Ухвала
Іменем України

21 червня 2018 року

м. Київ
справа № 11/790/2/17
провадження № 51-6 к18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_5 на вирок Апеляційного суду Харківської області від 10 квітня 2017 року та касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 17 травня 2017 року, за обвинуваченням

ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Богородицьке Піщанокопського району Ростовської області та мешканця АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 89 КК несудимого,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263 КК,

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Красноградського районного суду Харківської області від 17 грудня 2012 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено: за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 146 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць; за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Відповідно до ст. 70 КК ОСОБА_5 визначено остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 76 КК.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 у рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 грн.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються.
Апеляційний суд Харківської області 10 квітня 2017 року вирок суду першої інстанції у частині призначення ОСОБА_5 покарання скасував, постановив свій вирок, яким призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 146 КК на строк 3 роки 1 місяць; за ч. 1 ст. 263 КК на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 263 КК на строк 2 роки.
На підставі ст. 70 КК ОСОБА_5 визначено остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Крім того, ухвалою Апеляційного суду від 17 травня 2017 року в задоволенні клопотань ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 про застосування Закону України «Про амністію у 2014 році» відмовлено.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 визнані винуватими та засуджені за те, що вони, 3 вересня 2012 року о 09.00 годині за попередньою змовою між собою, перебуваючи у 3-му мікрорайоні м. Краснограда Харківської області вчинили замах на викрадення з корисливих мотивів ОСОБА_7 , під час якого ОСОБА_8 здійснив постріл з травматичного пістолета в ноги потерпілого, а ОСОБА_5 дерев`яним предметом завдав удар по голові ОСОБА_7 . Після цього ОСОБА_5 намагався ще завдати удари потерпілому, а ОСОБА_8 здійснив постріл в ноги потерпілому, однак, потерпілому вдалося втекти, внаслідок чого ОСОБА_5 та ОСОБА_8 не довели свій намір на викрадення людини з корисливих мотивів до кінця з причин, що не залежали від їх волі.
В результаті вказаних дій ОСОБА_7 були заподіяні легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я у виді гострої закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, забійної рани лоба, вогнепального поранення верхньої третини лівої гомілки, дотичного вогнепального поранення верхньої третини правої гомілки.

Крім того, ОСОБА_5 у 2000 році знайшов та переніс 35 спортивно-мисливських гвинтівочних патронів кільцевого загорання, калібру 5,6 мм, а в 2002 році 1 гвинтівочний патрон калібру 7,62 мм, які зберігав до 03 вересня 2012 року за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без передбаченого законом дозволу за місцем свого проживання.

3 вересня 2012 року за місцем проживання ОСОБА_5 було виявлено та вилучено вибухову речовину метальної дії димний порох? загальною масою 42 г, а також ніж, який він виготовив саморобним способом, що він умисно незаконно зберігав до дня вилучення працівниками міліції.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення судом вимог кримінально-процесуального закону, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та його особі внаслідок суворості, просить змінити вирок апеляційного суду і призначити йому покарання: за ч. 1 ст. 263 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік; за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 263 КК звільнити від призначеного покарання на підставі ст. 49 КК, у зв`язку із закінченням строків давності. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_5 зазначає, що в порушення вимог ст. 19 КПК України 1960 року апеляційний суд постановив вирок на російській мові. Стверджує, що суд не взяв до уваги наявність у нього дозволу на носіння, зберігання та придбання вибухових речовин, а тому його вина за ч. 1 ст. 263 КК не доведена. Вважає, що за ч. 2 ст. 263 КК йому призначено суворе покарання.Звертає увагу, що апеляційний суд не взяв до уваги наявні у матеріалах кримінальної справи та враховані судом першої інстанції дані про його особу та обставини, що пом`якшують покарання, у зв`язку з чим безпідставно дійшов до висновку про неможливість застосування положень ст. 75 КК.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 ставить питання про перегляд у касаційному порядку ухвали Апеляційного суду Харківської області від 17 травня 2017 року щодо ОСОБА_5 .
Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор у судовому засіданні просив вирок апеляційного суду та ухвалу апеляційного суду залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 без задоволення, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. Зокрема, прокурор посилався на те, що покарання, призначене ОСОБА_5 , є законним та справедливим, а доводи касаційних скарг про необхідність звільнення ОСОБА_5 від призначеного покарання на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності є неспроможними, оскільки ОСОБА_5 активно ухилявся від суду. Крім того, на думку прокурора, рішення апеляційного суду про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_5 та його захисника щодо застосування до останнього Закону України «Про амністію у 2014 році» ґрунтується на вимогах цього Закону.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що вони не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Згідно зіст. 395 КПК 1960 рокукасаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними у справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 263 КК, ним у касаційній скарзі не оскаржуються.

Доводи ОСОБА_5 про істотне порушення судом вимог кримінально- процесуального закону та безпідставне його засудження за ч. 1 ст. 263 КК не знайшли свого підтвердження.

Як убачається з матеріалів справи, суд визнав винним ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, обґрунтувавши свій висновок про доведеність його винуватості. У вироку належним чином перевірені всі зібрані й розглянуті в судовому засіданні докази, які повно досліджені, правильно оцінені судом, а висновок про подію злочину та про винуватість ОСОБА_5 ґрунтується на всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи.

Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні ним злочину за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував: показаннями самого ОСОБА_5 , про обставини придбання ним 35 патронів калібру 5.6 та 1 гвинтівочного патрону калібру 7,62 мм, які він переніс та зберігав за місцем свого проживання; даними протоколів огляду місця події; висновком експерта № 254 від 18 вересня 2012 року про те, що знайдені 35 патронів є боєприпасами спортивно-мисливськими гвинтівочними патронами калібру 5,6 кільцевого загорання, призначеними для стрільби з нарізної спортивної і мисливської зброї того ж калібру і типорозміру патронника, а знайдений патрон також є боєприпасом бойовим гвинтівочним патроном калібру 7,62 мм, призначеним для стрільби з бойової зброї того ж калібру.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції не оскаржував.

Твердження ОСОБА_5 про те, що суд не врахував, що в нього є дозвіл на носіння, зберігання та придбання вибухових речовин є безпідставними, оскільки, як убачається з матеріалів кримінальної справи та довідки ІДС Красноградського РВ ГУ МВС України в Харківській області ОСОБА_5 мав дозвіл № 1446 від 02 квітня 2010 року, на право зберігання та носіння мисливської гладкоствольної рушниці ТОЗ-34Р, 12 кал., а також боєприпасів. Отже цей дозвіл був виданий лише на зберігання та носіння мисливської гладкоствольної рушниці ТОЗ-34Р, 12 кал., а на період вчинення інкримінованих йому злочинів жодних дозволів на носіння, зберігання та придбання вибухових речовин у нього не було (т. 4 а.с. 26).

Вимоги касаційної скарги ОСОБА_5 про порушення апеляційним судом вимог ст. 19 КПК 1960 року, при постановленні вироку апеляційного суду на російській мові, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, як убачається з матеріалів кримінальної справи та протоколу судового засідання, судом було роз`яснено учасникам судового розгляду вимоги ст. 19 КПК та з`ясовано їх думку щодо мови, якою здійснюється провадження в кримінальних справах, при цьому ОСОБА_5 не заперечував проти розгляду вказаної справи на російській мові (т. 4 а.с. 20), що відповідало вимогам кримінально-процесуального закону.

Доводи ОСОБА_5 про те, що призначене йому покарання не відповідає тяжкості вчинених злочинів та його особі внаслідок суворості є безпідставними.

Апеляційний суд у відповідності до вимог кримінально-процесуального закону дослідив матеріали справи, у тому числі й ті, які містять дані про особу засудженого і на які є посилання у касаційній скарзі та обґрунтовано дійшов до висновку, що місцевий суд, застосувавши при призначенні покарання положення ст. 75 КК, належним чином не врахував тяжкості вчинених злочинів, конкретні обставини справи, дані про особу засудженого та, правильно скасувавши вирок суду першої інстанції в цій частині, постановив свій вирок, яким призначив покарання ОСОБА_5 у відповідності до вимог статей 50, 65 КК.

Вирок апеляційного суду постановлено з дотриманням вимог ст. 378, 332-335 КПК 1960 року з наведенням достатньо обґрунтованих мотивів його прийняття.

На думку колегії суддів, призначене апеляційним судом покарання є законним, справедливим, таким, що сприятиме перевихованню ОСОБА_5 та попередженню вчинення нових злочинів. З огляду на зазначене, підстав для пом`якшення засудженому покарання чизастосування до нього положень ст. 75 КК колегія суддів не вбачає.

Стосовно ж доводів ОСОБА_5 щодо звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, то вони є неспроможними.

За змістом частини 2 статті 49 КК обставиною, яка виключає благополучний сплив строків давності, є ухилення особи, яка вчинила злочин, від слідства або суду. Факт ухилення особи від досудового розслідування та суду є обставиною, що виключає закінчення строків давності, і зупиняє диференційований строк, передбачений частиною 1 статті 49 КК.

Так, перевіркою матеріалів кримінальної справи встановлено, що апеляційний суд належним чином повідомляв ОСОБА_5 про день та час судових засідань, направляв йому судові повістки, неодноразово виносив постанови про застосування примусового приводу до ОСОБА_5 . Разом з тим, засідання апеляційного суду неодноразово зривались з причини систематичних неявок ОСОБА_5 до суду, у зв`язку з чим апеляційний суд неодноразово відкладав слухання справи, що значно порушувало права інших учасників на справедливий розгляд кримінальної справи упродовж розумного строку, гарантованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Однак, останній в судові засідання не з`являвся, хоча, як вбачається матеріалів справи, був належним чином повідомлений про день та час слухання справи.

У зв`язку з чим, ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року ОСОБА_5 було оголошено в розшук у зв`язку з неодноразовими неявками його в судові засідання і неможливістю встановити його місце знаходження, що свідчить про те, що його фактична поведінка була спрямована на умисне активне ухилення від суду (т. 4 а.с. 219). При цьому, ОСОБА_5 був особою, обізнаною про те, що стосовно неї проводиться судовий розгляд.

Так, з системного аналізу норм кримінального закону, під ухиленням від слідства або суду слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, тощо). Особою, яка ухиляється від слідства або суду, визнається відома цим органам особа (що підтверджується матеріалами кримінальної справи) як така, що вчинила певний злочин і здійснила дії з метою переховування місця свого перебування від слідства або суду.

За таких обставин, доводи ОСОБА_5 про необхідність звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є неприйнятними, оскільки суперечать вимогам кримінального закону.

Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 про необхідність скасування ухвали Апеляційного суду Харківської області від 17 травня 2017 року у зв`язку з її незаконністю, є неспроможними.
Так, ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17 травня 2017 року клопотання ОСОБА_5 та його захисника про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2014 році» залишено без задоволення. Перевіривши вказане рішення колегія суддів приходить до висновку, що воно по суті та в цілому є законним.
За змістом ст. 86 КК та ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році», амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб і передбачає її застосування саме до осіб, а не до вчинених ними злочинів. Так, особа, відповідно до вимог закону, звільняється від покарання лише у разі, якщо акт амністії поширювався на всі злочини, за вчинення яких її було засуджено. Оскільки ОСОБА_5 було засуджено за сукупністю злочинів, один із яких, за вказаних обставин, унеможливлює застосування амністії, внаслідок того, що він, відповідно до ст. 12 КК, є тяжким злочином, вчиненим умисно (ч. 1 ст. 263 КК), наведене виключає застосування акту амністії до цієї особи.
Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що, вирішуючи питання про можливість застосування акту амністії у разі вчинення двох або більше злочинів, суд повинен проаналізувати та враховувати всі діяння, що утворюють їхню сукупність, і якщо один із злочинів, що входить до сукупності, унеможливлює застосування до винного амністії, вона не застосовується взагалі.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що до ОСОБА_5 не може бути застосовано ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році».
Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були б підставами для зміни або скасування судових рішень, не встановлено.
Виходячи з наведеного, підстав для задоволення касаційних скарг ОСОБА_5 та його захисника колегія суддів не знаходить.
Керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII),
ухвалив:

Вирок Апеляційного суду Харківської області від 10 квітня 2017 щодо ОСОБА_5 та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 17 травня 2017 року, залишити без зміни, а касаційні скарги ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3