ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/844/18
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" лютого 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі головуючого судді ОСОБА_1 за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурорів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Яворів, Львівської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, призваного 29.03.2016 року ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу за контрактом до лав ЗС України, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 військове звання "солдат", зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В: Солдат ОСОБА_5 призваний 29.03.2016 ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу за контрактом до лав ЗС України і направлений на проходження військової служби до військової частини - польова пошта НОМЕР_2 , яка дислокується АДРЕСА_1 . 23.05.2016 року за наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) його зараховано до списків особового складу військової частини - польова пошта НОМЕР_2 та поставлено на всі види забезпечення. Цього ж числа ОСОБА_5 призначено на посаду водій 4 гаубичної самохідно-артилерійської батареї гаубичного самохідно- артилерійського дивізіону бригади артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 , а також вважається таким, що прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових.обов`язків за посадою. Згідно з вимогами ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України; ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначають, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян У країни до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями. Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Згідно п. п. 1, 3 ч. З ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника). Проходячи військову службу солдат ОСОБА_5 відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі - Статутів) повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацією» вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. У такий спосіб, з моменту видання Указу Президента України № 303/2014 від 17.02.2014 «Про часткову мобілізацію» на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу. Однак, в порушення вищевказаних норм законодавства України 27.10.2017 солдат ОСОБА_5 вирішив стати на злочинний шлях та самовільно залишив місце служби, а саме місце дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 на навчальному полігоні військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 ). Реалізуючи свій злочинний умисел, у порушення вищевказаних нормативно-правових актів, 27.10.2017 солдат ОСОБА_5 діючи умисно, без поважних на причин, без наказу та дозволу відповідних командирів і начальників, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання у вигляді тимчасового ухилення від військової служби, будучи придатним для проходження військової служби, самовільно залишив місце служби, а саме місце дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 на навчальному полігоні військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 ), часом розпорядився на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 . 29.12.2017 усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинений злочин, солдат ОСОБА_5 добровільно та з власної ініціативи прибув до постійного місця дислокації військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) і приступив до виконання обов`язків за посадою. Таким чином, солдат ОСОБА_5 з 27.10.2017 по 29.11.2017, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від несення обов`язків військової служби не одержавши дозволу відповідного начальника (командира), без поважних на те причин в умовах особливого періоду, самовільно залишив місце служби, а саме місце дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 на навчальному полігоні військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 ) та свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, чим вчинив самовільне залишення місця служби, без поважних причин, вчиненого в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби), тобто кримінальне правопорушення - злочин, передбачений ч. 4 ст. 407 КК України. Будучи допитаним в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст.407 КК України визнав у повному обсязі, та зазначив, що вчинив злочин передбачений при обставинах зазначених у обвинувальному акті. Також обвинувачений підтвердив, що всі обставини викладені у обвинувальному акті відповідають дійсним обставинам, при досудовому розслідуванні кримінального провадження до нього недозволених методів дізнання та проведення розслідування не застосовувалося, у вчиненому щиро кається. Обвинувачений ОСОБА_5 визнав свою вину у вчиненні злочину передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та не оспорює фактичні обставини, пояснивши при цьому, що він правильно розуміє зміст пред`явленого йому обвинувачення та не заперечує про визнання недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім того, у суду не має сумнівів в добровільності та істинності його позиції, а тому суд, роз`яснивши обвинуваченому порядок та наслідки розгляду кримінального провадження в порядку передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, переконавшись, що ніхто із учасників судового провадження не заперечує, щодо такого порядку судового розгляду, визнав недоцільним досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків. Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що винність обвинуваченого ОСОБА_5 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження. Дії обвинуваченого ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби, без поважних причин, вчиненого в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби). Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому згідно ст. 66 КК України є з`явлення із зізнанням, щире каяття, активне сприяння в розкритті злочину. Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченому згідно ст. 67 КК України не встановлено. Згідно ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене по карання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, форму вини вчиненого діяння, щире каяття обвинуваченого, дані, що характеризують особу обвинуваченого, ставлення до скоєного, позицію прокурора, те що він з`явився із зізнанням, давав правдиві та послідовні покази як під час досудового розслідування кримінального провадження, так і під час судового розгляду, свою вину у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України визнав у повному обсязі та щиро розкаявся, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, посередньо характеризується, є учасником АТО, тому покарання йому слід призначити із застосуванням ст.69 КК України та перейти до більш м"якого покарання не передбаченого у санкції ч.4 ст.407 КК України, а саме у виді арешту на гауптвахті строком на 1 місяць і саме таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та для запобігання вчиненню ним нових злочинів у майбутньому. Підсумовуючи вищенаведене, керуючись ст. ст.65,66,67, 69 КК України, ст.ст., 342-380 КПК України, суд

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України із застосуванням ст.69 КК України призначити йому покарання, нижче від найнижчої межі у виді арешту на гауптвахті, ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_3 ) , строком на 1( один) місяць.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляції через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення. СУДДЯ: ОСОБА_6