Дата документу 20.07.2018 Справа № 554/2131/18
Провадження № 1-КС/554/6705/2018
УХВАЛА

Іменем України

20.07.2018року м.Полтава

Слідчий суддя Октябрського районного суду м. Полтави Материнко М.О.,

за участю секретаря судового засідання Безуглої В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві клопотання старшого слідчого СВ Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області С.В.Крицьку про накладення арешту, -

В С Т А Н О В И В:

13.09.2016 року слідчим управлінням ГУ НП в Полтавській області внесені відомості до ЄРДР за №0000445 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України та 02.07.2018 року передані для подальшого досудового розслідування до СВ Полтавського РВП.

В ході розслідування даного кримінального провадження встановлено, що 13.02.2008 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 було придбано земельну ділянку в с. Гожули Полтавського району, площею 0,1500 га з наміром в майбутньому побудувати на вказаній земельній ділянці будинок для себе.

16.05.2008 року ОСОБА_2 отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1500 га серія ЯЖ №360306, виданий Гожулянською сільською радою Полтавського району.

У подальшому ОСОБА_1 з метою розпочати будівництво житлового будинку на вказаній земельній ділянці, в ТПВФ «Перспектива» замовлений проект повторного застосування 4-кімнатного житлового будинку в с. Гожули Полтавського району.

Однак, у кінці 2012 року у звязку з скрутним матеріальним становищем було прийнято рішення про продаж недобудованого будинку із земельною ділянкою. ОСОБА_1 через «Жовту Газету2 та Інтернет ресурс «Сландо» виклав повідомлення про продаж незакінченого будівництвом житлового будинку по АДРЕСА_1 за 100 тис. доларів США.

У 2013 році йому зателефонував агент з нерухомості, та повідомив, що є особа яка виявила бажання придбати недобудований будинок, однак є певні труднощі із грошовими коштами та запитує про можливу розстрочку у виплаті. Потерпілий ОСОБА_1 погодився про зустріч з даною особою та 15.10.2013 року зустрівся з раніше невідомим чоловіком, яким виявився ОСОБА_3 . При спілкуванні, ОСОБА_3 запитав чи не продає ОСОБА_2 такий самий будинок, але вже добудований, на шо потерпілий повідомив, що даний будинок є, але розташований біля кладовища, на що ОСОБА_3 відмовився його купувати та виявив бажання придбати недобудований будинок по АДРЕСА_1 . Під час спілкування, ОСОБА_3 запропонував ОСОБА_1 добудувати будинок та здати в експлуатацію, а потім вже передати ОСОБА_3 , а він у свою чергу повністю розрахується протягом наступних двох років. ОСОБА_1 погодився на дану пропозицію, оскільки ОСОБА_3 склав враження порядної людини, та будь-яких сумнівів щодо його порядності у ОСОБА_1 не виникало.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було домовленість про те, що ціна будинку, який продається разом із проведенням ремонтних робіт в ньому та введенням його в експлуатацію становитиме 180 тис. доларів США. Однак перед тим як передати грошові кошти за проведення ремонтних робіт в недобудованому будинку по АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 вмовив ОСОБА_1 укласти договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки з недобудованим на той час будинком, а ОСОБА_1 в свою чергу без укладання будь-яких додаткових договорів отримає кошти за завершений будівництвом житловий будинок. Також, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була усна домовленість про те, що у разі відсутності у ОСОБА_3 грошових коштів, щоб розрахуватися в повному обсязі, він передають йому однокімнатну квартиру по АДРЕСА_3 , яка належить його дружині ОСОБА_4 на праві приватної власності. З метою переконання ОСОБА_1 у наявності даної квартири ОСОБА_3 запросив ОСОБА_2 та його дружину до вищевказаної квартири та по приїзду вхідні двері відчинив власними ключами та показав помешкання.

Після цього, ОСОБА_1 довіряючи ОСОБА_3 , 13.12.2013 року в приміщенні приватного нотаріуса Дяченко ВА. уклав договір купівлі-продажу з дружиною ОСОБА_3 ОСОБА_4 , предметом якого була земельна ділянка площею 0,1500 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .Після укладення відповідного договору ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 частину коштів, необхідну для початку проведення ремонтних та будівельних робіт. за весь час проведення ремонтних робіт, ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 загальну суму 85 200 доларів США.

У 2014 році будівельні та ремонті роботи ОСОБА_1 були завершені та ОСОБА_3 разом із дружиною почали проживати у ньому. Проте документи одо газифікації та електрифікації будинку були оформлені на ОСОБА_1 та до цього часу рахується на ним, що у свою чергу підтверджує факт проведення ним будівельно-ремонтних робіт та введення будинку в експлуатацію. Разом з тим факт будівництва будинку ОСОБА_1 підтверджується показами свідків у вказаному кримінальному провадженні.

За спільною домовленістю між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , останній мав передати грошові кошти в загальній сумі 180 тис. доларів США, однак передав лише 85 200 доларів США для проведення будівельно-ремонтних робіт. останній раз ОСОБА_3 12.01.2016 року передав ОСОБА_1 гроші в сумі 93 тис грн, після чого перестав відповідати на неодноразові дзвінки та уникає особистих зустрічей.

На даний час ОСОБА_3 залишився виним ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 94 820 доларів США, та строк повернення богу давно минув.

Разом з тим, ОСОБА_1 стало відомо, що власником квартири по АДРЕСА_3 , яку ОСОБА_3 показував як власне майно, є інша особа, та ні ОСОБА_3 , ні його дружина власниками ніколи не були. а лише постійно орендували дану квартир.

Пунктом 17 ППВСУ №10 від 06.11.2009 «про судову практику у справах проти власності» передбачено, що обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою 9 недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовується винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добросовісна передача потерпілим майна чи права на нього.

Таким, чином є підставив вважати, що ОСОБА_3 за попередньою домовленістю зі своєю дружиною ОСОБА_4 , шляхом зловживання довірою ОСОБА_1 могли вчинити відносно нього кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.190 КК України.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно садибний індивідуальних житловий будинок, загальна площа якого 191,2 кв.м. гараж, огорожа, хвіртка, розташовані на земельній ділянці 0,15 га. за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належать ОСОБА_4 .

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів.

Згідно ст. 170 КПК України незастосування арешту майна може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна.

Старший слідчий СВ Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області С.В.Крицька направила до суду заяву по розгляд без її участі.

Відповідно до п. 1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування

у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду

права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно п. 2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, та відповідно до п. 3 даної статті у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, а саме: речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій.

Керуючись ч. 3 ст. 214 КПК України огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Згідно ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому КПК порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

У зв`язку із вищевикладеним, слідчий суддя приходить до висновку про задоволення клопотання.

Керуючись ст. ст. 170-173 КПК України, слідчий суддя -

ухвалила:

Клопотання старшого слідчого СВ Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області С.В.Крицької про накладення арешту - задовольнити.

Накласти арешт на земельну ділянку, площею 0,15 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та будинок розташований на ній, які на праві власності належать ОСОБА_4 з забороною відчужувати дане майно.

Виконання ухвали доручити старшому слідчому СВ Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області С.В.Крицькій.

Копію ухвали негайно направити слідчому, прокурору та потерпілому.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Полтавської області протягом п`яти днів.

Слідчий суддя М.О.Материнко