Справа № 645/4139/17
Провадження № 1-кс/645/867/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 листопада 2017 року слідчий суддя Фрунзенського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю прокурора Немишлянського відділу Харківської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_2 , представника потерпілого ОСОБА_3 , секретар судового засідання ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові клопотання слідчого СВ Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_5 про арешт майна по кримінальному провадженню № 0002428 від 15 вересня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и в:
Слідчий СВ Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області старший лейтенант поліції ОСОБА_5 , за погодженням з прокурором Немишлянського відділу Харківської місцевої прокуратури № 3 Харківської області ОСОБА_2 , звернувся до суду з клопотанням, яким просив накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3101).

В обґрунтування клопотання слідчий зазначав, що 14.09.2017 року до СВ Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області надійшла заява ОСОБА_6 , та її адвоката ОСОБА_3 про те, що в квітні 2017 року невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа її квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . Кримінальне правопорушення кваліфіковано за ч. 1 ст. 190 КК України.

В ході проведення досудового розслідування допитана в якості потерпілої ОСОБА_6 повідомила, що в листопаді 2016 року вона познайомилась з чоловіком, який представився як ОСОБА_7 . Між потерпілою та ОСОБА_7 склалися доброзичливі відносини, останній подарував ОСОБА_6 мобільний телефон, на який згодом зателефонував раніше невідомий їй чоловік, який представився директором житлово-експлуатаційної дільниці на ім`я ОСОБА_8 . Вказана особа під приводом відновлення втрачених документів на квартиру, що належить ОСОБА_6 , привезла її до нотаріуса, де ОСОБА_6 підписала документи, не розуміючи їх суті, так як вона є інвалідом 2 групи по психічному захворюванню.

Через деякий час до поштової скриньки ОСОБА_6 стали приходити квитанції з розрахунку комунальних платежів на прізвище ОСОБА_9 . Звернувшись до ОСОБА_10 з цього приводу, останній повідомив, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 вже належить іншій особі.

З 06.07.2017 року ОСОБА_6 знаходиться на лікуванні в ХОКПЛ №3 в зв`язку з загостренням хвороби.

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира за адресою: АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу №64 від 31.01.2017 року перейшла у власність ОСОБА_11 , паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_1 . Державний реєстратор: приватний нотаріус ОСОБА_12 .

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира за адресою: АДРЕСА_1 за договором дарування №245 від 12.04.2017 року перейшла у власність ОСОБА_13 , паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_2 . Державний реєстратор: приватний нотаріус ОСОБА_14 .

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира за адресою: АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу №985 від 12.04.2017 року перейшла у власність ОСОБА_15 , паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_3 . Державний реєстратор: приватний нотаріус ОСОБА_16 .

Вилучене в ході тимчасового доступу до речей і документів у приватного нотаріуса ОСОБА_12 свідоцтво про право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , видане 22.11.1996 Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду на ім`я ОСОБА_13 .

Допитані в якості свідків мешканці будинку по пр-ту Московському ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 повідомили, що в квартирі АДРЕСА_2 на протязі останніх 40 років проживала сім`я ОСОБА_20 , в отому числі і ОСОБА_6 . На початку 90-х років ОСОБА_20 олена виїхали мешкати до м. Москви РФ, а ОСОБА_21 стала мешкати за вищевказаною адресою одна.

У телефонному режимі ОСОБА_22 пояснила, що у 90-х роках її батьки та сестра приватизували квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , усі документи про право власності на квартиру зберігалися у сестри. Крім того, на представленому фотознімку копії паспорта на ім`я ОСОБА_13 свідки зазначену на фотознімку особу не впізнали та повідомили, що дана особа ніколи не мешкала за вказаною адресою.

Слідчий вказував, що за такою обставиною є обґрунтовані підстави вважати, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є предметом шахрайських дій з боку невстановлених на даний час осіб.

З метою забезпечення недопущення подальшого продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 та зміни власника майна, яке набуте в результаті вчинення кримінального правопорушення до моменту закінчення досудового розслідування та прийняття остаточного рішення по кримінальному провадженню, необхідно накласти арешт на вищевказану квартиру, оскільки незважаючи на те, що вона перебуває у власності добросовісного набувача, відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, необхідна з метою забезпечення збереження її як речового доказу.

В судовому засіданні прокурор підтримала подане клопотання посилаючись на обставини, викладені вище.

Слідчий в судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити.

ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, присутній представник ОСОБА_3 пояснив, що на даний час ОСОБА_6 хворіє на невроз з проявами шизофренії, однак на даний час співробітниками ПНД її стан оцінюють як стан дієздатної особи. При спілкуванні з довірителем йому стало відомо, що з березня 2017 року біля неї почали з`являтися сторонні особи, які нібито хотіли сприяти поліпшенню житлових умов. З початку квітня 2017 року ОСОБА_20 самостійно звернулась до медичної установи для лікування. Від сусідів йому стало відомо, що до квартири стали навідуватись сторонні люди. Згідно витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно в січня 2017 року один громадянин здійснює відчуження даної квартири громадянці ОСОБА_23 , а потім через 4 місця ОСОБА_23 , яка купила дану квартиру безоплатно повертає набуте платно майно громадянину, який його продав. Особи, які набували право власності мають реєстрацію в Донецькій області, за спірною адресою вони реєстрації не мали. В квітні 2017 року в КП «Жилкомсервіс» отримувалась довідка про склад сім`ї в якій вказувалось, що в спірній квартирі ніхто не прописаний, однак дана довідка не могла була бути виданою, оскільки згідно рішення ХМР видача вказаних довідок віднесена до компетенції інших органів. Вважав за доцільне накласти арешт на квартиру, оскільки вчинення ряду процесуальних дій по вказаному кримінальному провадженню може призвести до негативних наслідків без збереження об`єкту злочину.

Суддя, вислухавши прокурора, слідчого, представника потерпілої, вивчивши матеріали, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання, а також витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, в рамках якого воно подається, приходить до наступного.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

У справі Раймондо проти Італії (Raimondo v. Italy, рішення 24.01.1994), в яких заявники скаржилася на контроль за використанням власності в зв`язку з провадженням кримінального розслідування, не знайшовши у цьому випадку порушення ст.1 протоколу № 1, Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань (п. 35).

До клопотання додано витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002428 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Також згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира за адресою: АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу № 64 від 31.01.2017 року перейшла у власність ОСОБА_11 , потім за договором дарування № 245 від 12.04.2017 року перейшла у власність ОСОБА_13 , а потім за договором купівлі-продажу №985 від 12.04.2017 року перейшла у власність ОСОБА_15 .

Разом з цим, до клопотання не долучено належних та допустимих доказів того, що майно на яке слід накласти арешт належало чи належить ОСОБА_6 . Відповідні документи, що підтверджують право власності на майно не долучені. Конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження потерпілою вказаним майном також не надані.
Також, суду не наведено достатніх даних на підтвердження того, що вказана квартира є майном, набутим в результаті вчинення дій, які мають ознаки, передбачені ч. 1 ст. 190 КК України, за фактами яких здійснюється кримінальне провадження № 0002428 від 15.09.2017 року.

Вказані обставини, зазначені в обґрунтування клопотання, не є достатніми і не можуть свідчить про обґрунтованість підозри за своїм змістом щодо заволодіння вказаної квартири, оскільки відсутні фактичні дані, які отримувалися в ході слідчих, розшукових дій, в підтвердження таких обставин.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має також обов`язково переконатись на підтвердження вчинення кримінального правопорушення в наявності доказів, які мають давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Необхідно звернути увагу, що згідно п.п. 2) п. 2.6. Роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження» враховуючи наведене, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним.
Враховуючи наведене, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним.
З огляду на наведене правильною є практика, коли слідчі судді визнають клопотання про накладення арешту на майно передчасними та відмовляють у їх задоволенні, оскільки на момент їх розгляду, особам, про майно яких йдеться в клопотанні, не повідомлено про підозру.
Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 214, 223 КПК України, після внесення повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування, виконують слідчі (розшукувані) дії спрямовані на отримання (збирання) доказів. Повідомлення про підозру, відповідно до 276 КПК України, здійснюється тільки за наявності достатніх доказів для підозри особи у вчинені кримінального правопорушення.

Як вбачається з копії наданого витягу з кримінального провадження № 0002428, відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР 15.09.20217 року та з цього часу почалось досудове розслідування. Як пояснив в судовому засіданні слідчий дане кримінальне провадження перебуває у нього з самого початку, з клопотаннями про надання права тимчасового доступу до документів, в тому числі підтверджуючих про володіння, користування чи розпорядження потерпілою квартирою АДРЕСА_3 останній не звертався. Особи, які набували право власності на спірну квартиру слідчим також не допитані.

Крім того, як встановлено в судовому засіданні з 2015 року ОСОБА_6 видавались довіреності на інших осіб, проте дані особи слідчим також не допитані, їх місцезнаходження слідчим не встановлено.

Таким чином, в ході розгляду клопотання про арешт майна прокурором та слідчим не доведені наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, не наведені факти та не надано доказів, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном. Разом з тим, ОСОБА_15 не є підозрюваним у даному кримінальному провадженні, обвинуваченим або особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не є особою, щодо якої здійснюється провадження та щодо якої може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, не встановлено причетності його до вчинення злочину за викладених у клопотанні органу досудового розслідування обставин.
З огляду на наведене, клопотання слідчого не ґрунтується на вимогах закону, у зв`язку з чим, задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 131, 132, 170-173, 309, 372 КПК України, слідчий суддя
п о с т а н о в и в:
Клопотання старшого слідчого СВ Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_5 про арешт майна по кримінальному провадженню № 0002428 від 15 вересня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України - залишити без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1