Справа № 675/2534/16-к
Провадження № 1-в/675/117/2017
У Х В А Л А
"20" листопада 2017 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючої судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Ізяславі в режимі відеоконференції клопотання
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.
Олександрія Кіровоградської області, такого, що відбуває покарання у Державній
установі «Кропивницька установа виконання покарань (№ 14), про приведення вироку у
відповідність з вимогами чинного законодавства,
Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про приведення вироку щодо нього у відповідність з нормами діючого законодавства та заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на покарання у вигляді 15 років позбавлення волі, мотивуючи це тим, що він був засуджений до довічного позбавлення волі. ОСОБА_5 вважає, що призначення йому покарання є незаконним, оскільки він засуджений за Кримінальним Кодексом України в редакції 1960 року, однак Рішенням Конституційного суду України від 29 грудня 1999 року положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнані неконституційними. ОСОБА_5 вважає, що цим фактично змінено закон про кримінальну відповідальність за інкриміновані йому злочини, а прийнятий Верховною Радою України 22 лютого 2000 року закон, яким було введено новий вид покарання - довічне позбавлення волі до нього не може бути застосований, оскільки, на думку засудженого, на момент винесення вироку щодо нього вказаний закон не набрав законної сили, крім того він погіршує його правове становище, а тому не може мати зворотну дію в часі. На підставі цього засуджений робить висновок про те, що йому незаконно призначили покарання у вигляді довічного позбавлення волі, а тому ОСОБА_5 просить привести вирок щодо нього у відповідність з нормами діючого законодавства. Разом з тим ОСОБА_5 вважає, що необхідно замінити йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі.
Допитавши засудженого, перевіривши документи, додані до клопотання, вислухавши висновок прокурора, суд знаходить, що клопотання задоволенню не підлягає з таких підстав.
ОСОБА_5 засуджений 31 березня 2000 року вироком Судової колегії в кримінальних справах Кіровоградського обласного суду за ст. ст. 93 п. п. а, г, 142 ч. 3, 142 ч. 1, 140 ч. 2, 140 ч. 3, 81 ч. 3, 81 ч. 4, 229-6 ч. 1, 42 КК України в редакції 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна за вчинення 18 січня 1999 року під час розбійного нападу умисного вбивства з корисливого мотиву двох осіб.
Ухвалою Судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 29 червня 2000 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 3 Кримінального кодексу України в редакції 2001 року законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.
Частиною 1 статті 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.
Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання у Загальній частині (статті 24, 25, 48, 49, 521) та в санкціях статей Особливої частини, що передбачали відповідальність за умисні вбивства, вчинені за обтяжуючих обставин (статті 58, 59, 60, 93, 1901), а також у санкціях статей, що встановлювали покарання за деякі військові злочини, які були вчинені у бойовий час або у бойовій обстановці. При цьому зазначені санкції статей Особливої частини Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року мали альтернативний характер: поряд із смертною карою як видом покарання вони передбачали і позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.
Конституційний Суд України у Рішенні № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання. Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України положення Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року, що визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення про їх неконституційність. Резолютивна частина зазначеного Рішення містить вимогу, адресовану Верховній Раді України, привести Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України. Крім того, в абзаці 4 пункту 6 мотивувальної частини вищезазначеного Рішення Конституційний Суд України зауважив, що «стосовно положення статті 25 Кримінального кодексу України щодо заміни смертної кари іншим видом покарання, то це питання підлягає вирішенню у законодавчому порядку (пункт 14 частини першої статті 92 Конституції України)».
Верховна Рада України шляхом прийняття Закону № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» привела Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року. Згідно з пунктом 1 розділу І Закону № 1483 із Кримінального Кодексу України в редакції 1960 року виключено статтю 24, що передбачала смертну кару як виняткову міру покарання; Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року доповнено новою статтею 252, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі, що «встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк»; слова «смертна кара» в усіх випадках їх застосування у тексті Кодексу 1960 року замінено на слова «довічне позбавлення волі» у відповідних відмінках. Положеннями пунктів 2, 3 розділу І Закону № 1483 внесено зміни до Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України, якими врегульовано питання, що випливали із зазначених змін у Кримінальному Кодексі України в редакції 1960 року. У розділі II Закону № 1483 передбачено, що «перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок». У розділі III Закону № 1483 встановлено, що «цей Закон набирає чинності з дня його опублікування». Закон № 1483 був опублікований у газеті «Голос України» 29 березня 2000 року.
Таким чином, доводи засудженого про те, що на момент його засудження 31 березня 2000 року Закону України № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» не набрав законної сили не відповідають дійсності. Посилання засудженого на відповідь Міністерства юстиції України про набрання чинності вказаним законом 04 квітня 2000 року не заслуговує на увагу, оскільки відповідно др. п. ІІІ Закону України № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» цей Закон набирає чинності з дня його опублікування, а оскільки вказаний Закон був опублікований у газеті «Голос України» 29 березня 2000 року, то дата набрання чинності зазначеним законом є саме 29 березня 2000 року, тоді як вирок ОСОБА_5 винесений 31 березня 2000 року.
26 січня 2011 року Конституційний Суд України прийняв Рішення № 1-рп/2011 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України та за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 про офіційне тлумачення положень Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року
№ 1483ІІІ, щодо їх дії в часі у взаємозв`язку із положеннями статті 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152, пункту 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», частини другої статті 4, частин першої, третьої, четвертої статті 5, частини третьої статті 74 Кримінального кодексу України 2001 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі), у п. 1 резолютивної частини якого зазначив, що в аспекті конституційного подання та конституційного звернення положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483ІІІ, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, у взаємозв`язку з положеннями статей 3, 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152 Конституції України, статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», частини другої статті 6 Кримінального кодексу України 1960 року, частини другої статті 4, частини першої статті 5 Кримінального кодексу України 2001 року треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.
У Рішенні № 1-рп/2011 Конституційний Суд України зробив висновок, що у Законі № 1483 комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду кримінального покарання таким видом покарання, як довічне позбавлення волі.
Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29 грудня 1999 року Кримінальний Кодекс України в редакції 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів. Конституційний Суд України виходив з того, що в частині четвертій статті 5 Кримінального Кодексу України в редакції 2001 року йдеться про можливість його зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.
Офіційне тлумачення положень пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України наведене у Рішенні Конституційного Суду № 7-рп/2001 від 30 травня 2001 року, згідно пункту 1.1 резолютивної частини якого зазначено, що положення пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України треба розуміти так, що ним безпосередньо не встановлюються види юридичної відповідальності. За цим положенням виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, а також діяння, що є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями як підстави кримінальної, адміністративної, дисциплінарної відповідальності, та відповідальність за такі діяння. Зазначені питання не можуть бути предметом регулювання підзаконними нормативно-правовими актами.
Закон України № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», прийнятий Верховною Радою України 22 лютого 2000 року, визначив, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Стаття 7 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, опублікованої в газеті «Голос України» № 3 (2503) від 10 січня 2001 року, «Ніякого покарання без закону» декларує, що нікого не може бути визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії або бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення за національними законами або міжнародним правом. Не може також призначатись покарання, тяжче від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення. Ця стаття не стоїть на перешкоді судовому розглядові і покаранню будь-якої особи за будь-які дії чи бездіяльність, які на час їх вчинення становили кримінальне правопорушення згідно із загальними принципами права, визнаними цивілізованими націями.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення клопотання ОСОБА_5 відсутні.
п о с т а н о в и в :
В задоволенні клопотання ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Хмельницької області через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1