Справа № 183/3914/18
№ 1-кп/183/954/18
В И Р О К
іменем України

16 серпня 2018 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 26.06.2018 року за № 0000299 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Самарське Петропавлівського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, військовослужбовця військової служби за контрактом, працюючого трактористом ПП «Нібас», раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 1 квітня 2016 року № 89 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25 березня 2016 року № 14-РС солдата військової служби за контрактом ОСОБА_5 призначено на посаду водія-електрика відділення управління командира мінометної батареї 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

За наведених обставин солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, відповідно до ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Відповідно до Закону України про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» статті 1 Закону України «Про Оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, та відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Однак, 10 травня 2016 року солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, свої службові обов`язки не виконував, час проводить на власний розсуд, не приймаючи заходів для повернення до військової частини НОМЕР_1 та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

19 червня 2018 року солдат ОСОБА_5 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України та заявив про себе.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, визнав повністю та підтвердив обставини, які лягли в основу обвинувачення, в скоєному розкаявся.

В судовому засіданні були досліджені докази вини обвинуваченого ОСОБА_5 , а саме:

- витяг з кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 26.06.2018 року за № 0000299, згідно якого 10.05.2016 року військовослужбовець військової служби за контрактом солдат ОСОБА_5 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 без поважних причин в умовах особливого періоду

(а.п. 23);

- акт службового розслідування від 06.07.2016 року, згідно якого підтверджено факт самовільного залишення солдатом ОСОБА_5 військової частини 10.05.2016 року

(а.п. 24-25);

- копія витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 № 2061 від 06.07.2016 року про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_5

(а.п. 28);

- копія витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 № 144 від 25.05.2016 року про звільнення від займаної посади солдата за контрактом ОСОБА_5 у зв`язку з самовільним залишенням частини

(а.п. 34);

- з`явлення із зізнанням ОСОБА_5 про скоєний ним злочин

(а.п. 35);

- копії документів щодо проходження ОСОБА_5 військової служби

(а.п. 36-44).

Дослідивши наведені докази, суд вважає, що вони є належними та допустимими, оскільки вони, кожний окремо, а також в сукупності прямо підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також вони є достовірними, оскільки отримані в порядку, встановленому КПК України.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_5 встановленою та доведеною, а його дії підлягають кваліфікації за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби).

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання ОСОБА_5 відповідно до ст.ст. 50-52 КК України, суд обставин, які обтяжують покарання, визначених ст. 67 КК України, не встановив. Обставинами, які пом`якшують покарання, визначених ст. 66 КК України, суд вважає щире каяття, з`явлення із зізнання.

Також суд враховує, що ОСОБА_5 за місцем проходження служби характеризується негативно, при цьому має постійне місце роботи; раніше не судимий.

Санкція ч. 4 ст. 407 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років.

З урахуванням обставин скоєння кримінального правопорушення, його наслідків, а також обраної позиції обвинуваченим ОСОБА_5 , суд вважає, що призначення обвинуваченому покарання у виді максимального строку позбавлення волі, передбаченого санкцією зазначеної статті, буде занадто суворим, а призначення мінімального покарання не сприятиме виправленню обвинуваченого ОСОБА_5 та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень. При цьому суд вважає, що з причин, визначених раніше, обвинуваченому ОСОБА_5 можливо застосувати ст. 75 КК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 349, 368, 370 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, строком на 3 роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 не виїздити за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, а також періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1