ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 636/3280/18
Провадження № 1-кп/636/589/18
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 жовтня 2018 року Чугуївський міський суд Харківської області
у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві обвинувальний акт по кримінальному провадженні № 000056, внесеному 23 травня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відносно обвинуваченого:

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Комсомольське, Зміївського району Харківської області, українця, громадянина України, з середньо спеціальною освітою, не одруженого, раніше не засудженого, військовослужбовця військової служби за контрактом військовій частині НОМЕР_1 , на посаді навідника оператора 3 механізованої роти 1 механізованого батальйону, у військовому званні солдат, зареєстрованого за адресом: АДРЕСА_1 , раніше незасудженого, -

у вчиненні злочину, передбаченому ч. 4 ст. 407 КК України, -

в с т а н о в и в:
30.01.2017 року ОСОБА_4 , уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України з Міністерством оборони України в особі командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 полковника ОСОБА_5 .
Статею 1 Закону України «Про оборону України» надається визначення терміну особливий період як періоду, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних тій.
З моменту видання виконувачем обов`язків Президента України Указу «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17.03.2014, на території України почав діяти особливий період та тривав на момент вчинення кримінального правопорушення.
Згідно з п.п. 1, 3 ч. З ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби солдату ОСОБА_4 достеменно було відомо, і до часу нез`явлення вчасно на службу без поважних причин до військової частини останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.
Будучи військовослужбовцем, солдат ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 128, 216-220 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», був зобов`язаний дотримуватися загальних обов`язків військовослужбовців, своїх службових обов`язків, а також порядку звільнення з розташування військової частини.
Однак, діючи в порушення вимог вищезазначених нормативних актів, солдат ОСОБА_4 вчинив умисний військовий злочин проти встановленого порядку несення військової служби.
Так, 16.02.2018 о 08 год. 00 хв. солдат ОСОБА_4 діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, не з`явився вчасно на службу без поважних причин до розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 та у подальшому перебував за місцем мешкання, де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків з військової служби.
31.07.2018 ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 .
Таким чином, 16.02. 2018 року солдат ОСОБА_4 не з`явився вчасно на службу без поважних причин до військової частини та незаконно перебував поза розташуванням військової частини в умовах особливого періоду до 31.07.2018 року.
Отже, солдат ОСОБА_4 в порушення вимог ст.ст. 11, 16, 128, 216-220 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збоойних Сил України, ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», 16.02.2018 року не з`явився вчасно на службу без поважних причин до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 та незаконно перебував поза межами військової частини до 31.07.2018 у зв`язку із цим вільний час проводив на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, чим порушив встановлений порядок проходження військової служби.
Таким чином, солдат ОСОБА_4 обвинувачується у тому,що він 16.02.2018 проходячи військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , на посаді навідник-оператор З механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», в порушенні вимог ст.ст. 17,65, 68 Конституції України, ст.ст. 11, 16, ЗО, 35, 37, 127, 128, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, вимог ст.ст 1,2,3,4,6 Дисциплінарного статуту України Збройних Сил України, діючи умисно, не з`явився вчасно на службу без поважних причин до військової частини НОМЕР_1 та ухлявся від проходження військової служби до 31.07.2018-
Вказані дії солдата ОСОБА_4 органом досудового слідства кваліфіковані, за ч. 4 ст. 407 КК України - нез`явлення вчасно на службу без поважних причин до військової частини, тривалістю понад один місяць, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

Обвинувачений в судовому засіданні свою вину в інкримінованому йому злочині визнав, щиро розкаявся та повністю підтвердив зазначені в обвинувальному акті обставини, відмовившись від дачі показів.

За згодою сторін, згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України, судом було визнано недоцільним дослідження таких доказів по справі, як покази свідків та інших доказів, що були зібрані в ході досудового розслідування стосовно фактичних обставин справи, оскільки обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також фактичні обставини справи ніхто не оспорює.

Тому, суд обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченого та дослідженням таких матеріалів кримінальної справи, що характеризують особу обвинуваченого:

- довідки ОСК ГУНП України в Харківській області № 98-30072018/63091 від 30.07.2018 року, згідно якої обвинувачений раніше не засуджений (а.к.п. 66);

- службової характеристики, виданої за місцем проходження служби, згідно якої ОСОБА_4 характеризується з задовільного боку, до служби ставиться посередньо, брав участь у проведенні антитерористичній операції на території Донецької області, свою роботу не завжди виконує із додержанням термінів та потребує втручання прямих командирів, результати діяльності потребують виправлень (а.к.п. 26);

- посвідченням серії НОМЕР_3 , видане 13.04.2018р., згідно якого ОСОБА_4 є учасником бойових дій (а.с. 25);

- на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває ( а.к.п. 27).

Оцінюючи в сукупності всі досліджені докази, суд вважає встановленим, що своїми умисними діями, а саме нез`явленням вчасно на службу без поважних причин до військової частини, тривалістю понад один місяць, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 407 КК України.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд враховує характер і ступінь скоєного злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, конкретні обставини вчиненого злочину та дані про особу обвинуваченого, а саме: раніше не засуджений, за місцем служби характеризується задовільно, є учасником бойових дій.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України суд, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, згідно зі ст. 12 КК України, є тяжким злочином та дані про особу винного.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд визнає його щире каяття та визнання вини. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Крім того, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Європейський суд) передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

При призначенні покарання суд виходить із положень статті 65 КК України, а саме: з принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також, достатності покарання для виправлення та попередження нових злочинів, враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, віднесено до категорії тяжких злочинів, пом`якшуючі покарання обставини, особу обвинуваченого, його відношення до скоєного злочину, та вчинення злочину внаслідок особистих тяжких обставин, і вважає, що виправлення ОСОБА_4 і попередження скоєння ним нових злочинів можливо без ізоляції від суспільства.

Беручи до уваги вказані обставини в їх сукупності та відсутність тяжких наслідків, а також, враховуючи дані про особу, суд вважає за можливе у даному випадку, призначивши ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі, застосувати до нього ст. 75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробуванням, одночасно поклавши на засудженого обов`язки, які сприятимуть його виправленню, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нового злочину.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Судових витрат та речових доказів по справі немає.

Запобіжні заходи відносно ОСОБА_4 не обирались.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 369, 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченому ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 1 (один) рік не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього відповідно до ст. 76 КК України обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Роз`яснити, що учасники судового провадження мають право подати клопотання про помилування, право на ознайомлення з журналом та технічним записом судового засідання і подати на них письмові зауваження.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженому та прокурору.

Суддя