Справа № 308/6334/16-к
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 грудня 2017 року м. Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгороді кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.12.2015 року за № 0000198 про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває на розгляді кримінальне провадження внесеному у Єдиний реєстр досудових розслідувань 28.12.2015 року за № 0000198 про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 04 жовтня 2017 року розгляд обвинувального акту відносно ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, призначено до підготовчого судового засідання.

В підготовчому судовому засіданні прокурор просив постановити ухвалу про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, вважаючи, що під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги КПК України, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту не вбачає.

У підготовчому судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , вважав за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту. Разом з тим, зазначив що в обвинувальному акті по вказаному кримінальному провадженні, в порушення до примітки 3 до ст. 364 КК України не вказано, яка саме істотна шкода була завдана.

Обвинувачений ОСОБА_5 в підготовчому судовому засіданні думку свого захисника підтримав.

Потерпілий ОСОБА_4 в підготовчому судовому засіданні вважав за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту.

Вислухавши думку учасників судового провадження щодо можливості призначення судового розгляду, думку прокурора, захисника обвинуваченого, обвинуваченого, потерпілого, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Згідно ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам передбаченим ст.291 КПК України.

У відповідності до положень ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); дату та місце його складення та затвердження.

З положень вказаної статті слідує, що формулювання обвинувачення має міститись у обвинувальному акті після викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому, поняття «формулювання обвинувачення» неможливо ототожнювати з поняттям «фактичні обставини кримінального правопорушення». Формулювання обвинувачення, окрім вказівки статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується підозрюваний, обов`язково має містити зазначення місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів, тобто обвинувачення слід формулювати так, щоб не було упущено жодну із вказаних істотних обставин вчинення злочину і водночас без зазначення фактів, які не мають правового значення у справі та є зайвими подробицями.

До обвинувального акта додається: 1) реєстр матеріалів досудового розслідування; 2) цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування; 3) розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу); 4) розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного; 5) довідка про юридичну особу, щодо якої здійснюється провадження, у якій зазначаються: найменування юридичної особи, її юридична адреса, розрахунковий рахунок, ідентифікаційний код, дата і місце державної реєстрації.

Відповідно до ст.109 КПК України, реєстр матеріалів досудового розслідування складається слідчим або прокурором і надсилається до суду разом з обвинувальним актом. Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

Відповідно до зазначеного обвинувального акту вказані такі фактичні обставини кримінального правопорушення, що ОСОБА_5 , згідно наказу начальника Департаменту патрульної поліції №17 о/с від 30.11.2015 року перебуваючи на посаді командира роти №4 Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві Департаменту патрульної поліції, та маючи спеціальне звання лейтенанта поліції, здійснюючи функції представника влади, тобто будучи службовою особою, та згідно ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» працівником правоохоронного органу - Національної поліції, яка згідно Закону України «Про національну поліцію» є центральним органом виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, грубо порушуючи ці вимоги, 27 грудня 2015 року, вчинив умисний злочин у сфері службової діяльності, при наступних обставинах.

Так, 27.12.2015 року близько 04 год. 40 хв. ОСОБА_5 , разом із своїми підлеглими по службі, інспектором ОСОБА_7 та поліцейським ОСОБА_8 , у складі екіпажу службового автомобіля № 0151 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням останнього, виїхав до приміщення нічного клубу «VIPER Club», який знаходиться у м. Ужгороді вул. Минайська, 16а, з метою первинного реагування у зв`язку із отриманим ним на планшет із чергової частини Головного управління Національної поліції в Закарпатській області повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення щодо відвідувача вказаного розважального закладу ОСОБА_9 , мешканця м. Ужгород.

Цього ж дня, близько 05 год., коли екіпаж патрульної поліції знаходився біля розважального закладу «VIPER Club», до працівників поліції ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які мали намір на службовому автомобілі продовжувати виконувати свої службові обов`язки, пов`язані із забезпеченням публічної безпеки і порядку у місті Ужгороді, підійшов ОСОБА_10 і став з`ясовувати у них підстави виконання ними своїх службових обов`язків по охороні громадського порядку.

У цей час, командир роти № 4 ОСОБА_5 за допомогою засобів мобільного зв`язку викликав до приміщення вищезазначеного розважального закладу екіпаж службового автомобіля №0152 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 у складі заступника командира роти №4 ОСОБА_11 та інспектора роти №4 ОСОБА_12 .

Пізніше, до вищевказаних працівників поліції підійшов ОСОБА_4 , який вийшовши із приміщення нічного клубу «VIPER Club», виявив крадіжку невстановленими особами належного йому мобільного телефону марки «Нокіа 2310». Підійшовши до вищевказаних, незнайомих йому працівників поліції, які знаходилися у форменому одязі, звернувся до них із усною заявою про крадіжку належного йому майна.

Однак командир роти № 4 ОСОБА_5 , який відповідно до своїх функціональних обов`язків, організовує та контролює виконання патрулями завдань та координує патрулювання, тобто був старшим за посадою серед інших працівників поліції, в порушення вимог ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», параграфу 2 ч. 1 Інструкції про порядок ведення єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.11.2015 № 1377, не прореагував на заяву ОСОБА_4 про кримінальне правопорушення, не вжив заходів для її прийняття та подальшої реєстрації уповноваженими працівниками чергової частини поліції в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені правопорушення та інші події в Ужгородському відділі поліції ГУ НП в Закарпатській області, у зв`язку з чим не було обліковано заяву про вчинене кримінальне правопорушення.

Після цього, поліцейський роти №4 Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві ОСОБА_8 , у присутності командира роти №4 ОСОБА_5 , у порушення вимог ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію», безпідставно став вимагати у ОСОБА_4 пред`явлення документів, що посвідчують особу. На вказану незаконну вимогу працівника поліції, ОСОБА_4 повідомив, що в нього відсутні при собі будь-які документи, що посвідчують його особу. Після чого, командир роти №4 ОСОБА_5 не вжив жодних заходів до встановлення особи на місці, явно виходячи за межі наданих йому повноважень, став вимагати від ОСОБА_4 проїхати до Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області з метою встановлення особи останнього. Однак, ОСОБА_4 , вважаючи вказану вимогу працівників поліції безпідставною, не став її виконувати.

Перебуваючи на місці за вказаною адресою, командир роти №4 ОСОБА_5 , діючи умисно, явно виходячи за межі наданих йому прав та повноважень, за відсутності будь-яких законних підстав, перевищуючи свої службові повноваження, в порушення вимог 260, 261 КупАП, ст. 42-45 Закону України «Про Національну поліцію», надав незаконний наказ підлеглим йому по службі працівникам патрульної поліції ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , які перебували у службовій залежності від нього та не усвідомлювали і не могли усвідомлювати вказаного злочинного наказу, безпідставно застосувати щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_13 фізичну силу та спеціальний засіб - кайданки, з метою їх адміністративного затримання та доставляння до Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області.

Після цього, ОСОБА_5 за допомогою підлеглого йому по службі поліцейського ОСОБА_8 , із застосуванням фізичної сили, поваливши на землю ОСОБА_4 , застосував до останнього спеціальний засіб - кайданки та не складаючи протоколу про адміністративне затримання, за допомогою поліцейського ОСОБА_8 , посадив ОСОБА_4 в керований ними патрульний автомобіль.

Таким чином, командиром роти №4 Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві ОСОБА_5 за допомогою підлеглого йому по службі поліцейського ОСОБА_8 , який перебуваючи у службовій залежності, виконував протиправний усний наказ командира про затримання ОСОБА_4 , у ході незаконного застосування фізичної сили та спеціального засобу - кайданок потерпілому спричинено тілесні ушкодженні у виді відривного уламкового перелому вінцевого відростку ліктьової кістки без значного зміщення уламків, які згідно висновку судово-медичної експертизи №159 від 04.03.2016 року відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

ОСОБА_10 , перебуваючи на місці за вказаною адресою і спостерігаючи за неправомірними діями командира роти №4 ОСОБА_5 , підійшов до працівників патрульної поліції і почав з`ясовувати у них правові підстави застосування фізичної сили щодо потерпілого ОСОБА_4 .

Не реагуючи на вказані запитання, командир роти №4 ОСОБА_5 за допомогою підлеглого йому по службі заступника командира роти № 4 ОСОБА_11 застосував до ОСОБА_10 спеціальний засіб - кайданки та не складаючи протоколу про адміністративне затримання, посадив останнього в патрульний автомобіль.

Продовжуючи свої протиправні дії, командир роти № 4 ОСОБА_5 без достатніх на те підстав, надав усний наказ заступнику командира роти № 4 ОСОБА_11 доставити ОСОБА_10 на патрульному автомобілі екіпажу №0152 до Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області, розташованого за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна, 10а. Туди ж ОСОБА_5 за допомогою поліцейського ОСОБА_8 , без достатніх на те підстав, доставив на службовому автомобілі затриманого ОСОБА_4 де з потерпілих спецзасоби - кайданки було знято.

Таким чином, ОСОБА_5 протиправно застосувавши до ОСОБА_4 та ОСОБА_10 фізичне насильство та спеціальний засіб - кайданки, у присутності інших осіб та співробітників правоохоронних органів, вчинив дії, що ображають особисту гідність потерпілих та порушують їх конституційні права на свободу, особисту недоторканність та свободу пересувань.

Прибувши до Ужгородського відділу поліції, командиром роти №4 ОСОБА_5 не було вжито заходів щодо внесення до Журналу обліку доставлених, відвідувачів та запрошених відомості про перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_13 у вказаному відділі поліції.

Після цього, у приміщенні Ужгородського відділу поліції ГУ НП в Закарпатській області (м. Ужгород, вул. Гагаріна, 10а) командир роти №4 Управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві лейтенант поліції ОСОБА_5 , продовжуючи свої протиправні дії, перевищуючи свої службові повноваження, з метою приховання своїх протиправних дій щодо незаконного застосування фізичної сили та спецзасобу - кайданок, надав незаконний усний наказ підлеглій йому по службі інспектору поліції ОСОБА_7 про складання протоколів про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_13 , хоча достовірно усвідомлював, що вказані особи жодних протиправних дій не вчиняли.

На виконання усного наказу командира роти №4 ОСОБА_5 , інспектором поліції ОСОБА_7 , яка знаходилася у службовій залежності від нього, не усвідомлювала і не могла усвідомлювати вказаного злочинного наказу, складено протоколи про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_13 , які скеровано до Ужгородського міськрайонного суду для розгляду по суті.

За результатами судового розгляду, постановою судді Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_14 від 18.03.2016 провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_10 закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП та постановою судді Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_15 від 06.04.2016 провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_4 закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП.

Таким чином, у ході досудового розслідування встановлено, що ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_13 , жодних адміністративних правопорушень, у тому числі передбачених ст. 185 КУпАП, тобто злісної непокори законному розпорядженню та вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, не вчиняли.

Так у обвинувальному акті зазначена правова кваліфікація, що умисними діями ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 365 КК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 270-VI від 15.04.2008, № 1508-УІ від 11.06.2009, № 2808-УІ від 21.12.2010; в редакції Законів № 3207-УІ від 07.04.2011, № 746-УЇІ від 21.02.2014) - перевищення службових повноважень працівником правоохоронного органу, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому повноважень, що супроводжувалися насильством, застосуванням спеціальних засобів і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування.

Прокурор, затверджуючи такий обвинувальний акт, не звернув уваги на те, що складений слідчим обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за за №0000198 про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, не відповідав вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України.

Так, у кримінальному проваджені серед інших обставин підлягають доказуванню: винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. 91 КПК України у кримінальному проваджені серед інших обставин підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Відповідно до вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт повинен обов`язково містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Так, частиною 1 ст. 365 КК України (в ред.. чинні на час події 27.12.2015 року) передбачено кримінальну відповідальність за перевищення влади або службових повноважень, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, якщо вони завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, інтересам юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 365 КК України відповідальність настає за дії, передбачені частиною першою цієї статті, якщо вони супроводжувалися насильством або погрозою застосування насильства, застосуванням зброї чи спеціальних засобів або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування.

Таким чином, умовою відповідальності за частинами 1 і 2 ст. 365 КК України є завдання істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, інтересам юридичних осіб.

Згідно п. 3 примітки до ст. 364 КК України істотною шкодою у статтях 364, 364-1, 365, 365-2, 367 вважається така шкода, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

У постанові Верховного Суду України від 27 жовтня 2016 року у справі №5-99кс16 зазначено, що з набранням чинності Законом № 1261-VII виклад пункту 3 примітки статті 364 КК зазнав змін, оскільки законодавець уже не використовує у нормативних визначеннях ознаки «істотна шкода» сполучник «якщо» і тому чинна редакція цього положення охоплює майнову шкоду, яка досягла розміру, що у 100 (сто) і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Водночас, Суд вважає, що диспозиція частини першої статті 364 і частини першої статті 365 КК, якими передбачено відповідальність за заподіяння істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або громадським чи державним інтересам, чи інтересам юридичних осіб, може становити не лише майнову шкоду, а й включати прояви немайнової шкоди, але тільки ті, які можуть одержати майнове відшкодування (як істотна шкода може враховуватися будь-яка за характером шкода, якщо вона піддається грошовій оцінці та відповідно до такої оцінки досягла встановленого розміру).

Так, за конкретних обставин справи, наслідки нематеріального характеру, які піддаються грошовій оцінці (реальна шкода) та відповідно до такої оцінки досягли встановленого розміру («істотної шкоди» чи «тяжких наслідків») із заподіянням шкоди охоронюваних Конституцією України чи іншими законами прав та свобод людини і громадянина (соціального, політичного, морального, організаційного чи, іншого характеру), можуть бути із: спричинення фізичної шкоди - витрати на лікування чи протезування потерпілої особи; порушення законних прав та інтересів громадян - витрати на відновлення таких прав (виплати незаконно взятому під варту чи ув`язненому або незаконно звільненому з роботи чи навчання, відшкодування за невиконання судового рішення, компенсацію шкоди від поширення відомостей, які ганьблять особу тощо); політичної шкоди (витрати на проведення нових виборів та заходів антитерористичного характеру тощо); організаційної шкоди (витрати на відновлення роботи установи).

При цьому Суд вважає, що у вироку (ухвалі) має бути чітко встановлено і доведено, що саме вчинення того чи іншого службового злочину стало причиною відповідних наслідків. Обчислення їх розміру також має бути належним чином підтверджено (в т.ч. цивільним позовом, як підтвердження факту та розміру реальної майнової шкоди) та не викликати сумніву.

Всупереч вищезазначеним вимогам, істотна шкода, яка в обвинувачені вказується як наслідок злочинів, вчинених обвинуваченим, не зазначена грошова оцінка істотної шкоди.

Крім того, органом досудового слідства повинно бути зазначено, які саме дії вчинені відповідно ч. 1 ст. 365 КК України, і які дії обтяжують вчинене діяння відповідно до положень ч. 2 ст. 365 КК України.

В обвинувальному акті наведено правову кваліфікацію дій ОСОБА_5 як перевищення службових повноважень працівником правоохоронного органу, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому повноважень, що супроводжувалися насильством, застосуванням спеціальних засобів і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування.

При цьому слідчим не наведено кваліфікацію дій, вчинених відповідно до ч. 1 ст. 365 КК України, а саме не інкриміновано підозрюваному чи вчинено ним дії, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, та чи завдано істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, чи державним громадським інтересам, чи інтересам юридичних осіб.

Таким чином в обвинувальному акті наведено лише кваліфікуючі ознаки, передбачені ч. 2 ст. 365 КК України, але не наведено фабулу перевищення влади або службових повноважень.

З загального тексту обвинувального акту можливо припустити що ОСОБА_5 перевищив свої службові повноваження, тобто умисно вчинив, будучі працівником правоохоронного органу, дії, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, ці дії завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремого громадянина, і вони супроводжувалися насильством, застосуванням спеціальних засобів і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, за відсутності ознак катування. Однак, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, об`єктивна сторона даного кримінального правопорушення припускає тільки активні дії. Дані дії характеризується тим, що завжди обумовлені службовим становищем винного, пов`язані з реалізацією його службових повноважень щодо потерпілого, явно виходить за межі тих прав та повноважень, які надані особі за посадою або у зв`язку зі здійсненням службових обов`язків, заподіюють істотну шкоду чи тяжкі наслідки, перебувають у причинному зв`язку з цими наслідками. Перевищення влади або службових повноважень визнається злочином перш за все з огляду на те, що хоча особа і здійснює ті чи інші службові дії, однак ці дії не тільки не входять до її компетенції, але і явно виходять за межі наданих винному повноважень.

Суд позбавлений можливості зрозуміти та встановити з даного обвинувальному акту в чому ж полягає незаконність дій обвинуваченого, та яка саме шкода завдана (яким чином, механізм..). Зі змісту обвинувального акту не зрозуміло, чи ОСОБА_5 особисто протиправно застосував до ОСОБА_4 та ОСОБА_10 фізичне насильство та спеціальний засіб - кайданки чи за допомогою підлеглого йому по службі заступника командира роти № 4 ОСОБА_11 застосував до ОСОБА_10 спеціальний засіб кайданки.

Крім того, в обвинувальному акті наявна невідповідність переліку вказаних в якості потерпілих осіб при викладенні фактичних обставин справи в обвинувальному акті, списку осіб, визнаних потерпілими від інкримінованого ОСОБА_5 злочину, кому саме і яка саме шкода заподіяна діями обвинуваченого, відсутність в обвинувальному акті відомостей про потерпілого ОСОБА_10 , який, згідно з обвинувальним актом, внаслідок незаконних дій обвинуваченого був незаконно затриманий, до якого безпідставно застосовано спеціальні засоби - кайданки, та такими діями, що ображають особисту гідність потерпілих.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.

Тобто, наявна неконкретність пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення, що виражається у відсутності чіткої конкретизації кола громадян, охоронюваним законом правам та інтересам яких, внаслідок дій обвинуваченого завдано істотної шкоди, а також посилання на те, в чому така шкода полягає, що передбачено ст.. 365 КК України.

Суд приходить до висновку, що обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч.2 ст.365 КК України не відповідає вимогам його складання, що передбачені та встановлені ст. 291 КПК України, оскільки зміст обвинувачення в ньому викладений також суперечливо.

В судовому засіданні прокурор не зміг пояснити вказані розбіжності в обвинувальному акті. Крім того, прокурор не навів обґрунтованих доводів відсутності формулювання наслідків перевищення службових повноважень відповідно до вимог п. п. 3, 4 примітки до ст. 364 КК України.

Суд звертає увагу на те, що неналежний виклад фактичних обставин кримінального правопорушення без зазначення всіх складових, передбачених ч.1 ст. 91 КПК України, які підлягають доказуванню, неконкретне обвинувачення без врахування обєктивно встановлених обставин, плутанина, помилки, описки, порушення вимог закону, порушують право обвинуваченого на захист, та є перешкодою для повного та всебічного судового розгляду кримінального провадження

Дані факти свідчать про неконкретність викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 та відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» № 8 від 24.10.2003 року про порушення права обвинуваченого на захист.

Суд вважає, що при складанні обвинувального акту вказано ознаки підозри та не сформульоване обвинувачення ОСОБА_5 скоєнні злочину передбаченого ч.2 ст.365 КК України, що є порушенням п.5ч.2ст.291 КПК України та унеможливлює подальший розгляд справи.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

У відповідності до положень п.(а) ч.3 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення проти нього.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п.52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п.58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Разом з тим, закріплення в КПК України вимог до обвинувального акту є однією із форм реалізації на національному рівні положень статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини, яка гарантує право на справедливий суд, закріплюючи принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство. При цьому, при визначені справедливості судового розгляду необхідно розглядати кримінальне провадження в цілому, оскільки справедливий характер розгляду може суттєво зачіпатися, якщо на початкових етапах слідства такі вимоги не дотримані (Imbrioscia v. Switzerland, 24 November 1993).

В даній ситуації виклад фактичних обставин справи і формулювання конкретного обвинувачення охоплюється положеннями підпунктів а та b п. 3 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини, які гарантують право обвинуваченого бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього та мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Так, Європейський Суд з прав людини зазначив, що межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження. У цьому зв`язку необхідно зазначити, що підпункт «а» пункту 3 статті 6 Конвенції не накладає жодних формальних вимог щодо способу, у який обвинувачений має бути проінформований про характер і причини висунутих щодо нього обвинувачень. Суд також зазначає, що підпункти «a» і «b» пункту 3 статті 6 Конвенції взаємопов`язані та що право бути поінформованим про характер і причини висунутих обвинувачень слід розглядати у світлі права обвинуваченого на підготовку свого захисту (пункт 37 рішення «Жупнік проти України»).

З огляду на те, що кримінальним процесуальним законом встановлено вичерпний перелік документів, які надаються суду до початку судового розгляду кримінального провадження, і на підставі яких судом вирішуються питання, пов`язані з підготовкою до судового розгляду, наявність будь-яких недоліків або суперечностей є недопустимим.

Окрім того, у рішенні від 25.07.2000 року Європейський Суд у справі «Матточіа проти Італії» зазначив, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення.

Згідно з ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд справи проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді.

Тобто, обвинувальний акт є тим підсумковим документом досудового розслідування, який не може містити в собі жодних внутрішніх суперечностей, а всі складові частини цього документу повинні бути узгоджені між собою; висунуте обвинувачення має бути конкретним, що є прямим обов`язком органу досудового розслідування та невід`ємною частиною права обвинуваченого на захист.

Крім того, частиною 4 ст. 291 КПК України встановлено, що до обвинувального акту додається реєстр матеріалів досудового розслідування.

Частинами 1 та 2 статті 109 цього Кодексу встановлено, що реєстр матеріалів досудового розслідування складається слідчим або прокурором і надсилається до суду разом з обвинувальним актом.

Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування.

Таким чином, в реєстрі матеріалів досудового розслідування повинні міститись усі процесуальні дії та рішення, які здійснювались або приймались під час досудового розслідування по кримінальному провадженню. Разом з тим, в реєстрі матеріалів досудового розслідування доданому до обвинувального акту відсутні усі процесуальні дії та рішення, які здійснювались або приймались під час досудового розслідування по кримінальному провадженню.

Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 283 КПК України відомості про закінчення досудового розслідування вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Однак, в реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутні відомості про закінчення досудового розслідування, в реєстрі в порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 109 КПК України не зазначено час проведення процесуальних дій, а вказано лише їх дату, що не є часом проведення цих дій.

У вказаному реєстрі відсутні відповідні відомості про кримінальне правопорушення, зазначене в заяві чи повідомлення про його вчинення або виявлення слідчим самостійно з будь-якого джерела.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 223-1430/0/4-12 від 03.10.2012 року «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність у ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

Тому в даному випадку зазначені вище порушення можуть бути розцінені як порушення права обвинувачених на захист, тобто як істотне порушення норм кримінального процесуального закону, яке в майбутньому перешкодить чи може перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що свідчить про наявність у обвинувальному акті таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

Статтею 7 КПК України визначені основні засади кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься: рівність перед законом і судом; забезпечення права на захист; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості; забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності тощо.

Частиною першою статті 24 КПК України визначено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд вбачає підстави для повернення обвинувального акту прокурору, який його затверджував, для усунення порушень вимог КПК України, протягом місяця з дня отримання матеріалів кримінального провадження.

Суд звертає увагу, що зазначені висновки суду є результатом розгляду обвинувального акту та доданих до нього документів, а не результатом дослідження доказів.

Гл.28 КПК України, якою врегульовано процедуру судового розгляду, не передбачено процедури виправлення недоліків обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування.

Залишення ж у матеріалах кримінального провадження обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування з недоліками є неприпустим, оскільки це свідчить про неповагу до закону, до встановлених ним норм та вимог.

Єдиним процесуальним шляхом виправлення недоліків обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування, передбаченим КПК України, є повернення обвинувального акту прокурору з метою усунення ним недоліків протягом розумного строку.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 цього Кодексу. Тобто, обвинувальний акт є тим підсумковим документом досудового розслідування, який не може містити в собі жодних внутрішніх суперечностей, а всі складові частини цього документу повинні бути узгоджені як між собою, так і з доданими до обвинувального акта додатками згідно вимог ч.4 ст.291 КПК України. При цьому реєстр матеріалів досудового розслідування має відповідати вимогам ч.2 ст.109 КПК України.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, приймаючи до уваги, що ст. 314 КПК України передбачено вичерпний перелік рішень, який може прийняти суд, що не підлягає розширеному тлумаченню, суд приходить до висновку про неможливість призначення обвинувального акту та додатків до нього у цьому кримінальному провадженні до судового розгляду, у зв`язку із їх невідповідністю вимогам Кримінального процесуального кодексу України (в редакції 2012 року), а також про необхідність у зв`язку із наведеними фактами істотних порушень вимог КПК України повернення обвинувального акту по матеріалам кримінального провадження, прокуророві для усунення недоліків у зв`язку з невідповідністю вимогам діючого законодавства.

Враховуючи вищенаведене, зазначені порушення позбавляють суд можливості призначити судовий розгляд такого обвинувального акту і розглянути його.

За правилами п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу. Оскільки у даному випадку обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, його слід повернути.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 109, 176-178, 183, 199, 314, 372 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000198 про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України - повернути прокурору, для усунення порушень вимог КПК України, протягом місяця з дня отримання матеріалів кримінального провадження.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1