АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №621/678/17 Головуючий 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/790/448/18 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
ВИРОК
Іменем України
12 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілого - ОСОБА_7 ,

представника потерпілого - ОСОБА_8 ,
захисника - ОСОБА_9 ,
обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника, потерпілого та його представника, прокурора на вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 28.08.2017р. відносно ОСОБА_10 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харків, громадянин України, з середньою освітою, непрацюючий, одружений, раніше не судимий, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
засуджений за ч.1 ст.286 до 2 років обмеження волі, без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст.75 КК України від відбування призначеного покарання звільнено, якщо протягом іспитового строку 1 рік він не вчинить новий злочин і виконає покладені на нього обов`язки передбачені ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти вказаний орган про зміну місця проживання або роботи.
Вирішена доля речових доказів та розв`язані цивільні позови.
Згідно вироку, 20.12.2016р. близько 22год. 30хв. ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем «Renault Kangoo» р.н. НОМЕР_1 , в якому знаходився один пасажир, рухаючись по ділянці автодороги по вул. Гагаріна м. Зміїв з боку центра м. Зміїв в напрямку м. Харків.
В цей час попереду в попутному напрямку по смузі руху автомобіля вздовж бетонного відбійника рухався пішохід ОСОБА_7 , при цьому в руках вів велосипед.
Під час руху ОСОБА_10 не обрав безпечну швидкість руху, після зустрічного роз`їзду на мосту з вантажним автомобілем, побачив пішохода ОСОБА_7 , який рухався по смузі його руху в попутному напрямку та допустив наїзд на нього.
В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_7 були спричинені наступні тілесні ушкодження: закриті осколкові переломи верхньої третини та нижньої третини великогомілкової кістки та середньої третини малогомілкової кістки лівої гомілки зі зміщенням відламків, консолідуючі переломи кісток лівої гомілки, закритий крайовий перелом 10-го ребра лівої половини грудної клітини по задньопаховій лінії, які за ступенем тяжкості, як в сукупності так і кожне окремо, кваліфікуються як середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження за тривалістю розладу здоров`я, характерні для даного виду травми та її тяжкості.
У цій дорожній обстановці водій ОСОБА_10 порушив п.п.12.2, 12.3 ПДР України, де зазначено: у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги; та у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Порушення вищезазначених пунктів ПДР України водієм ОСОБА_10 знаходились з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної події і її наслідками.
В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду в частині розв`язання цивільних позовів скасувати і залишити ці позови без задоволення. Так він посилається на те, що по-перше позов заявлений після оголошення обвинувального акту, а по-друге вимоги повинні були бути заявлені страховій компанії.

Потерпілий у своїй апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції, оскільки вважає, що він їхав на велосипеді, а не рухався пішки, як це встановив суд. Крім того, він вважає суд передчасно зняв арешт з автомобілю обвинуваченого оскільки останній не працює і не відшкодовує завдані збитки.

Представник потерпілого також просить вирок суду скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції з тих саме підстав, що й потерпілий. Крім того, вважає, що призначене покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами не є справедливим з урахуванням застосування ст.75 КК України.
Прокурор у поданій апеляційній скарзі звертає увагу на те, що вирок суду слід скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, та істотне порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства. Ухвалити новий вирок яким ОСОБА_10 призначити 2 роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік, а також стягнути процесуальні витрати.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційні вимоги захисника, з`ясувавши позицію решти учасників судового провадження, які підтримали кожний свою апеляційну вимогу, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Так, згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно вироку (т.1 а.с.208-210) фактичні обставини справи встановлені у загальному порядку на підставі досліджених у суді доказах. При цьому сам обвинувачений у судовому засіданні винним себе визнав повністю та дав показання про обставини скоєння дорожньо-транспортної пригоди, так як це відображено у вироку.
Його свідчення повністю знайшли своє підтвердження дослідженими у суді доказами з протоколу огляду місця події дорожньо-транспортної пригоди від 20.12.2016р. (т.1 а.с.108-113), згідно якого місцем дорожньо-транспортної пригоди стала вул. Гагаріна в м. Зміїв Харківської області де проїжджа частина складається з 2-х смуг. Сліди гальмування автомобіля на дорозі відсутні.

Крім того, на підтвердження встановлених фактів вказує вилучений з місця поді відео реєстратор з картою пам`яті.

З висновку судово-медичної експертизи від 21.03.2017р. вбачається, що потерпілий ОСОБА_7 отримав за наслідками дорожньо-транспортної пригоди тілесні ушкодження середньої тяжкості (т.1 а.с.127-128).

Відповідно до висновку судово-авто-технічної експертизи від 14.02.2017р. в діях водія ОСОБА_10 вбачається невідповідність вимогам п.п.12.2 і 12.3 ПДР України, які з технічної точки зору, перебувають у причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою (т.1 а.с.123-125).
Поряд з цим, у самому обвинувальному акті (т.1 а.с.1-3), який складений слідчим на підставі зібраних ним доказів також зазначено, що ОСОБА_7 рухався пішки.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що висновки суду щодо встановлених фактичних обставин повністю підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а тому доводи потерпілого та його представника в цій частині не знайшли свого підтвердження матеріалами кримінального провадження.

Таким чином, оскільки встановлено, що ОСОБА_10 керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху в наслідок чого потерпілому ОСОБА_7 були спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження то колегія суддів погоджується з правовою кваліфікацією цих дій обвинуваченого за ч.1 ст.286 КК України.

Відповідно до раніше наведеної правової норми апеляційна інстанція перевіряючи вирок в частині розв`язання цивільного позову виходить з положення закріпленого ст.128 КПК України, яка і регламентує питання пов`язані з цивільним позов у кримінальному провадженні.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди був заявлений потерпілим ще 15.05.2017р. (т.1 а.с.32-35, 47-50).
З тексту ухвали суду від 12.06.2017р. (т.1 а.с.75-76) випливає, що всі цивільні позови були долучені до матеріалів кримінального провадження ще на стадії підготовчого судового засідання.
Звідси, колегія суддів приходить до висновку, що цивільні позови подані з дотриманням вимог ч.1 ст.128 КПК України тобто до початку судового розгляду, який здійснюється у порядку регламентованому главою 28 КПК України.
Отже доводи апелянта щодо несвоєчасного пред`явлення цивільного позову до обвинуваченого не підтверджується матеріалами кримінального провадження.
Розглядаючи позови, суд першої інстанції зазначив, що керувався при цьому ст.ст.23, 1167, 1166, 1187 ЦК України.
Так, зі ст.1167 ЦК України випливає, що моральну шкоду відшкодовує особа, яка її завдала за загальними умовами відшкодування моральної шкоди.
Разом з цим ст.1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, яким є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Крім того, районний суд правильно визначив відповідача, що узгоджується з рекомендаціями наведеними в п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».
З приводу доводів захисника на необхідність притягнення страхової компанії в якості відповідача, колегія суддів вважає зазначити наступне.
Так, метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. А об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є, відповідно до ст.5 того ж Закону, майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам (потерпілим) унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу тому витрати лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані за договором обов`язкового страхування страховою компанією.
Правильність вищенаведеного підтверджується правовим висновком наведеним Верховним Судом України у справі №6-1343цс15 від 24.02.2016р.
Крім того, доводи захисника спростовує і правовий висновок Верховного Суду України наведений у справі №6-2808цс15 від 20.01.2016р. відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Наведений правовий висновок випливає зі змісту ст.ст.3, 5, 6, 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст.1194 ЦК України.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно вирішив питання пов`язані з заявленими цивільними позовами, а тому апеляції з цих підстав задоволенню не підлягають.
Відповідно до наведеної на початку правової норми апеляційна інстанція перевіряючи вирок в частині призначення обвинуваченому покарання виходить з положень ст.65 КК України, що суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді обмеження волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_10 (т.1 а.с.209), суд першої інстанції врахував: ступень тяжкості вчиненого злочину; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не працює, не перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога, у лікаря-психіатра перебуває з 1991р., за місцем проживання характеризується позитивно, одружений.
Обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав визнання обвинуваченим своєї винуватості, щире каяття, а також те що за місцем проживання він характеризується позитивно і частково відшкодував завдані збитки, за відсутністю обставин, які б обтяжували покарання.
Звідси, районний суд прийшов до правомірного висновку, за переконанням колегії суддів, що виправлення ОСОБА_10 можливе і без ізоляції його від суспільства.
Такий підхід при призначенні покарання, колегія суддів находить таким, що в цілому відповідає вимогам процесуального закону і тим критеріям, які наведені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання».
Отже, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно застосував положення ст.75 КК України.
Разом з цим, у п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначається, що у кожному випадку призначення покарання за ч.1 ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами, що судом першої інстанції зроблено не було.
Звертаючи на це увагу, колегія суддів виходить з того, що суд першої інстанції фактично допустив описку вказавши, що ОСОБА_10 не перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога, а у лікаря-психіатра перебуває з 1991р. оскільки згідно довідок (т.1 а.с.166, 167) обвинувачений з 1991р. перебуває на обліку у лікаря-нарколога і не перебуває у лікаря-психіатра.
Крім того, роль часткового відшкодування завданих збитків, з огляду на їх розмір і позицію потерпілого, який з цього приводу в суді заявив про фактичне знущання з боку обвинуваченого, на думку колегії суддів є перебільшеною.
З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги той факт, що тривалий час потерпілому не відшкодовується завдана шкода, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст.286 КК України без додаткового позбавлення його права керувати транспортними засобами є таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого в наслідок м`якості.
Наведене, переконує колегію суддів у правомірності прокурорської апеляції стосовно необхідності призначення цьому обвинуваченому додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами, а тому в цій частині апеляції прокурора та представника потерпілого підлягають задоволенню.
Таким чином, колегією суддів встановлено порушення передбачене ст.414 КПК України, а це згідно ч.2 ст.409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.
Як вбачається з вироку суду (т.1 а.с.210) суд першої інстанції зазначивши необхідність стягнення судових витрат у мотивувальній частині, не вказав це у резолютивній, а тому і ці апеляційні доводи підлягають задоволенню.
Аргументи апелянтів щодо передчасного зняття арешту з автомобілю «Renault Kangoo» колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки згідно свідоцтва (т.1 а.с.164) він не є власністю обвинуваченого і згідно ухвали суду від 22.12.2016р. (т.1 а.с.179-180) арешт накладався з метою збереження доказів.

Звідси, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду підлягає скасуванню лише в частині призначення покарання у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання.
Керуючись ст.ст. 405, 407, ч.2 ст.409, 414, 420 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги захисника та потерпілого залишити без задоволення, а апеляції представника потерпілого та прокурора задовольнити частково.

Вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 28.08.2017р. відносно ОСОБА_10 в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий.

ОСОБА_10 за ч.1 ст.286 КК України призначити 2(два) роки обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 1(один) рік.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом іспитового строку 2(два) роки не вчинить новий злочин і виконає покладені на нього обов`язки.
У відповідності до ч.1 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_10 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти вказаний орган про зміну місця проживання або роботи.
Судові витрати за проведення експертизи в сумі 1055(тисяча п`ятдесят п`ять)грн. 52коп. стягнути з ОСОБА_10 на користь держави.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного судупротягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді