а н о в и л а :

Обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить вказаний вирок скасувати, а кримінальне провадження відносно нього закрити за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що відображені у вироку покази потерпілої ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 не співпадають з показами, наданими вказаним особами у судовому засіданні. Так, у вироку зазначено, що ОСОБА_15 отримала від обвинуваченого удар дерев`яною битою в область потиличної ділянки голови, однак в ході судового розгляду вона вказувала, що він вдарив її рукою, після чого вона впала і втратила свідомість. При цьому, на запитання прокурора потерпіла повідомила, що отримала гематому в потиличній ділянці голови не від цього удару, а від іншого, коли піднялась із землі, однак про цей удар більше не згадувала. Обвинувачений зазначив, що потерпілі не змогли описати биту.
Окрім того, свідок ОСОБА_12 у засіданні повідомила, що у неї поганий зір і з великої відстані вона не бачила, хто кому наносив удари. Відображені у вироку показання свідка ОСОБА_13 не співпадають із показами, наданими нею у судовому засіданні. Також свідок ОСОБА_16 зазначила, що вона бачила, як обвинувачений підійшов з чимось у руках та почав наносити удари ОСОБА_17 , після чого той впав, тобто вона підмінила потерпілих між собою. Свідок ОСОБА_14 засвідчила у судовому засіданні, що ні бити, ні палиці в руках в обвинуваченого вона не бачила і ударів він не наносив, натомість була штурханина.
Також обвинувачений зазначив, що при описанні у вироку висновків експерта, не зазначено, що гематома на потилиці ОСОБА_15 могла утворитись від само падіння.
Вважає, що суд посилався на недостовірні докази і з перекрученням їх змісту.
Крім того, обвинувачений зазначив, що він не мав хуліганських мотивів та у нього не було бити, а він лише захистив свою дружину від знущань ОСОБА_18 .

Захисник-адвокат ОСОБА_9 в апеляційній скарзі також просить скасувати вказаний вирок, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, апелянт зазначив, що покази обвинуваченого, його дружини, потерпілих, а також свідків підтверджують факт довготривалого конфлікту між обвинуваченим та потерпілими, і свідчить про відсутність хуліганських спонукань у діях ОСОБА_8 . Захисник вказав на те, що показання потерпілих є непослідовними, не співвідносяться з висновком судово-медичної експертизи та свідченнями очевидців. Так, потерпілі стверджували, що обвинувачений орудував бейсбольною битою, що дало підстави для кваліфікації його дій як вчинених із застосуванням спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень предмета, однак не змоги описати цього знаряддя.

Потерпілий ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі ставить питання про скасування даного вироку та ухвалення нового, яким просить призначити ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.296 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки та стягнути з обвинуваченого на його користь 100 000 грн. моральної шкоди. Обґрунтовуючи вказані вимоги зазначив, що не зважаючи на відсутність обставин, які пом`якшують покарання, суд призначив ОСОБА_8 найменш суворе покарання, передбачене ч.4 ст.296 КК України, та звільнив останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням, жодним чином не мотивувавши таке рішення. Також вважає, що завдана цими протиправними діями ОСОБА_8 моральна шкода підлягає відшкодуванню у повному обсязі.

Потерпіла ОСОБА_5 , з аналогічних викладеним в апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_6 мотивів, також просить скасувати цей вирок та ухвалити новий вирок, яким обрати ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.296 КК України три роки позбавлення волі та стягнути з обвинуваченого на її користь 100 000 грн. як компенсації моральної шкоди.

Прокурор ОСОБА_11 в апеляційній скарзі просить скасувати даний вирок у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в частині невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.296 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки. В обґрунтування заявлених вимог прокурор вказав, що звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд не взяв до уваги кількість потерпілих від даного злочину, обставин та особливостей його вчинення.

Обвинувачений ОСОБА_8 у запереченнях на апеляційні скарги прокурора та потерпілих зазначив, що твердження апелянтів про м`якість призначеного йому покарання та неможливість виправлення без ізоляції від суспільства є безпідставними, оскільки за своє життя він ніколи не порушував громадський порядок, не проявляв агресії до людей. При цьому вказав, що він лише намагався захистити свою дружину від знущань ОСОБА_18 .

Захисник-адвокат ОСОБА_9 у запереченнях на апеляційні скарги сторони обвинувачення просив вказані апеляційні скарги залишити без задоволення, оскільки вважає, що дане кримінальне провадження слід закрити з підстав, які зазначені у власній та обвинуваченого апеляційних скаргах.

Потерпіла ОСОБА_5 у запереченнях на апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника просила залишити вказані апеляційні скарги без задоволення. Так, вона зазначила, що з ОСОБА_8 у неї ніколи не було неприязних стосунків, а твердження щодо обставин вказаної події, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого, є безпідставними. Також доводи захисника про неправильність висновку суду про хуліганський мотив поведінки обвинуваченого є безпідставним та спростовуються показами допитаних у судовому засіданні свідків.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 20 березня 2018 року ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за ч.4 ст.296 КК України на три роки позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_8 звільнено. від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю один рік не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_8 наступні обов`язки на період іспитового строку:
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Також судом постановлено стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_5 по 5 000 грн. компенсації моральної шкоди.

ОСОБА_19 визнаний винним у тому, що 25 червня 2016 року, близько 18 год. 00 хв., перебуваючи поблизу кафе «Санта Марія», що за адресою: м. Рівне, вул. Пересопницька, 76, діючи умисно, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства та існуючих норм поведінки, проявивши особливу зухвалість, розуміючи протиправність своїх дій і їх скоєння в громадському місці, із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень - дерев`яної бити, наніс ОСОБА_5 один удар в область потиличної ділянки голови, в результаті чого заподіяв потерпілій тілесні ушкодження у вигляді забійної гематоми потилиці, які за висновком експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Водночас, ОСОБА_8 , не реагуючи на зауваження щодо припинення своєї протиправної поведінки, 25 червня 2016 року, близько 18 год. 00 хв., перебуваючи поблизу кафе «Санта Марія», що за адресою: м. Рівне, вул. Пересопницька, 76, діючи умисно, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства та існуючих норм поведінки, проявивши особливу зухвалість, розуміючи протиправність своїх дій і їх скоєння в громадському місці, із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень - дерев`яної бити, наніс ОСОБА_6 не менше двох ударів нею по тілу, в результаті чого заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у вигляді гематоми на лівому стегні, на лівому плечі, які згідно висновку експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_9 на підтримання своїх апеляційних скарг та залишення апеляційних скарг сторони обвинувачення без задоволення, потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які просили задовольнити їх та прокурора апеляційні скарги, а апеляційні вимоги обвинуваченого та його захисника залишити без задоволення, міркування прокурора ОСОБА_4 на підтримання апеляційних скарг сторони обвинувачення та відмови у задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого і його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з огляду на таке.

Згідно ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Санкцією ч.4 ст.296 КК України встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років. Як передбачено ст.75 КК України передбачає, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За роз`ясненнями п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №3 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як вбачається з оскарженого вироку, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого, особу винного та відсутність обставини, які пом?якшують і обтяжують покарання, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Зокрема у відповідності до вимог ст.65 КК України, судом було враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, вперше притягується до кримінальної відповідальності, не перебуває на обліку у нарколога чи психіатра.

Звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, відсутність як пом`якшуючих, так і обтяжуючих покарання обставин, та особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, де позитивно характеризується, вперше притягується до кримінальної відповідальності. Зважаючи на вказані обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_8 та попередження вчиненню ним нових злочинів без ізоляції від суспільства. При цьому, застосування до обвинуваченого реальної міри покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, яку йому просять обрати потерпілі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а також прокурор, колегія суддів вважає таким, що не відповідає обставинам даної події та особі обвинуваченого.

Згідно ч.1 ст.1176 Цивільного кодексу України (далі ЦК), моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Крім того, за роз`ясненнями п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів враховує, що цивільні позови ОСОБА_6 і ОСОБА_5 є ідентичними за змістом та не містять обґрунтування обставин, про які зазначено у ст.23 ЦК, та розміру відшкодування завданої їм моральної шкоди у сумі 100 000 грн. (а.с.38-39, 40-41). Відповідно до вимог диспозитивності цивільного судочинства, передбачених ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції, яка діяла на день подання цивільних позовів, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Таким чином, судом постановлено правильне рішення про часткове задоволення цивільних позовів, а розмір моральної шкоди у сумі 100 000 грн. кожному, який просять потерпілі стягнути з обвинуваченого на їх користь, колегія суддів вважає явно не співмірним обсягу та характеру спричиненої їм моральної шкоди. При цьому, апелянтами не наведено доказів, достатніх для зміни вироку в частині часткового задоволення їх цивільних позовів на суму 5 000 грн. кожному.

Окрім того, заявляючи вимоги про скасування даного вироку та закриття кримінального провадження за відсутності складу кримінального правопорушення в діях ОСОБА_8 , обвинувачений та його захисник-адвокат ОСОБА_9 заявляли клопотання про дослідження носія інформації, на якому за допомогою технічних засобів звукозапису зафіксовано дії судових засідань суду першої інстанції, оскільки, на їх думку, викладені у вироку висновки суду, не відповідають фактичним обставинам, встановленим під час судового розгляду в частині показань потерпілих та свідків, однак таке клопотання не відповідає приписам КПК.

Так, ч.3 ст.404 КПК передбачає, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Проте, заявляючи клопотання фактично про повторне дослідження доказів, встановлених під час судового розгляду, апелянтами не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч.3 ст.404 КПК не зазначено, які саме порушення були допущені судом першої інстанції при дослідженні доказів або які докази не були ним досліджені. Незгода сторони захисту із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є підставою для повторного дослідження тих самих доказів. Під час апеляційного розгляду апелянти також не обґрунтували цих вимог.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хайров проти України» (Khayrov v. Ukraine no. 19157/06, § 89, 15 November 2012) суд зауважив, що право обвинуваченого допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення, яке гарантоване пунктом (d) параграфу 3 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може бути обмеженим в інтересах належного відправлення правосуддя

Хоча це положення втілює принцип, що перед тим, як обвинувачений буде визнаний винним, всі докази проти нього мають зазвичай бути представлені в його присутності на публічному слуханні для надання можливості їх спростувати «Буткевич проти Росії» (Butkevich v. Russia, no. 5865/07, § 90, 13 February 2018), однак воно не вимагає повторного дослідження доказів і фактичних обставин, що були досліджені в змагальному процесі в суді першої інстанції.

Питання про повторне дослідження доказів і фактичних обставин апеляційним судом може постати, лише якщо суд першої інстанції не забезпечив можливість обвинуваченого дослідити докази під час змагальної процедури в суді першої інстанції. Частина третя ст. 404 КПК, власне, і забезпечує таку можливість, зобов`язуючи суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження фактичних обставин справи, якщо суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням. Під час апеляційного розгляду захисник підтвердив суду, що передбачених ч.3 ст.404 КПК підстав для повторного дослідження обставин не має.

Поряд з тим, колегія суддів зауважує, що законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлено, зокрема, порядком оцінки доказів і визначення відповідно до статті 94 КПК їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, викладені у вироку показання потерпілих та свідків, об`єктивно узгоджуються з даними протоколів проведення слідчого експерименту з потерпілими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також з висновками судово-медичних експертиз щодо ступеню тяжкості отриманих потерпілими тілесних ушкоджень та можливих обставин їх виникнення.

Відповідно до даних технічного запису, потерпіла ОСОБА_5 при допиті у судовому засіданні зазначила, що 25 червня 2016 року близько 18 год. біля піцерії «Санта Марія», що по вул. Пересопницькій в м. Рівне бачила, як з салону свого автомобіля вийшов ОСОБА_8 та завдав їй удар по голові, від якого вона впала. Це відбулось так швидко, що вона не бачила, чим саме був завданий удар, однак бачила як обвинувачений наносив удари дерев`яною битою по тулубу її чоловіка та як сторонні особи намагалися забрати цю биту з рук обвинуваченого.

Аналогічні показання надав і потерпілий ОСОБА_6 , зазначивши, що ОСОБА_8 наносив удари його дружині дерев`яною битою.

Крім того, обставини вказаної події та нанесення ОСОБА_8 потерпілим ударів саме дерев`яною битою підтвердили при допиті у суді першої інстанції свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 .

При цьому, згідно висновку судово-медичної експертизи №722, тілесні ушкодження у ОСОБА_6 виникли не менше як від двох травматичних дій тупого(их) предмету(ів), відносяться до легких тілесних ушкоджень та могли виникнути у вказаний в обставинах термін 25 червня 2016 року. В своїй сукупності виникнення даних тілесних ушкоджень у потерпілого внаслідок падіння на площину з висоти власного зросту, малоймовірне.

У висновку судово-медичної експертизи №723 зазначено, що тілесне ушкодження у вигляді забійної гематоми потилиці у ОСОБА_5 виникло не менше як від однієї травматичної дії тупого предмету, та могли утворитися у вказаній в обставинах термін і відноситься до легких тілесних ушкоджень. Разом з тим, у п.4 даного висновку вказано, що виникнення даного тілесного ушкодження у потерпілої внаслідок падіння на площину з висоти власного зросту з послідуючим контактуванням потилицею об тверде переважаюче покриття, не виключається.

Однак, висновок експерта в цій частині не співвідноситься з іншими дослідженими судом першої інстанції доказами, а тому доводи обвинуваченого щодо підтвердження його версії подій 25 червня 2016 року цим пунктом висновку судово-медичної експертизи, колегія суддів вважає безпідставними.

Зазначені обставини, встановлені під час судового розгляду, стали підстави для висновку місцевого суду про кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч.4 ст.296 КК України як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, вчиненому із застосуванням заздалегідь заготовленого предмета для нанесення тілесних ушкоджень.

Також колегія суддів враховує, що згідно роз`яснень, які містить п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику у справах про хуліганство» дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Місцевим судом встановлено, що ОСОБА_8 наносив удари потерпілим у громадському місці, в присутності значної кількості осіб, у денний час доби з очевидним для нього грубим порушенням громадського порядку, застосувавши предмета, спеціально пристосованого для ударів.

При цьому, твердження сторони захисту щодо тривалих неприязних стосунків обвинуваченого з потерпілими, що виключає відповідальність за ст.296 КК України, не жодним чином не знайшли свого об`єктивного підтвердження.

Тому, доводи обвинуваченого та його захисника про відсутність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, колегія суддів вважає безпідставними та розцінює як обрану стратегію захисту у кримінальному провадженні.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів приходить висновку, що вирок місцевого суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та закону про кримінальну відповідальність, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 20 березня 2018 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , прокурора ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня її проголошення до Касаційного кримінального суду Верховного Суду.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3