Справа № 652/120/17
Номер провадження 1-кп/660/67/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року смт Нововоронцовка

Нововоронцовський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в смт Нововоронцовка Херсонської області кримінальне провадження № 0000002 від 04.01.2017 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_4 будучи раніше судимим, 23.03.2016 року Новокаховським міським судом Херсонської області за ч.1 ст.408 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком у 2 роки, судимість за що у встановленому законом порядку не знята та не погашена, на шлях виправлення не став та вчинив умисний злочин за наступних обставин.

Так, він 10.11.2016 року знаходячись на відкритій території (пустирі) на відстані близько 100 метрів від с.Ольгине Високопільського району Херсонської області, не маючого передбаченого законом дозволу знайшов (придбав) предмет зовні схожий на карабін, який згідно висновку експерта №5-БЗ від 07.02.2017 року є нарізною вогнепальною зброєю, а саме - 7,92 мм. карабін Маузера, зразка 1898 року іноземного виробництва (Німеччина), який придатний до стрільби патронами калібру 8x57 JS до нарізної вогнепальної зброї, та який в подальшому переніс до квартири за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 , де незаконно зберігав без затвора, затвор від якого незаконно зберігав неподалік будинку за місцем проживання, а саме в ґрунті на земельній ділянці між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 до 10.01.2017 року, тобто до моменту виявлення та вилучення карабіна і затвора працівниками поліції в ході проведення санкціонованого обшуку за місцем його проживання.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні висловився щодо призначення судового розгляду за участю сторін зазначених в обвинувальному акті. Підстав для повернення обвинувального акту не вбачав.

Обвинувачений та його захисник клопотали про повернення обвинувального акту, оскільки висунуте обвинувачення є неконкретним та незрозумілим, не містить мотивів та мети інкримінованого діяння, без зазначення його кваліфікації та закону, норми якого порушено обвинуваченим.

Заслухавши сторони, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Так, згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:

- подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

- винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

- вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

- обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

Формулюючи обвинувачення за ч. 1 ст. 263 КК України, орган досудового слідства не встановив і не зазначив мету й мотивів вчинення дій інкримінованих обвинуваченому.

У той же час ч. 1 ст. 263 КК України є бланкетною правовою нормою, тобто нормою яка лише називає або описує злочин, а для повного визначення його ознак відсилає до інших галузей права. Основна особливість бланкетної диспозиції полягає в тому, що така норма має загальний зміст.

В Україні встановлені і діють спеціальні правила поводження зі зброєю, боєприпасами, вибухівкою, визначено, з якими з цих предметів громадяни взагалі не вправі вчиняти будь-яких дій, а які дії можна виконувати на підставі спеціального дозволу.

Суд вважає, що зазначене певною мірою торкається та узгоджується з позитивним обов`язком держави згідно ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, захищати право людини на життя через встановлення законодавчих положень, вжитті певних заходів для забезпечення ефективного здійснення права на життя особами, що перебувають під юрисдикцією держави.

Відповідно до роз`яснень даних у п. 2 ППВСУ від 26.04.2002 року № 3 «Про судову практику в справах про викрадення інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами», при вирішенні питання, чи є незаконними носіння, зберігання, придбання, виготовлення, ремонт, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), а також носіння, виготовлення, ремонт або збут холодної зброї, бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв, судам необхідно керуватися Положенням про дозвільну систему (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 р. № 576 з наступними змінами), Iнструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів (затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 р. № 622; зі змінами, внесеними наказом від 13 квітня 1999 р. № 292) та іншими нормативними актами.

Питання про відповідальність за незаконні діяння зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, радіоактивними матеріалами осіб, які ними користуються у зв`язку зі службовою діяльністю, вирішуються з урахуванням нормативних актів (інструкцій, правил, наказів тощо), що регулюють порядок поводження з цими предметами.

Конкретизований зміст бланкетної норми передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні правовідносини та наповнює норми більш конкретним змістом для встановлення саме тих ознак, які мають значення для правової кваліфікації за відповідною статтею чи частиною статті КК України.

Всупереч викладеному в обвинувальному акті не міститься посилання на порушення ОСОБА_4 будь якого нормативно-правового акту який передбачає отримання дозволу на придбання, носіння, зберігання вогнепальної зброї. При цьому не зазначено та не вказано конкретну порушену норму права, яка є обов`язковою до виконання згідно ст.ст. 19, 98, 117 Конституції України.

Викладені обставини складають об`єктивну сторону злочину, і підлягають обов`язковому доказуванню в ході кримінального провадження та в разі визнання особи винуватою мають бути обов`язково зазначені в змісті вироку (ч. 3 ст. 374 КПК України).

При цьому межі судового розгляду визначаються виключно межами висунутого звинувачення відповідно до обвинувального акту і вийти за ці межі з обвинувальним ухилом суд не вправі (ч. 3 ст. 26, ст. 337 КПК України).

Відсутність конкретного обвинувачення особи є передумовою порушення її гарантованого Законом права на захист та права на справедливий судовий розгляд, що є неприпустимим.

Практика Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті ст. 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Європейський суд у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення («Камасінскі проти Австрії» від 19 грудня 1989 року). Крім того, Європейський суд нагадує, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. Конкретності саме змісту обвинувачення стосуються й рішення Європейського суду у справах «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25 березня 1999 року, «Матточіа проти Італії» від 25 липня 2000 року, «І.Н. та інші проти Австрії», від 20 квітня 2006 року, що відображають послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Беручи до уваги те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, що перешкоджає призначенню кримінального провадження до судового розгляду на підставі цього обвинувального акту, суд вважає за необхідне повернути обвинувальний акт прокурору.

На підставі викладеного та керуючись ст.314 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000002 від 04.01.2017 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України - повернути прокурору.

На ухвалу протягом семи діб з дня її винесення може бути подана апеляція до Апеляційного суду Херсонської області через Нововоронцовський районний суд Херсонської області.

Суддя ОСОБА_1