Номер провадження: 11-кп/785/235/18
Номер справи місцевого суду: 521/2335/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю

секретарів: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,

прокурора: ОСОБА_7 ,

обвинуваченого: ОСОБА_8 ,

захисника: ОСОБА_9 ,

потерпілої: ОСОБА_10

представника потерпілої: ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001211 від 10.12.2014 року за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_10 на вирок Малиновського районного суду м. Одеса від 03.08.2016 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Кучурган, Роздільнянського району Одеської області, громадянин України, з середньою освітою, працюючий двірником комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Фонтанський», не одружений , зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , не судимий в силу ст. 89 КК України , -
визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і йому призначено покарання у виді 5 /п`яти/ років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 / три / роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного судом покарання з випробуванням строком на 3 /три/ роки з покладенням обов`язків згідно п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України,-

встановив:

Відповідно до вироку суду, 09.12.2014 року, приблизно о 19 годині, ОСОБА_8 , будучи на підставі постанови Роздільнянського районного суду Одеської області від 14.07.2014 року, позбавленим права керування транспортними засобами строком на 1 рік, не маючи при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керуючи технічно справним автомобілем «Volksvagen-Golf» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух зі швидкістю близько 60 км/год по лівій смузі проїзної частини вул. Малиновського в м. Одесі, з боку вул. Люсдорфська дорога в напрямку вул. Гайдара, яка має дві смуги руху у кожному напрямку, з поділенням напрямків руху подвійною суцільною розділовою смугою.

При цьому ОСОБА_8 грубо порушив вимоги п. 2.1 «а». п. 2.3 «б», 12.1. 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України. затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, які приписують :

-п. 2.1. «а» - водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

-п. 2.3 «б» - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій забов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від управління цим засобом у дорозі;

-п. 12.1 - під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

-п. 18.1 - водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість. а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека;

-п. 18.4 - якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити / відновити / рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

В порушення зазначених Правил, ОСОБА_8 , наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком 5.35.1 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1 «зебра», розташованого напроти будинку № 15 по вул. Малиновського в м. Одесі, перед яким у правій смузі призупинився транспортний засіб, що ОСОБА_8 завчасно був спроможний побачити, але уважним не був, за дорожньою обстановкою та її зміною не стежив, не переконався у безпеці та відсутності на вказаному пішохідному переході пішоходів, не зменшив швидкості та не зупинив вчасно керований ним автомобіль, аж до повної зупинки, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка перетинала проїзну частину по вказаному пішохідному переходу, з права наліво по ходу руху автомобіля.

В результаті наїзду автомобіля ОСОБА_10 були спричинені ТЯЖКІ тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння відповідно до п. 2.1.3 «м» Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, у вигляді закритого внутрішнього суглобового перелому зовнішнього виростку великогомілкової кістки лівої гомілки, відкритих уламкових переломів обох великогомілкової та малогомілкової кісток лівої гомілки в нижній третині. Садна лівої гомілки, закритого перелому внутрішньої кісточки великогомілкової кістки лівої гомілки, синця зовнішньої поверхні правої стопи.

Дії ОСОБА_8 не відповідали вказаним вимогам Правил дорожнього руху і знаходились в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і настанням наслідків у вигляді тілесних ушкоджень потерпілій.

Своїми діями, які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_8 скоїв кримінальне правопорушення. передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

На вказаний вирок суду першої інстанції потерпілою ОСОБА_10 була подана апеляційна скарга, в якій потерпіла, не оспорюючи винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій, вказує, що зазначений вирок суду в частині призначення покарання обвинуваченому підлягає скасуванню в частині застосування положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного йому судом покарання з випробуванням та іспитовим строком.

В обґрунтування своїх доводів потерпіла зазначила, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції не врахував та не надав правової оцінки факту переховування обвинуваченого від правосуддя, що на її думку призвело до необґрунтованого призначення йому судом покарання з випробуванням. При цьому потерпіла послалася на те, що само по собі визнання винуватості обвинуваченим своєї вини, ніяким чином не свідчить про його щире каяття, а вчинення останнім дій, направлених на спроби уникнути відповідальності не узгоджуються зі щирістю каяття. Також вважає формальними спроби обвинуваченого відшкодувати заподіяну їй шкоду та з урахуванням спричиненої злочином шкоди у сумі 131438 грн., намагання перерахувати декілька разів одну і ту ж суму - 1000 грн., яка на думку потерпілої не є співмірною та фактично сплачувалась обвинуваченим лише з метою штучного створення обставин, що має пом`якшити покарання.

Крім того потерпіла посилається на не встановлення районним судом її думки про вид та розмір покарання, яке необхідно призначити обвинуваченому та не врахування обставини того, що думка потерпілої сторони має істотне значення при призначенні покарання.

Потерпіла вважає, що у районного суду не було достатніх підстав для прийняття рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання з випробуванням, в зв`язку з чим просить скасувати вирок та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами, строком на 3 роки.

Заслухавши суддю-доповідача; потерпілу та її представника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, яка не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги; обвинуваченого та його захисника якізаперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілої; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляції, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_10 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з оскаржуваного вироку суду першої інстанції та журналу судового засідання, обвинувачений ОСОБА_8 свою провину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав, не заперечував факту порушення ним Правил дорожнього руху України під час керування транспортним засобом без належного посвідчення водія, порушення ним вимог правил дорожнього руху та скоєння дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої потерпіла ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження.

Крім повного визнання своєї провини ОСОБА_8 повністю визнав цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 в частині стягнення з нього матеріальних збитків та частково в частині стягнення моральної шкоди та пояснив, що щиро покаявся, намагався відшкодувати їй завдану матеріальну шкоду, але потерпіла відмовилася від отримання грошових переказів.

На підставі цього кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 було розглянуто з дослідженням доказів, в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки усі учасники судового процесу правильно розуміли обставини, передбачені у випадку розгляду кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України і проти цього не заперечували.

На даний час ніхто з учасників судового процесу не оскаржує обставини скоєння кримінального правопорушення, як вони викладені в обвинувальному акті і вироку суду першої інстанції та кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, а апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_10 стосується лише питання призначення покарання.

За таких обставин, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні обвинуваченим дій, які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження,тобто скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за встановлених районним судом та викладених у вироку обставин.

Вирішуючи питання про те, яке покарання має бути призначене обвинуваченому ОСОБА_12 і чи повинен він його відбувати реально, суд першої інстанції, як зазначено у вироку, врахував відповідно до ст.65 КК України дані про особу винного, характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, а також обставини, які у відповідності до вимог ст.66 КК України пом`якшують покарання. Так, районний суд встановив, що такою обставиною є повне визнання обвинуваченим своєї вини, надання ним правдивих свідчень та щирого каяття, а також намагання відшкодувати потерпілій матеріальну шкоду, а тому прийшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції не встановлено.

Приймаючи рішення про можливість застосовувати до обвинуваченого ОСОБА_8 положення ст. 75 КК України зі звільнення його від відбування покарання з іспитовим строком районний суд також послався на те, що ОСОБА_8 у відповідності до положень ст.89 КК України є таким, що не має судимості, позитивно характеризується, має сім`ю та постійне місце роботи, доглядає за батьком - інвалідом 3-ої групи.

Разом з тим, на думку суду апеляційної інстанції, ці висновки суду першої інстанції є передчасними і покарання обвинуваченому призначено без урахування усіх обставин справи та даних щодо особи обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Апеляційний суд вважає, що призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_8 , переховувався від органів досудового слідства та суду, внаслідок чого його було оголошено у розшук.

Крім того, за постановою районного суду, у справі про адміністративне правопорушення, обвинувачений ОСОБА_8 був позбавлений права керування транспортним засобом за те, що керував транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння, але незважаючи на відсутність посвідчення на право керування транспортним засобом він незаконно керував транспортним засобом, що мало наслідок вчинення ним тяжкого злочину.

Слід також врахувати, що хоча на даний час обвинувачений ОСОБА_8 і є особою, яка вважається не судимою в силу ст. 89 КК України, але раніше притягалася до кримінальної відповідальності і наслідків з цього не зробив, що на думку апеляційного суду свідчить про його соціальну небезпечність та схильність до вчинення злочинів та адміністративних правопорушень.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги наявні в матеріалах справи обставини притягнення у 2013 році обвинуваченого до кримінальної відповідальності за ч.3 ст.185 КК України.

Як встановлено в ході апеляційного розгляду, обвинуваченим фактично було відшкодовано збитки потерпілій на загальну суму 4000 грн., що також було підтверджено потерпілою.

Водночас, висновки суду першої інстанції про намагання обвинуваченого ОСОБА_8 відшкодувати потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду в більшому розмірі є передчасними, так як сума грошових коштів, яка загалом складає суми від 1020 грн. до 1530 грн., та які обвинувачений намагався надіслати потерпілій грошовим переказом, є несумісною з розміром цивільного позову, який було задоволено судом на користь потерпілої (а.с.118).

Більш того, необхідно прийняти до уваги і той факт, що намагання відшкодувати обвинуваченим спричиненої шкоди мало місце лише через тривалий проміжок часу, з моменту скоєння злочину та фактично перед ухваленням районним судом рішення про призначення покарання. Апеляційний суд вважає, що з урахуванням наявності у обвинуваченого постійного місця роботи, матеріали кримінального провадження не містять жодних даних про намір обвинуваченого з моменту скоєння злочину та до квітня 2016 року, тобто близько півтора роки, відшкодувати потерпілій завдані злочином збитки та моральну шкоду.

Наведене також підтверджено в апеляційному суді потерпілою, яка зазначила, що після скоєння злочину, обвинувачений не прийняв жодних заходів, направлених на відшкодування збитків та надання допомоги на лікування.

Зазначені дії обвинуваченого ОСОБА_8 свідчать про небажання відшкодувати спричинені потерпілій збитки в належному розмірі і про відсутність у обвинуваченого наявного щирого каяття, що знайшло своє підтвердження й в судовому засіданні суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає, що зазначені обставини не можуть свідчити про щире каяття обвинуваченого.

З урахуванням усіх в сукупності обставин скоєного злочину, тяжкості вчиненого злочину та його наслідків, даних про особу обвинуваченого і його відношення до скоєного, а також думки потерпілої щодо виду та розміру призначеного покарання, у місцевого суду біли відсутні підстави для застосування дії ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком.

При цьому апеляційний суд вважає, що важливе значення щодо виду та розміру покарання у категорії злочинів, де була спричинена фізична шкода потерпілій стороні, є думка потерпілої сторони, яка під час ухвалення вироку районним судом врахована не була та у вироку не відображена, що вказує на обґрунтованість доводів апеляційної скарги потерпілої у цій частині.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції ухвалений з порушенням норм кримінального законодавства, а обвинуваченому має бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі в межах встановлених санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, без застосування вимог ст.75 КК України, так як суперечить приписам ст.65 КК України.

Водночас, врахувавши обставини, визначені вимогами ст.65 КК України, районний суд прийшов до вірного висновку про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на максимальний строк, який передбачений санкцією ч.2 ст.286 КК України.

Судом першої інстанції визнано і колегія суддів з цим погоджується, що обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого є: те, що він повністю визнав свою провину, позитивно характеризується, доглядає батька інваліда 3-ої групи.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом першої інстанції не встановлено.

Згідно частини 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Пунктом другим частини першої статті 420 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що з урахуванням сукупності обставин, а саме ступеню тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують покарання, обвинуваченому необхідно визначити покарання, яке передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Таким чином, колегія суддів вважає, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, з ухваленням в цій частині нового вироку.

Визначаючи розмір такого покарання, колегія суддів апеляційного суду враховує встановлені в своїй сукупності усі обставини справи та дані про особу винного, аналіз яких зазначений вище, та вважає, що обвинуваченому необхідно визначити покарання у виді 3 /трьох/ років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 /три/ роки, який на думку суду буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

При цьому судова колегія, зважаючи на призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, пов`язаного з відбуванням в місцях, яке визначається установою виконання покарань, з метою забезпечення належного виконання вироку апеляційного суду, який набирає чинності з моменту його оголошення, вважає за необхідне взяти обвинуваченого під варту в залі судового засідання.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 420 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 03.08.2016 року відносно ОСОБА_8 засудженого за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 3 /трьох/ років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 /три/ роки.

Засудженого ОСОБА_8 взяти під варту в залі судового засідання негайно.

В решті вирок залишити без зміни.

Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного суду, протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який утримується під вартою протягом цього ж строку, з моменту отримання копії вироку.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 . ОСОБА_3 . ОСОБА_4 .