Постанова
Іменем України
21 червня 2018 року
м. Київ
справа № 143/1553/15-к
провадження № 51-2313км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженої ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції,

на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 лютого 2017 року

в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000288, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , такої, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Погребищенського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою у тому, що вона 29 серпня

2015 року близько 20:00 год. в будинку домоволодіння

АДРЕСА_1 , маючи особисту неприязнь до ОСОБА_8 через вживання ним алкогольних напоїв,

тричі ударила його гумовим капцем по обличчю та кулаками по голові. Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_7 умисно завдала ОСОБА_8 більше 10 ударів дерев`яним макогоном по спині та тулубу і залишила потерпілого

на порозі будинку. Внаслідок побиття ОСОБА_8 спричинені тяжкі тілесні ушкодження у виді численних саден та синців, закритої травми живота, розривів

та крововиливів у внутрішні органи, від яких потерпілий невдовзі помер.
Апеляційний суд Вінницької області залишив вирок місцевого суду без змін,

а апеляційні скарги прокурора та обвинуваченої без задоволення.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції

на підставі невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої внаслідок м`якості. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, наслідків злочину смерті людини, та даних про особу ОСОБА_7 ,

котра вини у вчиненому не визнала. Суд безпідставно визнав пом`якшуючими покарання обставинами відсутність у ОСОБА_7 попередніх судимостей

та наявність у неї на утриманні неповнолітніх дітей, оскільки це лише дані,

які характеризують особу обвинуваченої. Внаслідок цього суд призначив обвинуваченій явно несправедливе м`яке покарання. Апеляційний суд не звернув уваги на вказані доводи сторони обвинувачення і необґрунтовано відмовив

у задоволенні апеляційної скарги прокурора.

Позиції учасників судового провадження
Прокурор не підтримав касаційну скаргу прокурора, просив залишити ухвалу апеляційного суду без змін. Захисник та засуджена заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора, просили в порядку ст. 433 КПК змінити вирок та ухвалу, пом`якшити призначене покарання до відбутого строку

і застосувати положення статей 69, 75 КК.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 , правильність кваліфікації

її дій у касаційній скарзі прокурор не оспорює.
Зі змісту скарги убачається, що прокурор фактично порушує питання

про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості

й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є:

кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання)

та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття,

які є багатозначними або не мають нормативного закріплення,

зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання,

що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи

з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення

у процесуальному документі суду тощо.
За змістом ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Місцевий суд призначив ОСОБА_7 покарання з дотриманням загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК, оскільки врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, дані про особу обвинуваченої,

яка не має судимостей, утримує двох неповнолітніх дітей. Ці обставини суд визнав такими, що пом`якшують покарання обвинуваченої. Обставин, що обтяжують призначене обвинуваченій покарання, суд не встановив.
Урахувавши зазначені обставини в сукупності, думку потерпілої щодо необхідності призначення ОСОБА_7 суворого покарання, місцевий суд дійшов висновку

про необхідність призначення їй покарання у виді позбавлення волі згідно санкції ч. 2 ст. 121 КК, визначивши його мінімальний строк.
З вищезазначеними висновками погодився апеляційний суд, навівши в ухвалі докладні мотиви свого рішення, з чим погоджується також і колегія суддів касаційного суду. Прокурор не навів переконливих доводів про те, що призначене засудженій покарання є явно несправедливим внаслідок м`якості.
Отже, призначене ОСОБА_7 покарання відповідає принципу індивідуалізації,

є достатнім і необхідним для виправлення винуватої та попередження вчинення нових злочинів, а доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої внаслідок м`якості

є необґрунтованими. Порушень статей 50, 65 КК судами не допущено.
Підстав для застосування до ОСОБА_7 положень статей 69-1, 75 КК,

як про те просять захисник та засуджена, колегія суддів не вбачає.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 лютого 2017 року щодо

ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3