Справа № 472/1377/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2018 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілих ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

представників потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11

перекладача ОСОБА_12

судового розпорядника ОСОБА_13

розглянувши в судовому засіданні в приміщенні Арбузинського районного суду клопотання захисника обвинуваченого про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт, клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Варче, Гульрінського району, Грузія, громадянина України, грузина, одруженого, освіта середня, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , за даними ОСК МВС України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 187 КК України

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Арбузинського районного суду перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 187 КК України.

В судовому засіданні захисником обвинуваченого ОСОБА_7 заявлено клопотання про зміну обраного раніше обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт.

Клопотання обґрунтоване тим, що правильність обрання чи продовження строку тримання під вартою, не являється основою для його автоматичного продовження, що суперечить практиці ЄСПЛ. На теперішній час нових ризиків не виникло, ризики впливу на потерпілих відпали, оскільки такі були допитані в судовому засіданні, судом досліджені письмові докази сторони обвинувачення, тому змінилися обставини, на які суд посилався в попередніх ухвалах про обрання та продовження строку тримання ОСОБА_6 під вартою. Крім цього, наявність підстави "обґрунтована підозра" не входить до переліку ризиків та підлягає самостійному доказуванню. Сама лише тяжкість злочину не може бути підставою для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ризики, передбачені ст. 177 КПК України стороною обвинувачення не підтверджуються, а лише є припущенням. Крім того, ОСОБА_6 встановлений діагноз рак шлунку та йому було проведено оперативне втручання. В умовах СІЗО обвинувачений не може в належній мірі отримувати дієтичне харчування та медичну допомогу. Вважає, що тривалий час перебування ОСОБА_6 під вартою є невиправданим.

В судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, мотивуючи його наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, тим, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який у випадку визнання його винним передбачене покарання від 8 до 15 років позбавлення волі, а тому з метою ухилення від покарання, обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків шляхом схилення їх до дачі завідомо неправдивих показань чи їх не об`єктивній зміні, що може перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. При цьому вказує, що майно в цілому та значна кількість грошових коштів не виявлено до теперішнього часу, ОСОБА_6 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки офіційно не працює, іншого доходу, окрім прибутку, отриманого від злочинної діяльності не має. Більш м`які запобіжні заходи не можуть бути застосовані, оскільки не зможуть забезпечити запобігання ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Обставини, прийняті судом при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою з часом не змінилися, тому вважає за можливе задовольнити заявлене ним клопотання.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання захисника обвинуваченого про зміну ОСОБА_6 запобіжного заходу на домашній арешт за безпідставністю.

Потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 просили суд задовольнити клопотання прокурора та відмовити в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого, при цьому потерпіла ОСОБА_9 зазначила, що на її думку, обвинувачений не буде переховуватись від суду, однак з`являтися в судові засідання не буде.

Представник потерпілого ОСОБА_11 просила задовольнити клопотання прокурора, а в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого відмовити за безпідставністю, крім того вказує на те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України продовжують існувати.

Представник потерпілого ОСОБА_10 просила задовольнити клопотання прокурора, клопотання сторони захисту просила залишити без задоволення, оскільки не доведено, які саме ризики відпали або зменшилися, а тому такі продовжують існувати. Стан здоров`я обвинуваченого не змінився, не доведено, що він не може утримуватися в умовах СІЗО.

Обвинувачений ОСОБА_6 просив суд відмовити в задоволенні клопотання прокурора та підтримав клопотання свого захисника пояснивши суду, що має тяжку хворобу, перебуваючи в умовах СІЗО, третій місяць перебуває в черзі, з метою отримання дієтичного харчування, він не отримує своєчасної медичної допомоги з хіміотерпапії. Запевнив суд, що буде з`являтися в судові засідання та не порушуватиме встановлені судом обов`язки.

Захисник обвинуваченого заперечувала проти задоволення клопотання прокурора, вважаючи таке необґрунтованим.

Колегія суддів, вислухавши думки учасників судового процесу, дослідивши подані клопотання, приходить до наступних висновків.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Вирішуючи питання доцільності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому, суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Згідно ч. 4 ст. 199 КПК України суд розглядає питання продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

У відповідності до ч. 3 ст. 315 КПК України при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Так, ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14 серпня 2017 року (т. 3 а.с. 108-110) застосовано до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 30 вересня 2017 року.

Ухвалою Веселинівськоного районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2017 року продовжено ОСОБА_6 строк тримання під вартою до 02 листопада 2017 року (т. 3 а.с. 101-102).
Ухвалою Веселинівськоного районного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2017 року продовжено ОСОБА_6 строк тримання під вартою до 29 грудня 2017 року (т. 3 а.с. 106-107).
У зв`язку із не продовженням строку дії ухвали суду від 31 жовтня 2017 року, ОСОБА_6 було звільнено з-під варти.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року, обвинуваченому ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 02 червня 2018 року (т. 3 а.с. 162-165).
Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 травня 2018 року, обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою до 27 липня 2018 року (т. 4 а.с. 74-75).
Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 19 липня 2018 року, обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою до 17 вересня 2018 року (т. 6 а.с. 64-65).
Приймаючи рішення про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою та продовження дії такого запобіжного заходу, суд посилався на доведеність стороною обвинувачення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченого переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, знищити та/або сховати речі, які мають істотне значення для встановлення обставин справи, вчинити інше кримінальне правопорушення, наявність суспільного інтересу, суворість можливого покарання ОСОБА_6 , як реальну небезпеку, можливість його ухилення від правосуддя та тяжкість злочину.

Вважаючи необхідним залишення обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, прокурор посилався на доцільність тримання останнього під вартою та на наявність ризиків, які мали місце на досудовому слідстві та до теперішнього часу.

Однак, суд вважає, що не можна погодитись з таким твердженням прокурора та звертає увагу, що Вищі суди неодноразово відзначали, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу подальшого позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятком абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину. Продовження строку тримання під вартою також не може застосовуватися як передбачення вироку у формі позбавлення волі Рішення Європейського суду з прав людини «Мамедов проти Росії від 01 червня 2006 р».

Ризик тиску на свідків та потерпілих може бути визнано на початкових стадіях процесу, як встановлено Рішенням Європейського суду з прав людини «Яжинський проти Польщі», але зі спливом часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання обвинуваченого під вартою: за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевірок, дачі показань - Рішення Європейського суду з прав людини «Клоот проти Бельгії».

Доказами на обґрунтування такого ризику можуть бути: підтверджуючі документи, що обвинувачений вчиняв подібні дії у минулому, показання свідків, дані про особу, підтверджуючі його протиправну поведінку; незаконний вплив на потерпілого, свідка у цьому ж кримінальному провадженні, що також підтверджується документально. Однак сторона обвинувачення не надала суду доказів на підтвердження наявності такого ризику. Навпаки, в судовому засіданні потерпілі пояснили, що зустрічалися з обвинуваченим лише під час судового засідання. В позасудовому порядку а ні обвинувачений, а ні інші особи від його імені до них не зверталися з будь-яких питань.
Ризик того, що ОСОБА_6 може знищити, сховати або спотворити речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин справи, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами. (Рішення Європейського суду з прав людини «Бекчієв проти Молдови»).

Згідно з наданими прокурором документами, речові докази у справі перебувають на зберіганні в органах національної поліції та не передавались на зберігання фізичним особам. Тому зазначений вище прокурором ризик в судовому засіданні не підтверджений.

Ризик вчинення ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушеннязгідно наданими прокурором відомостями про особу обвинуваченого не підтвердився. Не підтверджено документами, довідками про те, що особа вже притягувалась до кримінальної відповідальності, була засуджена, має незняту чи непогашену судимість, схильна до протиправної поведінки, притягувалась до адміністративної відповідальності, інформацією про зловживання наркотичними засобами чи алкоголем. Крім того, у період часу з 29 грудня 2017 року по 03 квітня 2018 року коли щодо обвинуваченого дія запобіжного заходу у виді тримання під вартою була припинена, ним не було вчинено злочину.

Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилиться до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти Росії», «Сулаоя проти Естонії»).

Відповідно до рішення ЄСПЛ, тягар доказування у цих питаннях не повинен перерозподілятися так, щоб на затриману особу покладався обов`язок доводити наявність підстав для її звільнення «Биков проти Росії».

Однак, суд погоджується з прокурором щодо ризику переховування ОСОБА_6 від суду.

Так, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою.
Доказами на обґрунтування такого ризику суд визнає тяжкість злочину, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, у разі визнання його винуватим, йому загрожує покарання від 8 до 15 років позбавлення волі, наявність суспільного інтересу.

Аналізуючи в сукупності вказані прокурором ризики, передбачені ст. 177 КПК України, суд не сприймає як переконливі доводи сторони обвинувачення в частині аргументації неможливості запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, оскільки на доведення даної позиції клопотання містить лише вказівку на їх недостатність, що безумовно не може свідчити про доведеність даного факту.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені п.п. 1, 2 ч.1 цієї статті (наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на які вказує слідчий, прокурор), але не доведе обставини, передбачені п.3 ч.1 цієї статті (недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику, або ризикам зазначеним у клопотанні), суддя має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені ч.5 цієї статті.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України" вказав на порушення пункту 3 статті 5 Конвенції національними судами України, які часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, та зазначив, що суди зобов`язані обґрунтовувати свої рішення про продовження строку тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані (пункт 99). Не наведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у пункті 1 статті 5 Конвенції (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України").»

Додатково слід враховувати п. 63 рішення ЄСПЛ «Свєршов проти України» також щодо правозастосування ст. 5 Конвенції: «Із пункту 3 статті 5 Конвенції випливає, що зі спливом певного часу саме тільки подальше існування обґрунтованої підозри не може виправдовувати позбавлення свободи і що судові органи зобов`язані навести інші підстави для подовження строку тримання під вартою.

Більш розширене тлумачення зазначеної правової позиції стосовно п. 3 ст. 5 Конвенції ЄСПЛ зробив у п.219 рішення «Нечипорук і Йонкало проти України»: «Суд нагадує, що питання проте, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (див. рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX). Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину є обов`язковою і неодмінною умовою (sinequanon) належності її продовжуваного тримання під вартою. Але зі спливом певного часу така підозра перестає сама по собі бути виправданням для позбавлення особи свободи і судові органи повинні вмотивовувати свої рішення про продовження тримання її під вартою іншими підставами (див. рішення у справі "Яблонський проти Польщі" (Jabtoriski v. Poland), N 33492/96, п.80, від 21 грудня 2000 року). Крім того, такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами і аргументи "за" і "проти" звільнення з-під варти не повинні бути "загальними й абстрактними" (див. рішення у справах "Іловецький проти Польщі" [Ilowiecki v. Poland), N 27504/95, п.61, від 4 жовтня 2001 року, та "Смирнова проти Росії" (Smirnova v. Russia), NN 46133/99 і 48183/99, п.63, ECHR 2003-IX).»

Разом із цим, при розгляді клопотання про продовження дії запобіжного заходу прокурором не доведено, що більш м`які запобіжні заходи не достатні для запобігання вказаним ризикам, що є порушенням п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України.

Таким чином, суд при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою не обмежений виключно питанням продовження строку дії вже обраного запобіжного заходу, більш того, зобов`язаний дослідити можливість призначення більш м`яких запобіжних заходів.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 194 КПК України, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, у разі якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті.

Відповідно до ст. 199 ч. 5 КПК України слідчий суддя, а також суд відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України зобов`язані відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у ч. 3 цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

При цьому, слід врахувати, що реалізуючи положення ч. 5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя, а також суд відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України мають враховувати, що після спливу певного часу (строку дії попередньої ухвали) саме лише існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, а тому в судовому рішенні судові органи зобов`язані, розглянувши можливість обрання альтернативних запобіжних заходів, навести інші підстави для подальшого тримання особи під вартою (Рішення ЄСПЛ від 06.11.2008 року у справі «Єлоєв проти України»).

ЄСПЛ неодноразово наголошував на необхідності обґрунтування підстав обрання або продовження запобіжного заходу, так у Рішенні ЄСПЛ від 13.12.2007 року «Ткачов проти України» зазначив, що повторювання формальних підстав без будь-якої спроби продемонструвати, яким чином вони застосовуються відносно справи заявника, не може бути розцінено як «відповідні» та «достатні» підстави для застосування запобіжного заходу.

За вказаних вище обставин, з урахуванням відсутності у прокурора належних доказів на підтвердження заявлених ризиків щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , суд приходить до висновку, що продовження тримання останнього під вартою не є виправданим, оскільки прокурором не доведено недостатність застосування відносно обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, на які посилалася в судовому засіданні сторона обвинувачення, інші підстави для подальшого виправданого тримання ОСОБА_6 під вартою тривалий час, а саме з 14.08.2017 по 29.12.2017 року та з 04.04.2018 по 13.09.2018 року, прокурором не зазначені та не доведені.

Враховуючи викладені обставини, суд приходить до переконання, що забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 та запобігти зазначеним ризикам, можливо шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту з необхідністю покладення на останнього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Відповідно до ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Крім того, при вирішенні питання щодо зміни запобіжного заходу відповідно до положень ст. 178 КПК України, суд враховує особу обвинуваченого, який раніше не судимий, одружений, має постійне місце проживання, його стан здоров`я, який має діагноз рак шлунку, наявність оперативного хірургічного втручання.

Суд також бере до уваги те, що справа неодноразово відкладалась через несвоєчасне забезпечення доставки обвинуваченого до суду, в результаті чого судом був направлений лист-реагування на начальника Веселинівського ВП Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївській області, що в свою чергу призводить до безпідставного тривалого розгляду справи, а також суд позбавлений можливості своєчасно та ефективно здійснювати розгляд даного кримінального провадження, суд вважає такими, що не виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, з урахуванням презумпції зменшення ризиків із спливом часу, згідно сталої практики ЄСПЛ.

Таким чином, за викладених та детально проаналізованих обставин в їх сукупності, суд не погоджується з доводами сторони обвинувачення щодо доцільності продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і вважає можливим задовольнити клопотання сторони захисту та змінити обраний відносно ОСОБА_6 запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_2 .

Даний запобіжний захід, на думку суду, є найбільш прийнятним, враховуючи обставини, встановлені у судовому засіданні та забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого з покладенням на нього обов`язків, відповідно до ст.ст. 181, 194 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 369, 370, 376 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

В задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою - відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну обраного раніше обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт - задовольнити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту, заборонивши ОСОБА_6 цілодобово залишати своє житло за адресою: АДРЕСА_2 .

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 на підставі ч. 5 ст. 194 КПК України наступні обов`язки:

- прибувати до суду, який розглядає кримінальне провадження, за першою вимогою у визначений час

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду.

- утримуватись від спілкування зі свідками та потерпілими у кримінальному провадженні

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

- повідомляти суд про зміну місця свого проживання та роботи.

- носити електронний засіб контролю.

Звільнити ОСОБА_6 з-під варти в залі суду негайно.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 положення ч. 5 ст. 181 КПК України, відповідно до якого працівники органу національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтись до житла цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати засоби контролю.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 202 КПК України у разі застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинувачений, який перебував під вартою, негайно звільняється з-під варти та зобов`язується невідкладно прибути до місця свого проживання, якщо згідно з умовами обраного запобіжного заходу йому заборонено залишати житло в певний період доби.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.
Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Виконання вказаної ухвали покласти на працівників Вознесенського ВП в Миколаївській області (за місцем проживання)

Контроль за виконанням даної ухвали покласти на начальника Веселинівського відділу Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 .

Строк дії ухвали до 12 листопада 2018 року включно.

Повний текст ухвали виготовлено та проголошено 17 вересня 2018 року о 13 год. 00 хв.

Ухвала оскарженню не підлягає і набирає законної сили з моменту її проголошення. Заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 392 Кримінального процесуального Кодексу України.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_2