Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року
м. Київ

Провадження № 51-6357ск18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2018 року

та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року щодо нього,
в с т а н о в и в:
вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області

від 13 лютого 2018 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, жителя АДРЕСА_1 , судимого за вироком Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2016 року за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від його відбування на строк 1 рік 6 місяців,
засуджено за ч. 2 ст.185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 71 КК до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2016 року і за сукупністю вироків призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.
Вирішено долю речових доказів та судових витрат.
За цим же вироком засуджено ОСОБА_5 , судові рішення щодо якого в касаційній скарзі не оскаржуються.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він та ОСОБА_5 04 вересня 2017 року приблизно о 09:15, повторно за попередньою змовою проникли до приміщення будівельного вагончика, розташованого на території технічної бази на АДРЕСА_1 , звідки таємно викрали 60 кг брухту чорного металу, вартість якого відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи

від 21 жовтня 2017 року № 3425 становить 363 грн, чим завдали майнової шкоди ОСОБА_6 на зазначену суму.
В касаційній скарзі ОСОБА_4 просить змінити рішення судів першої та апеляційної інстанцій через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого через суворість, і на підставі положень ст. 69 КК призначити покарання у виді штрафу.
ОСОБА_4 вважає, що при призначенні йому покарання місцевий суд належним чином не врахував даних, які характеризують його особу, а саме: наявність постійної роботи, позитивні характеристики за місцем проживання та роботи, незадовільний стан його здоров`я (туговухість), перебування у фактичних шлюбних відносинах, а також наявність на його утриманні двох хворих родичів похилого віку. Цих же обставини, на думку засудженого, не врахував і суд апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги захисника.
Заслухавши доповідь судді, обговоривши наведені у скарзі доводи та перевіривши долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, з огляду на таке.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову

у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновків суду стосовно доведеності винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, та правильності кваліфікації його дій ОСОБА_4 у касаційній скарзі не оскаржує.
Як убачається зі змісту судових рішень, місцевий суд, призначаючи

ОСОБА_4 покарання, керувався вимогами статей 50, 65-67 КК, а також принципами справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання з метою застосувати такий захід примусу, який би був відповідною мірою кари за скоєне, сприяв виправленню засудженого та запобігав учиненню нових злочинів.
Так, суд першої інстанції врахував: те, що ОСОБА_4 вчинив злочин середнього ступеня тяжкості; обставини, які пом`якшують покарання (щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину), та обставину, що обтяжує покарання (рецидив злочинів); дані про особу ОСОБА_4 , котрий під наглядом лікарів психіатра та нарколога не перебуває та негативно характеризується за місцем проживання.
На підставі наведеного місцевий суд ухвалив умотивоване рішення про неможливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства. При цьому розмір покарання суд обрав у наближених до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Оскільки ОСОБА_4 був раніше засуджений за вироком Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2016 року за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки і на підставі ст. 75 КК звільнений від відбування цього покарання, суд першої інстанції на підставі ст. 71 КК правильно призначив йому остаточне покарання у виді позбавлення волі

на строк 2 роки 6 місяців в мінімальних межах, передбачених кримінальним

Законом (ст. 71 КК).
Апеляційний суд відповідно до положень ст. 404 КПК переглянув вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги захисника, яка за змістом є аналогічною касаційній скарзі засудженого, належно перевірив усі доводи й обґрунтовано відмовив у її задоволенні, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК мотиви, з яких виходив при постановленні рішення (зокрема, стосовно того, що вид і розмір призначеного ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 185 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки не свідчить про його явну несправедливість через надмірну суворість), з чим погоджується і касаційний суд.
З урахуванням викладеного, вчинення засудженим злочину в період іспитового строку, колегія суддів не вбачає підстав для застосування ст. 69 КК.
Таким чином, із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для її задоволення немає, а тому у відкритті провадження за цією касаційною скаргою засудженого слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3