Дата документу Справа № 325/283/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 325/283/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/1179/18 Доповідач в 2 інст. - ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 липня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Приазовського відділу Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_8 на вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 22 березня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Мелітополь Запорізької області, громадянка України, маюча середню освіту, одружена, непрацююча, маюча чотирьох неповнолітніх дітей, зареєстрована та проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,
визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та їй призначеного покарання у вигляді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

Запобіжний захід по справі не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1581 грн. 92 коп., 2288 грн., 3837 грн. 58 коп., 550 грн. 82 коп., 550 грн. 82 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Скасовано арешт, накладений на автомобіль «Mercedes-Benz 300D», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 .

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,
В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за наступних обставин.

2 грудня 2017 року приблизно об 11 год. 40 хв. ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом Mercedes-Benz 300D, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалась по автодорозі М14 Одеса-Новоазовськ в Приазовському районі Запорізької області з боку смт. Приазовського в бік м. Приморськ Запорізької області зі швидкістю 100-110 км/на годину, чим перевищила максимальну дозволену швидкість руху на цій автомобільній дорозі, перевозила пасажирів в кількості семи осіб, що більше ніж передбачено технічною характеристикою автомобіля, які не були пристебнуті ременями безпеки.

На шляху прямування водій ОСОБА_7 , маючи технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди, порушила п.10.1 ПДР України, а саме: при виявленні нерівностей на проїзній частині дороги, своєчасно не вжила заходів до зменшення швидкості руху для безпечного проїзду перешкоди, перед зміною напрямку руху не впевнилась в безпеці, на 483 км змінила напрямок руху праворуч, виїхала за межі проїзної частини та допустила перекидання автомобіля в полі.

Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушила вимоги Правил дорожнього руху України, а саме:

- п.2.3в: «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки»;

- п.21.1: «дозволяється перевозити пасажирів у транспортному засобі обладнаному місцями для сидіння в кількості, що передбачена технічною характеристикою так, щоб вони не заважали водієві керувати транспортним засобом і не обмежували оглядовість, відповідно до правил перевезення»;

- п.12.3: «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;

- п.12.6: «поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух із швидкістю: г) іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою не більше 110 км/год, на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год;

- п.12.9, за яким водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 12.7»;

- п.10.1: «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
Висновком інженерно-транспортної експертизи №19-18 від 8 лютого 2018 року встановлено, що порушення п. 10.1 ПДР України знаходиться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_10 , яка сиділа на передньому сидінні, отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла на місці події, пасажирам ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які сиділи на задньому пасажирському сидінні заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом її дій, вважає призначене ОСОБА_7 покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тяжкості вчиненого злочину, конкретним обставинам справи, даним про особу обвинуваченої, наявність у останньої досить малого водійського стажу понад 1 рік, порушення нею ряду пунктів ПДР України.

Крім того, суд необґрунтовано взяв до уваги пояснення ОСОБА_7 про необхідність останньої керувати транспортними засобами з метою перевезення своїх малолітніх дітей, оскільки обвинувачена проживає у м. Мелітополь, де працює громадський транспорт та є служба таксі.

Вважає, що у зв`язку із встановленими судом порушеннями ПДР України, обвинувачена фактично ставить у небезпеку своїх малолітніх дітей та інших осіб у разі керування нею транспортними засобами.

Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати частково в частині призначення покарання у виді позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування основного покарання з випробування з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, а в решті вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, вирок суду просив скасувати та ухвалити новий, яким призначити обвинуваченій покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування основного покарання з випробування з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, в решті вирок залишити без змін, вислухавши обвинувачену, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченої за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченої ОСОБА_7 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.
Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Призначаючи покарання ОСОБА_13 , суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є необережним тяжким злочином, визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, наявність чотирьох неповнолітніх дітей та перебування у стані вагітності на час розгляду справи як обставини, що пом`якшують покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, врахував дані про особу обвинуваченої, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягалась, має міцні соціальні зв`язки, одружена, вагітна, проживає з чоловіком та чотирма неповнолітніми дітьми, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, а також те, що потерпілі є її рідними сестрами та матір`ю, висловили бажання не звинувачувати її та просили суворо не карати.

Колегія суддів вважає, що призначаючи ОСОБА_13 основне покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65, 75 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі основного покарання.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами прокурора, що призначене ОСОБА_7 покарання без застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами є м`яким, з огляду на наступне.
Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Пунктом 20 зазначеної постанови визначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Приходячи до висновку про недоцільність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, суд не в достатній мірі врахував, що вона, керуючи транспортним засобом порушила п`ять пунктів Правил дорожнього руху України, маючи дуже малий водійський стаж, легковажно розраховувала на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, а також тяжкі наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у смерті однієї особи та заподіянні двом особам тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , апеляційний суд враховує, що вона вчинила тяжкий злочин у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, необережну форму вини до наслідків дорожньо-транспортної пригоди у вигляді смерті людини та заподіянні двом особам тілесних ушкоджень середньої тяжкості, самовпевненість та безвідповідальність при експлуатації транспортного засобу, а також відсутність інших учасників дорожнього руху, які причетні до виникнення дорожньо-транспортної пригоди.
Зазначене свідчить про те, що покарання без призначення додаткового покарання не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченої та запобігання вчиненню нею нових злочинів, а тому колегія суддів вважає, що є всі підстави для призначення обвинуваченій додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, що буде додатковим дієвим засобом забезпечення її належної поведінки в майбутньому.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з доводами прокурора, що покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання з випробування з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення засудженої та запобігання вчинення нею нових злочинів.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 418, 419, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Приазовського відділу Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_8 на вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 22 березня 2018 року, задовольнити.

Вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 22 березня 2018 року, відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Нагляд за поведінкою засудженої покласти на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання ОСОБА_7 .

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4