АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Красноармійське, Котовського р-ну, Республіки Молдови, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не працює, раніше не судимий,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
в с т а н о в и л а :
Вказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 2 років обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На ОСОБА_6 покладено обов`язки, передбачені ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково, ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 у рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн. В решті позовних вимог відмовлено.
Судом у кримінальному провадженні вирішено питання про процесуальні витрати.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 1 ст. 286 КК України, за таких обставин.

Як визнав встановленим суд першої інстанції у вироку, 25 липня 2016 року, приблизно о 18 годині 50 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «DAEWOO- NEXIA», державний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Малиновського, 27/23 у місті Києві. Будучи неуважним та не стеживши за дорожньою обстановкою, у порушення вимог п.п. 2.9а, 1.5 та 2.3б Правил дорожнього руху України, розпочав рух заднім ходом біля прибудинкової території, не пересвідчившись перед цим, що це буде безпечно та не створить перешкоди чи небезпеки іншим учасникам руху, чим порушив п. 10.9 Правил дорожнього руху України, унаслідок чого здійснив наїзд задньою частиною керованого ним транспортного засобу на пішохода ОСОБА_8 , спричинивши їй тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Під час руху ОСОБА_6 допустив порушення вимог п. 1.5 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3.б Правил дорожнього руху України, відповідно до яких для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу, і не відволікатися від керування цим транспортним засобом у дорозі;п. 10.9 Правил дорожнього руху України, згідно яких, під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб.

Порушення ОСОБА_6 п.п. 1.5., 2.3.б, та п. 10.9 Правил дорожнього руху України, знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.
Не погодившись з вказаним вироком суду першої інстанції, перший заступник прокурора міста Києва ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_6 та кваліфікацію його дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого унаслідок м`якості, просив вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 років обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки, та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначав, що суд першої інстанції правильно призначив обвинуваченому основне покарання у виді обмеження волі, однак залишив поза увагою конкретні обставини справи, за яких ОСОБА_6 , керуючи джерелом підвищеної небезпеки у стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив Правила дорожнього руху та здійснив наїзд на пішохода, а також те, що обвинувачений неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, та через певний проміжок часу після винесення постанови суду про накладення на нього адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, вчинив злочин проти безпеки руху та експлуатації транспортного засобу.

Не врахувавши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Та обставина, що на момент вчинення злочину постановою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 грудня 2014 року ОСОБА_6 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керувати всіма видами транспортних засобів строком на 2 роки, на думку апелянта, не є перешкодою для застосування до обвинуваченого додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України.

Також на вирок суду першої інстанції надійшла апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_8 , в якій вона просила вирок змінити, та призначити ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, та задовольнити заявлений нею до обвинуваченого цивільний позов, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Потерпіла зазначала, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що обвинувачений не мав права керувати транспортними засобами на момент вчинення кримінального правопорушення, та не встановив, на якій підставі обвинувачений керував транспортним засобом. Також, суд не розглянув її клопотання про допит свідків, клопотання про проведення експертизи для встановлення наявних у неї тілесних ушкоджень, та клопотання про призначення у справі судово-психофізіологічної експертизи
Крім того, апелянт посилалась на істотне порушення судом вимог процесуального права, зумовлене тим, що у судовому засіданні не були допитані свідки по справі, хоча учасники кримінального провадження наполягали на необхідності їх допиту.
Апелянт зазначала, що суд першої інстанції безпідставно не призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, та безпідставно відмовив у задоволенні її цивільного позову в частині відшкодування матеріальної шкоди, яку становлять понесені нею витрати на лікування.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів, викладених у апеляційній скарзі прокурора; вислухавши доводи прокурора ОСОБА_5 який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_7 , та потерпілої ОСОБА_8 за наведених у них обставин; обвинуваченого ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим, та просив залишити його без змін; повторно дослідивши обставини кримінального провадження в частині даних, що стосуються особи обвинуваченого, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому ОСОБА_6 останнє слово, вивчивши і перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши та обміркувавши доводи апелянтів, колегія суддів апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу прокурора такою, що підлягає задоволенню, та апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 такою, що підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 1 ст. 286 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення та підтверджуються наданими стороною обвинувачення доказами, кожному з яких судом першої інстанції надано оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з токи зору достатності та взаємозв`язку, які безпосередньо досліджені судом першої інстанції, та детально викладені у вироку.

При цьому, фактичні обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_6 та юридична кваліфікація його дій будь-ким із учасників судового розгляду, у тому числі і прокурором та потерпілолю, не оспорюються, а тому відповідно до положень ст. 404 КПК України не є предметом розгляду апеляційної інстанції.
Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин учиненого кримінального правопорушення, доведеності винуватості, правову кваліфікацію діянь обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною.

Доводи, наведені у апеляційній скарзі прокурора та потерпілої ОСОБА_8 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, унаслідок м`якості, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими, виходячи з наступного.
При призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, одружений, обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття та часткове відшкодування заподіяної шкоди, та обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину особою у стані алкогольного сп`яніння, і правильно призначив ОСОБА_6 основне покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі у межах, передбачених санкцією вказаної статті.

Також, правильно врахувавши вищезазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків як щодо виду та розміру основного покарання, так і відносно того, що виправлення, перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без його ізоляції від суспільства, та на підставі ст. 75 КК України звільнив останнього від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.

При цьому, будь-яких заперечень щодо виду і розміру основного покарання, призначеного судом ОСОБА_6 за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України, в апеляційній скарзі прокурора та потерпілої не міститься.
Разом з тим, колегія суддів за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, вважає обґрунтованими доводи заступника прокурора міста Києва ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання, що потягло за собою призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, унаслідок м`якості.

Санкцією частини 1 статті 286 КК України за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачено покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Згідно роз`яснень, викладених у пунктах 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил

безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення

до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших

причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів,

працівників, відповідальних за технічний стан і правильну

експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і

обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та

2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання

про доцільність застосування до винного додаткового покарання -

позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати

посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи

експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Позбавлення права керувати транспортними засобами може бути призначене судом як додаткове покарання незалежно від того, що особа вже позбавлена такого права в порядку адміністративного стягнення.

Мотивуючи висновок щодо не призначення обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання у виді

позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 05 грудня 2014 року ОСОБА_6 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на нього накладено стягнення у виді позбавлення права керувати всіма видами транспортних засобів строком на два роки.

Однак приймаючи рішення про не призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 65 КК України, не врахував конкретні обставини провадження, які свідчать про те, що ОСОБА_6 допустив одночасне порушення декількох пунктів Правил, унаслідок чого здійснив наїзд на пішохода, який призвів до спричинення останньому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, та не врахував вищенаведені положення абзацу 3 п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України, згідно яких позбавлення права керувати транспортними засобами може бути призначене судом як додаткове покарання незалежно від того, що особа вже позбавлена такого права в порядку адміністративного стягнення.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки ступеню тяжкості кримінального правопорушення, даним про особу обвинуваченого, наслідкам, що настали унаслідок вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення у виді заподіяння потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень, характеру та мотиву допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

Наведені обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про те, що призначене ОСОБА_6 основне покарання та не призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк є таким, що пов`язане з неправильним застосуванням кримінального закону, повною мірою не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, не сприятиме його виправленню та попередженню вчиненню ним нових злочинів.

У зв`язку з цим, висновок суду першої інстанції щодо не призначення обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, на думку колегії суддів, є помилковим, а тому вирок суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409; п. 1 ч. 1 ст. 413; ст. 414 КПК України у частині призначеного покарання підлягає скасуванню з постановленням за правилами пункту 2 ч. 1, ч. 2 ст. 420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку, за яким ОСОБА_6 слід призначити основне покарання у виді обмеження волі на строк, визначений судом першої інстанції, та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.
При призначенні обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк, суд апеляційної інстанції враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, який є злочином середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем реєстрації характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, наслідки вчиненого злочину, а саме заподіяння потерпіій середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що призвело до тривалого розладу здоров`я потерпілої.

Також колегія суддів враховує обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого - щире каяття, та часткове відшкодування заподіяної шкоди, а також обставину, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає необхідним призначити обвинуваченому вид та розмір основного покарання у тих же межах, що були визначені судом першої інстанції, та призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у максимальних межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 286 КК України, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на певний строк та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, оскільки з урахуванням усіх обставин справи, в сукупності з даними про особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення, перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без його ізоляції від суспільства.

Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 , а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення цивільного позову ОСОБА_8 про стягнення з ОСОБА_6 на її користь 100 000 грн. моральної шкоди, та про відмову у задоволенні цивільного позову ОСОБА_8 про стягнення з ОСОБА_6 на її користь 55 120 грн. матеріальної шкоди.

Висновок суду першої інстанції у частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 100 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, у апеляційних скаргах прокурора та потерпілої не оспорюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, 17 листопада 2016 року, до початку судового розгляду, потерпіла ОСОБА_8 подала цивільний позов до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, в якому просила стягнути з ОСОБА_6 на її користь 55 120 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, посилаючись на те, що протиправними діями відповідача їй заподіяно матеріальну шкоду, яку становлять витрати на лікування та медичні препарати /т. 1 а.с. 41-46/.
Разом з тим, до вказаного цивільного позову додано докази витрат потерпілої ОСОБА_8 на придбання медичних препаратів лише на суму 2767 грн. 36 коп. Як зазначила у цивільному позові потерпіла, квитанції про придбання усіх медичних препаратів у неї не збереглись. Доказів, що вказані витрати понесені саме на лікування ушкоджень потерпілої, отриманих нею унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, до цивільного позову також не додано.
Враховуючи, що потерпілою не надано доказів на підтвердження усіх понесених нею витрат на лікування ушкоджень, отриманих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та беручи до уваги, що ОСОБА_6 відшкодував потерпілій матеріальну шкоду в розмірі 5000 гривень, що не заперечується потерпілою, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди у сумі 10 000 гривень.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає апеляційну скаргу прокурора такою, що підлягає задоволенню, та апеляційну скаргу потерпілої такою, що підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 373, 374, 404, 405, п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 1 ст. 413, п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 420 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора міста Києва ОСОБА_7 задовольнити, а апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 на вирок задовольнити частково.

Вирок Оболонського районного суду міста Києва від 03 лютого 2017 року стосовно ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі,з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування основного покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.
Відповідно до ст. 76 КК України (у редакції Закону України № 1492-VIIIвід 07 вересня 2016 року), покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Призначене ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки виконувати самостійно.

У решті вирок Оболонського районного суду міста Києва від 03 лютого 2017 року залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду м. Києва набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

__________________ ____________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3