АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/2026/17 Справа № 206/6936/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001213, за апеляційними скаргами: обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження у суді першої інстанції- ОСОБА_7 на вирок Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року, відносно:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вороніж, громадянина Росії, маючого вищу освіту, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

-06.08.2015 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді 150 (сто п`ятдесяти) годин громадських робіт,

- обвинуваченого у кримінальному правопорушенні за ч. 2 ст. 121 КК України

за участю учасників судового провадження:
прокурора: ОСОБА_8
обвинуваченого: ОСОБА_6
захисника: ОСОБА_9
потерпілого: ОСОБА_10
перекладача: ОСОБА_11

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного ОСОБА_6 повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06.08.2015 року, з урахуванням вимог п. 4 ч. 1 ст. 72 КК України та остаточно призначено покарання у виді 8 років 6 місяців 18 днів позбавлення волі.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Згідно вироку, ОСОБА_6 27 липня 2015 року о 18:10 годині, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходився у належному ОСОБА_12 житловому будинку за місцем її та свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_13 та її матір`ю ОСОБА_12 , де влаштував сварку з останньою.
Після чого, 27 липня 2015 року о 18:15 годині, на ґрунті постійних неприязних стосунків, які склались у зв`язку з систематичним вживанням алкоголю ОСОБА_12 , у ОСОБА_6 раптово виник умисел, направлений на нанесення останній тяжких тілесних ушкоджень.
Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_6 того ж дня, знаходячись у кімнаті ОСОБА_12 за вказаною вище адресою, стоячи поряд з ліжком, на якому в той момент лежала потерпіла, правою рукою схопив останню за волосся та стягнув на підлогу та продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, наніс не менше трьох ударів правою ногою в лівий бік тулуба ОСОБА_12 . Потім з силою витягнув останню за волосся на подвір`я домоволодіння, де тримаючи ОСОБА_12 за волосся у положенні сидячи, наніс не менше двох ударів кулаком правої руки в обличчя останній, в наслідок чого вона впала та вдарилася потиличною частиною голови об бетонне покриття подвір`я.
Крім того, ОСОБА_6 наніс лежачій ОСОБА_12 серію ударів у верхню частину тулубу та правою ногою зверху-вниз не менше одного удару в голову, після чого залишив останню на подвір`ї, зайшовши в будинок.
У результаті умисних дій ОСОБА_6 , ОСОБА_12 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: тяжкої закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку 3-го ступеню, дефекту кори в області середньої скроневої звивини в середній її третині (розтрощення), з розвитком підгострої внутрішньо-мозкової гематоми в скронево-потиличній долі праворуч, з проривом в шлуночкову систему, з перифокальним кільцем набряку та зміщенням правого шлуночку ліворуч, пластинчатої субдуральної гематоми малого об`єму в лобній області ліворуч, геморагічних вогнищ забиття речовини головного мозку в обох лобних долях, параорбітальних гематом праворуч та ліворуч, численних саден обличчя стан після операції; а також численних саден тулуба.
Виявлені тілесні ушкодження в сукупності у вигляді тяжкої, закритої черепно- москової травми, як зовнішньо так і внутрішньо- мозкові- відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю.
17.11.2015 року за місцем свого мешкання- АДРЕСА_2 , від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_12 померла.
Смерть ОСОБА_12 настала від закритої внутрішньочерепної травми з ділянками забою головного мозку, крововиливом під тверду мозкову оболонку, що ускладнилося в течії травматичного процесу хронічним розладом кровообігу мозку внаслідок перенесеної внутрішньочерепної травми.
В апеляційній скарзі та доповненні до апеляційної скарги обвинувачений просить вирок суду першої інстанції скасувати та направити матеріали кримінального провадження на новий судовий розгляд.
В обґрунтування своїх вимог обвинувачений ОСОБА_6 вказує, що суд першої інстанції не вірно кваліфікував його дії за ч.2 ст. 121 КК України, оскільки на його думку він вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 121 КК України та категорично заперечує причинно наслідковий зв`язок між смертю потерпілої та нанесенням ним потерпілій тяжких тілесних ушкоджень.
Обгрунтовуючи апеляційну скаргу обвинувачений зазначає, що суд першої інстанції у вироку послався на покази свідка ОСОБА_14 , які не відповідають фактичним обставинам, оскільки свідок ОСОБА_14 27.07.2015 року не могла бачити потерпілу ОСОБА_12 на вулиці пізно вночі, оскільки потерпілої там не було та свідок ОСОБА_14 має поганий зір та надані працівниками поліції документи були нею підписані, без ознайомлення.
На думку обвинуваченого ОСОБА_6 , намомент виписки потерпілої із лікарні, її стан був задовільний та за умов постійного лікування були відсутні підстави для загрози життю. Як зазначає в апеляційній скарзі обвинувачений, потерпіла не мала належного медичного обслуговування та догляду, тому настала її смерть.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок за яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 121 КК України та у відповідності до ч.4 ст. 70 КК України, остаточно призначити покарання у виді 10 років позбавлення волі.
В апеляційній скарзі прокурор оскаржує вирок в частині призначення покарання, оскільки на його думку обвинуваченому призначено покарання яке не відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України, оскільки обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення в стані алкогольного сп`яніння та відносно особи похилого віку, на що суд першої інстанції не надав належної оцінки.
Обгрунтовуючи апеляційну скаргу прокурор вказує що суд першої інстанції при призначенні покарання допустився помилки оскільки застосував неправильно закон про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню, оскільки ОСОБА_6 , раніше засуджувався 06.08.2015 Самарським райсудом за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді 150 годин громадських робіт та суд першої інстанції при призначенні покарання за ч.2 ст. 121 повинен був застосувати вимоги ч.4 ст. 70 КК України та призначити покарання ОСОБА_6 за сукупністю злочинів, оскільки злочин у відношенні ОСОБА_12 було вчинене обвинуваченим до постановлення вироку від 06.08.2015 року, а саме 27.07.2015 року.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника та обвинуваченого, які просили задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі, вважали, що дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч.1 ст. 121 КК України, заперечували проти апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних вимог обвинуваченого та просила скасувати вирок суду з постановленням нового та призначити остаточне покарання в виді 10 років позбавлення волі, допитавши додатково обвинуваченого, прослухавши покази свідка ОСОБА_14 , потерпілого ОСОБА_15 та додатково дослідивши матеріали, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про частково задоволення апеляційних скарг, з наступних підстав.

Апеляційні доводи обвинуваченого та прокурора в частині наявності допущених судом порушень вимог кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність, на думку колегії суддів, не позбавленні правових та фактичних підстав.
Згідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим.
Обгрунтованність судового рішення, означає відповідність висновків суду у рішенні фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Зазначені у ст. 91 КПК обставини повинні бути підтвердженні показаннями, речовими доказами, документами, висновками експертів.
Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд ( ст. 6 КЗПЛ).
Чинне законодавство цілком визначено говорить про сукупність доказів як про найбільш важливу умову ухвалення обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні. При цьому досить важливе значення мають виклад і мотивування оцінки кожного доказу у поєднанні з іншими доказами.
Положенням ст. 59 та пунктом 6 ч. 3 ст. 129 Конституції України закріплено конституційне право громадян на захист від обвинувачення. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Частинами 1, 6 ст. 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Та суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Також у мотивувальній частині вироку суд повинен описати результати оцінки доказів, навести докази для підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів. Викладаючи підстави для прийняття рішення, суд повинен дати відповідь на аргументи сторін. Таким чином, кожен доречний, важливий і вирішальний аргумент учасників судового засідання має бути проаналізований і одержана відповідь.
Висновки у судовому рішенні повинні прямо випливати з аргументації, а також бути чіткими, тобто не допускати неоднозначного трактування. Також важливо враховувати такі рекомендації: «Недостатньо лише цитувати законодавчі положення, а потім приймати рішення. Суддя повинен послідовно поєднувати закон з фактами у справі і наводити чіткі аргументи, яким чином було вирішено справу у конкретному випадку. Якщо цього не робити, це буде очевидним порушенням права на справедливий суд, яке гарантує стаття 6 Європейської конвенції з прав людини.»
Суд першої інстанції не дотримався цих вимог кримінального процесуального закону під час ухвалення вироку щодо ОСОБА_6 , що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Як убачається з допиту обвинуваченого у суді першої інстанції та при апеляційному розгляді, ОСОБА_6 не заперечує проти факту спричинення потерілій ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, однак заперечує саме причинно наслідковий зв`язок між смертю потерпілої та нанесенням ним потерпілій тяжких тілесних ушкоджень.
Факт спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілій обвинуваченим ОСОБА_6 доведено поза розумним сумнівом та не оспорюється учасниками кримінального провадження.

Однак, на думку колегї суддів, суд першої інстанції недостатньо обґрунтував висновок про наявність причинно наслідкового зв`язку між смертю потерпілої та нанесенням обвинуваченим ОСОБА_6 , потерпілій ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень.
Як вбачається з показів свідка ОСОБА_14 , яка була допитана судом першої інстанції та покази якої були безпосередньо прослухані у залі апеляційного суду, з технічного запису судового розгляду ,у зв`язку з хворобою свідка та неможливості присутності при апеляційному розгляді, саме вказаний свідок показала, що знайшла потерпілу побиту на вулиці та викликала швидку допомогу, однак потерпіла не була одразу госпіталізована. Тільки на слідуючий день на вимогу вказаного свідка, дочкою була викликана швидка допомога та потерпілу було госпіталізовано.
ОСОБА_14 також повідомила про те, що дочка потерпілої- свідок ОСОБА_13 після виписки потерпілої додому, не надавала останній належного догляду, не кормила та не давала ліків.
Повторно досліджені при апеляційному розгляді покази потерпілого ОСОБА_10 свідчать, що свідок ОСОБА_13 - дочка потерпілої ОСОБА_12 не знаходться за місцем свого проживання, її діти знаходяться у дитячому будинку та саме свідок ОСОБА_13 мала доглядати за матір`ю- потерпілою ОСОБА_12 .
Судом першої інстанції дані обставини провадження не були проаналізовані, однак дані покази не тільки не спростовуються, а навпаки підтверджуються висновками комісійної судово- медичної експертизи № 169 від 13.09. 2016 року, відповідно до якої, підтверджено наявність у потерпілої тяжких тілесних ушкоджень, а саме наявна: тяжка закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку 3-го ступеню, дефект кори в області середньої скроневої звивини середньої третини (розтрощення), внутрішньо-мозкова гематома в скронево-потиличній долі праворуч з проривом в шлуночкову систему, з дислокацією правого шлуночка ліворуч, пластинчаста субдуральна гематома малого об`єму в лобній області ліворуч, геморагічі вогнища забиття речовини головного мозку в обох лобних долях, несвіжі параорбітальні гематоми праворуч та ліворуч, численні несвіжі садна обличчя, тулуба.

Однак, досліджуючи медичні документи та висновки експертів, а саме: (медичну карту стаціонарного хворого № Є5297, медичну карту стаціонарного хворого № 0944215, амбулаторну карту, дані КТ головного мозку) та судово-медичну («Висновок експерта» № 3986е/819, «Висновок експерта» № 4199е/885, «Висновок експерта» №4298е/979, «Висновок експерта» № 5035е/1009, «Висновок експерта» №932/ЛЕ, «Висновок експерта» №932ЛЕ/223) документацію,комісійна судово- медична експертиза дійшла висновку, що по встановленим тілесним ушкодженням, що не відображають характерологічні властивості та розміри травмуючого предмета (предметів), вони спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів) в область голови, обличчя, тулуба.

Характер тілесних ушкоджень, які вказані в медичній документації (несвіжі синці та садна на обличчі й тулубі), дали можливість комісії експертів встановити, що всі виявлені тілесні ушкодження спричинені за тривалий час (в межах 2-4 діб) до надходження потерпілої у лікувальний заклад, що не виключає можливості їх виникнення в терміни, на які вказано у медичній документації (26.07.2015 та 28.07.2015).
Послідовність спричинення встановлених тілесних ушкоджень по наданій медичній документації (по характеру зовнішніх тілесних ушкоджень та забоїв, крововилив в речовину мозку) встановити було неможливо.

Тілесні ушкодження, які призвели до виникнення тяжкої черепно-мозкової травми, після її розвитку супроводжуються втратою свідомості, що вказує про неможливість виконання активних цілеспрямованих дій. Термін розвитку черепно-мозкової травми більш конкретно встановити не можливо.
Встановлені морфологічні ознаки хронічного розладу кровообігу в мозку, численні периваскулярні мікрогеморагії, периваскулярні крововиливи, дистрофічні зміни нейроцитів є ускладненнями спричиненої тяжкої черепно-мозкової травми. Встановлений периваскулярний кардіосклероз, гломерулосклероз, фіброз нирок могли бути і до терміну отримання черепно-мозкової травми, однак в причинному зв`язку з черепно-мозковою травмою не знаходяться та на її перебіг не впливали.

Первинна медична допомога ОСОБА_12 вперше надана 30.07.2015 року, проводилась в повному обсязі, згідно з встановленим діагнозом, строками після травми та тяжкості стану патологічного процесу черепно-мозкової травми у постраждалої.

Медична допомога в КЗ «ДОКЛ ім. І.І. Мечникова» надавалася в повній відповідності до клінічних протоколів лікування тяжкого забою головного мозку та травматичної внутрішньомозкової гематоми, затверджених МОЗ України. Ненадання кваліфікованої спеціалізованої медичної допомоги 30.07.2015 року, а саме оперативного втручання з приводу видалення внутрішньо-мозкової гематоми, обов`язково призвело б до настання смерті, внаслідок здавлення головного мозку гематомою.
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що комісійна судова- медична експертиза прийшла також до висновку, що на момент виписки із стаціонару МЛ № 6 вітальних порушень та загроз для життя у постраждалої ОСОБА_12 не було. На момент виписки потерпіла була в свідомості, контакт малопродуктивний внаслідок інтелектуально-мнестичних, когнітивних розладів. Менінгіальних ознаків не було. Зіниці рівні, фотореакція жива. Сухожильні рефлекси живі. Тетрапарез.

Хвора потребувала постійного стороннього піклування. За умов постійного належного піклування, продовження необхідного лікування, прогноз для життя у ОСОБА_12 , незважаючи на перенесену тяжку черепно-мозкову травму, міг бути і сприятливим.

Саме комісія лікарів дійшла висновку, що в той же час ОСОБА_12 не було забезпечено елементарного піклування і продовження лікування, що призвело до прогресування патологічного стану, обумовленого тяжкою черепно-мозковою травмою, тому закінчилося негативним наслідком, тобто настанням смерті, що підтверджується даними амбулаторної картки: огляд терапевта 15.09.2015 року від госпіталізації відмовилась, родичі знаходились в нетверезому стані; невропатолог 06.10.2015 року самостійно не ходить, стояти не може, хвора знаходиться в асоціальних умовах, без необхідного стороннього піклування, зі слів сусідки «таблетки і їжу дочка не дає»; черговий терапевт 12.10.2015 року - ворота зачинені. Зі слів сусідів всі дома, але в нетверезому стані. Неодноразові рекомендації стаціонарного лікування в неврологічному відділенні зі сторони родичів виконані не були.
Медична допомога в КЗ «ДОКЛ ім. ІІ Мечникова» з 30.07.2015 року по 14.08.2015 року, а також в неврологічному відділенні МЛ № 6 з 14.08.2015 року по 31.08.2015 року проводилася в повному обсязі, своєчасно, згідно встановленого діагнозу, терміну після травми, тяжкості стану постраждалої і відповідала клінічним протоколам лікування тяжкого забою головного мозку і травматичної внутрішньо-мозкової гематоми, затверджених МОЗ України.

Тяжкість тілесних ушкоджень визначається за характером травми (травматичних патологічних змін речовини мозку), ознаками небезпеки для життя, а не від характеру, обсягу надання медичної допомоги.

Причиною настання смерті ОСОБА_12 , в даному випадку, була тяжкість черепно-мозкової травми, а також невиконання родичами неодноразових рекомендацій у продовженні стаціонарного лікування в неврологічному відділенні.

Враховуючи стан потерпілої ОСОБА_12 після стаціонарного лікування (після 31.08.2015 року), комісія експертів дійшла висновку, що при наданні подальшого необхідного призначеного стаціонарного лікування та постійного належного піклування за хворою, могло запобігти негативним наслідкам, тобто смерті (т. 3 а.п. 149-179).

Вказані висновки комісійної судово- медичної експертизи, не були спростовані судом першої інстанції, тоді як посилання суду у вироку на показання експертів ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які не досліджували вищеприведене та при проведенні ними експертиз їм на вирішення не ставилися питання,які вирішувалися при проведені комісійної судово- медичної експертизи, не можна визнати обґрунтованими.
Не можна визнати допустимим та належним доказом показання судового експерта ОСОБА_18 , який і хоча входив до складу комісійної судово- медичної експертизи, однак у судовому засіданні міг тільки як спеціаліст роз`яснити висновки комісійної судово- медичної експертизи, не виходячи за межі висновків вказаної експертизи, тобто його покази як спеціаліста не можна визнавати, як доказ по кримінальному провадженню.
Таким чином,ані судом першої інстанції, ані апеляційним судом, не доведено поза розумним сумнівом, що спричинення обвинуваченим тяжких тілесних ушкоджень перебуває у прямому зв`язку зі смертю потерпілої, оскільки саме комісійна судово- медична експертиза дійшла висновку, що при наданні подальшого необхідного призначеного стаціонарного лікування та постійного належного піклуваннязахворою, могло запобігти негативним наслідкам, тобто смерті потерпілої. ОСОБА_12 не було забезпечено елементарного піклування і продовження лікування, що призвело до прогресування патологічного стану, обумовленого тяжкою черепно-мозковою травмою, тому закінчилося негативним наслідком, тобто настанням смерті. На момент виписки із стаціонару МЛ № 6 вітальних порушень та загроз для життя у постраждалої ОСОБА_12 не було. На момент виписки потерпіла була в свідомості та померла дома ІНФОРМАЦІЯ_2 . ( а.п. 175-179 т.3).
Не можна погодитися з наведенням у вироку суду Правових Позицій Верховного Суду України ( рішення № 5-4кс 15від 19.03. 2015 року) ,оскільки вказані позиції стосуються перекваліфікації злочинів з ч.2 ст. 121 КК України на ч.1 ст. 119 КК України, що по даній справі не зазначається та з вказаних підстав не оспорюється.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів, вважає необхідним перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч.2 ст. 121 КК України та ч.1 ст. 121 КК України та знизити призначене судом покарання до 7 років позбавлення волі, тому апеляційна скарга обвинуваченого підлядагє частковому задовленню.
Крім того, не можна не погодитися з доводами апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, оскільки судом не було враховано, що ОСОБА_6 раніше засуджувався 06.08.2015 Самарським райсудом за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді 150 годин громадських робіт та суд першої інстанції при призначенні покарання повинен був застосувати вимоги ч.4 ст. 70 КК України та призначити покарання ОСОБА_6 за сукупністю злочинів, оскільки злочин у відношенні ОСОБА_12 було вчинене обвинуваченим до постановлення вироку від 06.08.2015 року, а саме 27.07.2015 року, тому вирок підлягає зміні в частині призначення покарання та слід застосувати при призначені остаточного покарання вимоги ч.4 ст. 70 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального- процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування вироку суду, колегією судів не встановлено, тому апеляційні скарги підлягають частковому задовленню, а вирок зміні з вишеприведених підстав.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів -,

П о с т а н о в и л а :
Апеляційні скарги: обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження у суді першої інстанції ОСОБА_7 , задовольнити частково.
Вирок Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2016 року, відносно ОСОБА_6 , за ч. 2 ст. 121 КК України змінити.
Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч.2 ст. 121 КК України на ч.1 ст. 121 КК України.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.1 ст. 121 КК України до 7 років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06.08. 2015 року , більш суворим призначеним покаранням, остаточно призначити покарання у виді 7 ( сім) років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Зарахувати ОСОБА_6 в строк покарання період часу попереднього ув`язнення з 04.09. 2015 року по 20 червня 2017 року, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області може бути оскаржена в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали апеляційного суду, обвинуваченим в той же строк, з моменту вручення копії ухвали.

Судді
Апеляційного суду :
------------------- ------------------- -------------------- ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4