Провадження № 1-в/127/1065/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 грудня 2017 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця, клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення від відбування покарання в зв`язку із відбуттям строку покарання, суд -
Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про звільнення від покарання, призначеного вироком Одеського обласного суду від 18.11.1998 року за яким він визнаний винним у вчиненні злочинів та засуджений до смертної кари розстрілу. Ухвалою Верховного суду України від 07.05.1998 року вирок Одеського обласного суду від 18.11.1998 відносно ОСОБА_5 змінено: дії ОСОБА_5 перекваліфіковано з п. «г» на п «з» ст. 93 КК України 1960 року і вважати ОСОБА_5 засудженим за п. «е», «ж», «з» ст. 93 КК України до обраного судом покарання смертної кари. Постановою Одеського обласного суду від 17.06.2000 року ОСОБА_5 замінено смертну кару на довічне позбавлення волі.
Захисник засудженого адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні просив задовольнити клопотання ОСОБА_5 та просив звільнити останнього від відбування покарання, посилаючись на доводи викладені в письмовому клопотанні засудженого. У клопотанні засуджений ОСОБА_5 стверджує, що стаття 25 КК України 1960 року передбачала позбавлення волі на певний строк, а саме: на 15 років за рішенням суду і не більше 20 років у випадку заміни смертної кари в порядку помилування. На думку ОСОБА_5 , оскільки він вже відбув покарання у виді позбавлення волі більше 20 років, подальше його перебування в місцях позбавлення волі суперечить статтям 19, 29 Конституції України та ст.50 КК України, а також практиці Європейського суду з прав людини. Вказує, що в національному законодавстві України не розкрите поняття «довічне позбавлення волі», а тому таке покарання не може бути застосоване як безстрокове позбавлення волі засудженого.
Засуджений в судове засідання доставлений не був, оскільки не виявив бажання бути присутнім при розгляді клопотання.
Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 з мотивів відсутності правових підстав для задоволення вказаного клопотання.
Заслухавши думку захисника та прокурора, дослідивши матеріали клопотання засудженого ОСОБА_5 та матеріали особової справи, суд приходить до наступного висновку.
Так, ОСОБА_5 засудженого вироком Одеського обласного суду від 18.11.1998 року за яким він визнаний винним у вчиненні злочинів та засуджений до смертної кари розстрілу. Ухвалою Верховного суду України від 07.05.1998 року вирок Одеського обласного суду від 18.11.1998 відносно ОСОБА_5 змінено: дії ОСОБА_5 перекваліфіковано з п. «г» на п «з» ст. 93 КК України 1960 року і вважати ОСОБА_5 засудженим за ст. 93 п. «е», «ж», «з» КК України до обраного судом покарання смертної кари. Постановою Одеського обласного суду від 17.06.2000 року ОСОБА_5 замінено смертну кару на довічне позбавлення волі.
На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Вінницькій установі виконання покарань № 1.
У відповідності до ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.
Положеннями Кримінального Кодексу України (в редакції 1960 року) встановлено безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин. Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання.
За таких обставин Конституційний Суд України зазначив, що альтернативний характер санкцій статей Кримінального Кодексу (в редакції 1960 року), які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Також у вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Також, наведені засудженим доводи про те, що в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» від 09 липня 2013 року зазначено, що ув`язнення, яке не передбачає кінцевої конкретної дати, є порушенням ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є переконливими для суду.
Так, за змістом рішення ЄСПЛ від 9 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», Європейського суду з прав людини у справі Вінтера постановлено, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.
Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
Положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Детальний механізм помилування визначений Положенням «Про порядок здійснення помилування», затвердженим Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015.
Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини. Такою можливістю вправі скористатися ОСОБА_5 .
Суд зазначає, що посилання заявника ОСОБА_5 як на підставу для звільнення його від довічного ув`язнення - відсутності в законодавстві України окремого тлумачення визначення «довічне» позбавлення волі, є надуманими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.
Що ж стосується посилання засудженого на ст.49 КК України 1960 року, яка регулювала питання строків давності виконання обвинувального вироку, в звязку із чим останній вважає, що строк відбування ним покарання минув, то суд зазначає наступне.
Відповідно до положень статті 49 КК України 1960 року, за яким було засуджено ОСОБА_5 , якщо обвинувальний вирок не виконувався, його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили:
1) один рік при засудженні до покарання не більш суворого, ніж виправні роботи або направлення в дисциплінарний батальйон;
2) три роки при засудженні до позбавлення волі на строк не більше двох років;
3) п`ять років при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років;
4) десять років при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років.
В даному випадку, матеріали особової справи, а також зміст клопотання ОСОБА_5 не свідчать про те, що вирок суду, яким був засуджений останній до довічного позбавлення волі, виконано не в строки, встановлені кримінальним законом. Більше того, сама ст.49 КК України 1960 року не регулювала та не встановлювала, в тому числі і не обмежувала строки відбування покарання, як вказує у своєму клопотанні ОСОБА_5 , а регулювала питання звільнення від відбування покарання, призначеного вироком суду, який набрав законної сили, осіб, щодо яких в силу певних обставин не був виконаний такий вирок протягом відповідних встановлених строків.
Таким чином, суд приходить до висновку, що клопотання ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.
Враховуючи наведене та керуючись ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.87 КК України, ст. ст. 152 КВК України, ст. ст. 370, 371, 372, 537, 539 КПК України, суд -
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання відмовити.
На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Вінницької області протягом семи днів з дня її проголошення.
Суддя: