Номер провадження: 11-сс/785/994/18
Номер справи місцевого суду: 520/1721/18, 1-кс/520/541/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.06.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 14.02.2018 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000097, внесеному до ЄРДР 22.11.2017 року, за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.272 КК України,

встановив:

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СВ Київського ВП в місті Одеса ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого з прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000097 від 22.11.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.272 КК України та накладено арешт на:

-нежитлову будівлю, об`єкт житлової нерухомості, розміром 40/100 частки, загальною площею 15 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої на праві приватної спільної часткової власності є ОСОБА_10 , РНОКПП НОМЕР_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 22.01.2018 року, який зареєстрований в реєстрі за №39 із забороною вчинення будь-яких реєстраційних дій відносно вказаного об`єкту нерухомого майна ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101);

-нежитлову будівлю, об`єкт житлової нерухомості, розміром 60/100 частки, загальною площею 15 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої на праві приватної спільної часткової власності є ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 22.01.2018 року, який зареєстрований в реєстрі за №36 із забороною вчинення будь-яких реєстраційних дій відносно вказаного об`єкту нерухомого майна ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Обґрунтовуючи своє рішення, слідчий суддя зазначив, що в цілях наявності необхідності в забезпеченні збереження зазначених у клопотанні об`єктів нерухомості, виключення можливості їх перепродажу або іншого відчуження, забезпечення повноти, всебічності та неупередженості досудового розслідування, враховуючи, що такі об`єкти нерухомості підпадають під ознаки, передбачені ч.1 ст.98 КПК України, а саме є предметом можливого вчинення кримінального правопорушення, враховуючи також наявність обґрунтованої підозри щодо можливого вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.272 КК України, а тому слідчий суддя прийшов до переконання, що клопотання слідчого підлягає задоволенню.

На дану ухвалу ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, в якій зазначає, що вважає ухвалу слідчого судді незаконною, необґрунтованою та невмотивованою, а тому просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні клопотання слідчого та зобов`язати слідчого та прокурора негайно вжити дії щодо внесення відповідних записів про зняття арешту з майна до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

В обґрунтування вимог про поновлення строку на апеляційне оскарження, апелянт зазначає, що розгляд клопотання було здійснено у її відсутність та без жодного повідомлення, зі змістом оскаржуваної ухвали вона змогла ознайомитись лише 04.06.2018 року, у реєстрі судових рішень у мережі Інтернет. Копію ухвали у Київському районному суді м. Одеси 04.06.2018 року апелянт отримати не змогла, оскільки як повідомили у канцелярії суду, справа була направлена до Апеляційного суду Одеської області.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу апелянт зазначає, що слідчий суддя під час розгляду клопотання не перевірив та не встановив наявність належних підстав для арешту майна, не звернув увагу на відсутність достатніх доказів, що вказують на вчинення особою чи особами, на майно яких слідчий просив накласти арешт, кримінального правопорушення, не встановив розмір шкоди та питання наявності цивільного позову, та спів розмірність обмеження права власності, не звернув увагу на невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України, не перевірив наявність доказів того, що АГЗП дійсно розташоване за вказаною у клопотанні слідчого адресою, провів розгляд клопотання слідчого про арешт майна за відсутності власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , які не є підозрюваними у кримінальному провадженні.

Прокурор був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги, однак в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву про розгляд апеляційної скарги за його відсутності, у зв`язку з чим апеляційний суд, з урахуванням думки представника апелянта, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без участі прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи клопотання, колегія суддів доходить висновків про таке.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною першою статті 172 КПК України встановлено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З матеріалів судового провадження вбачається, що слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого про арешт майна дотримався вищевказаних вимог Закону та Конвенції, внаслідок чого постановив законне та обґрунтоване рішення.

Органом досудового розслідування встановлено, що за адресою: м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, буд. 94А/1 невстановленими особами проведені будівельні роботи, які мають ознаки самочинного будівництва, а саме без наявності дозвільних документів та в порушення встановленого законом порядку збудовано споруду, яка складається з двох цегляних стін, за якою розташовано газову заправку.

За даним фактом 22.11.2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 272 КК України, та розпочато досудове розслідування.

В подальшому постановою слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 від24.02.2018 року дії невстановлених осіб були перекваліфіковані з ч.1 ст.272 КК України на ч.1 ст.197-1 КК України з кваліфікуючими ознаками: самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику.

Апеляційним судом встановлено, що у клопотанні слідчого зазначені правові підстави та мета арешту майна, з обґрунтуванням конкретної можливості використання такого майна як доказу у кримінальному провадженні, а також зазначенням цілей кримінального провадження, для досягнення яких необхідно застосувати арешт майна, а саме запобігання відчуженню майна та унеможливленню переходу прав на зазначений об`єкт до законного власника.

Таким чином, у кримінальному провадженні наявні усі підстави вважати, що майно, на яке був накладений арешт, дійсно може бути предметом, знаряддям кримінального правопорушення та зберегти на собі його сліди, тому може бути використане як доказ у кримінальному провадженні.

Крім того, з мотивувальної частини оскаржуваної ухвали вбачається, що накладаючи арешт на майно, слідчий суддя обрав найменш обтяжливий засіб обмеження прав власника, а саме не заборонив йому користуватись даним майном, а лише заборонив проводити будь-які реєстраційні дії з указаним майном.

Інших доводів щодо наявності підстав для скасування оскаржуваної ухвали апеляційному суду надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді - без змін.

Керуючись ст.ст. 170-173, 376, 399, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 14.02.2018 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000097, внесеному до ЄРДР 22.11.2017 року, за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.272 КК України, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4