АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 527/2738/15-к Номер провадження 11-кп/786/137/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК - Т.З.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 лютого 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора потерпілих представника потерпілих - адвоката цивільного відповідача представника цивільного відповідача та захисникаОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
захисника обвинуваченогоОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_13 , його захисників ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , а також представника цивільного відповідача ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 на вирок Семенівського районного суду Полтавської області від 13 червня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком ОСОБА_13 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Мульчиці Володимирецького району Рівненської області, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, несудимий,
визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.286 КК України на 7 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Постановлено стягнути:
- з обвинуваченого ОСОБА_13 на користь потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 5995 грн. 66 коп. майнової шкоди та 20000 грн. моральної шкоди;
- з цивільного відповідача - ОСОБА_10 на користь потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 23982 грн. 63 коп. майнової шкоди та 80000 грн. моральної шкоди;
- з обвинуваченого ОСОБА_13 на користь потерпілої ОСОБА_7 3000 грн. витрат на правову допомогу;
- з цивільного відповідача - ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_8 3000 грн. витрат на правову допомогу;
- з обвинуваченого ОСОБА_13 на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 33176 грн. 70 коп.
На підставі ст.96-1 та ст.96-2 КК України застосована спеціальна конфіскація транспортного засобу «Sabur-SB50Q».
Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_13 визнаний винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.

19 квітня 2014 року близько 21 години обвинувачений, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи без посвідчення водія відповідної категорії мотоциклом «Sabur-SB50Q» без державного номерного знаку, що належить його батькові ОСОБА_10 , рухаючись по вулиці Першотравневій в с. Іванове Селище Глобинського району Полтавської області від с. Демченки в напрямку автомобільної дороги Глобино - Великі Кринки - Мостовівщина, перевозячи в якості пасажира ОСОБА_14 , проїжджаючи в районі будинку №4, в порушення п.12.3 та 13.3 Правил дорожнього руху України, вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_15 , яка рухалася по правому краю проїзної частини дороги в напрямку руху мотоцикла.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_15 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла того ж дня в Глобинській центральній районній лікарні.

За змістом апеляційної скарги обвинувачений просить скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження за відсутністю в його діях складу злочину.

При цьому зазначає, що під час пригоди він був не за кермом мотоцикла, а в якості пасажира. Стверджує, що саме свідок ОСОБА_14 умовив його поїхати в с. Іванове Селище та керував мотоциклом під час ДТП.

В обґрунтування своєї невинуватості посилається на висновки судових експертиз щодо виявлених тілесних ушкоджень та судово-психологічних експертиз, показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 .

Звертає увагу на визнання ОСОБА_14 свої вини на місці вчинення злочину та безпідставну зміну таких показань в подальшому. Заперечує висловлення погроз на адресу свідка ОСОБА_14 з метою уникнути відповідальності.
В апеляційних скаргах захисники обвинуваченого адвокати ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , за аналогічних мотивів, прохають скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_13 в суді і вичерпанням можливості їх отримати.
При цьому зазначають, що перебування ОСОБА_14 за кермом мотоцикла під час ДТП підтверджується показаннями свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_10 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_18 та ОСОБА_16 .
Вказують, що показання свідка ОСОБА_14 в судовому засіданні спростовуються висновками судово-медичних експертиз щодо тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_13 , та механізму їх утворення.
Вважають, що місцевий суд не надав належної оцінки факту зміни показань свідком ОСОБА_14 .
Звертають увагу на результати дослідження показань ОСОБА_13 та ОСОБА_14 під час телепрограми «Стосується кожного».
Наголошують про невідповідність показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_23 щодо положення ОСОБА_13 на мопеді після наїзду на потерпілу висновкам додаткової комплексної судової транспортно-трасологічної та медичної експертизи.
Стверджують про недопустимість доказів - протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19 квітня 2014 року та речових доказів (одягу ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ) і як наслідок, - судових експертиз цього одягу.
Прохають визнати недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 26 серпня 2014 року з участю ОСОБА_13 , оскільки він перебував у статусі свідка.
Водночас, вважають призначене покарання занадто суворим з огляду на те, що ОСОБА_13 вперше притягується до кримінальної відповідальності та має молодий вік.
Заперечують тиск на свідків зі сторони обвинуваченого та його рідних.
Крім того, не погоджуються з рішенням суду про направлення до прокуратури Полтавської області копій звукозаписів судових засідань та оскаржуваного вироку для вирішення питання про внесення відповідних відомостей до ЄРДР з метою перевірки наявності в діях свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_16 та цивільного відповідача ОСОБА_10 ознак злочину, передбаченого ст.386 КК України.
Також захисник ОСОБА_12 вважає за необхідне вирішити цивільний позов потерпілих в порядку цивільного судочинства.
На думку захисника ОСОБА_11 факт перебування свідка ОСОБА_14 за кермом мотоцикла підтверджується постановою судді Глобинського районного суду Полтавської області від 7 травня 2014 року про притягнення ОСОБА_13 до адміністративної відповідальності за передачу керування транспортним засобом ОСОБА_14 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння.
В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 просить вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про відшкодування майнової та моральної шкоди скасувати, відмовивши в його задоволенні.
При цьому зазначає, що місцевим судом не встановлено власника мотоцикла «Sabur-SB50Q», ідентифікуючих ознак цього транспортного засобу, а також не з`ясовано, до якого типу він належить: мопед чи мотоцикл.
Вказує, що в даному випадку цивільну відповідальність за заподіяну шкоду мають нести не обвинувачений ОСОБА_13 та цивільний відповідач ОСОБА_10 , а особа, з вини якої сталась дорожньо-транспортна пригода - свідок ОСОБА_14 .

В запереченнях на апеляційні скарги представник потерпілих адвокат ОСОБА_9 просить вирок суду залишити без змін з огляду на доведеність вини ОСОБА_13 у вчиненні злочину та з урахуванням доведеності розміру моральної і майнової шкоди, заподіяної потерпілим.

Інші учасники провадження вирок не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого, який заперечував свою винуватість у вчиненні злочину та водночас вважав призначене покарання занадто суворим, пояснення адвокатів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на підтримання поданих апеляційних скарг, цивільного відповідача, який погодився з доводами свого представника, міркування потерпілих та їх представника, які просили вирок суду залишити без змін, думку прокурора про законність та обґрунтованість судового рішення, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_13 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин підтверджуються сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом, яким надана належна оцінка.

Факт наїзду мотоцикла «Sabur-SB50Q» на потерпілу ОСОБА_15 , внаслідок чого вона отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла того ж дня в лікарні, ніким із учасників провадження не оспорюється.

Як стверджує обвинувачений та його захисники, він ( ОСОБА_13 ) не керував мотоциклом, а перебував на ньому в якості пасажира.

Проте, такі доводи апеляційних скарг спростовуються сукупністю зібраних доказів, оцінених судом з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_23 показав, що під час пригоди він ішов по правому узбіччі дороги зліва від потерпілої ОСОБА_15 та тримав її за руку. Він дійсно не бачив, хто в момент наїзду мотоцикла ззаду на потерпілу був за кермом. Проте після удару він побачив, що саме ОСОБА_13 лежав неподалік на мотоциклі, при цьому ліва нога була зверху мотоцикла, а рука в районі руля. ОСОБА_14 в цей час уже підходив до місця, де лежала потерпіла, та хотів допомогти.
Виходячи з такого розташування ОСОБА_13 та враховуючи власний досвід керування таким же мотоциклом, свідок впевнений, що саме обвинувачений був за кермом, оскільки при падінні водій, який тримається за руль, залишається біля транспортного засобу, а пасажир вилітає далі, що він і бачив на місці пригоди.
Такі показання ОСОБА_23 підтвердив в судовому засіданні і свідок ОСОБА_14 .
Сам обвинувачений також не заперечував того, що ОСОБА_14 викинуло вперед, а він ( ОСОБА_13 ) після зіткнення був біля мотоцикла.
На думку колегії суддів, місцевий суд обґрунтовано прийшов до висновку, що під час пригоди ОСОБА_13 керував мотоциклом, також з огляду на висновки судових експертиз, відповідно до яких у обвинуваченого виявлене ушкодження лівої половини живота, а на його одязі в області пояса по передній поверхні зліва і справа, - потертості тканин з незначним накладенням ґрунтових мас, які утворилися внаслідок тертя (т.2 а.с.190-210, т.3 а.с.3-4).

Оскільки такі ушкодження характерні саме для водія мотоцикла, враховуючи його розміщення - тримаючись за руль, безпосередньо перед бензобаком.

Посилання сторони захисту на висновки судово-медичного експерта про можливість отримання ОСОБА_13 рани в області надбрівної дуги та дефекту ? коронки другого нижнього зуба при зміщенні голови вперед та ударі об волосисту частину голови ОСОБА_14 , як на підтвердження невинуватості ОСОБА_13 є непереконливими.

Адже судово-медичний експерт не виявив у ОСОБА_14 жодних пошкоджень на задній частині голови, які б вочевидь мали бути в такому разі (т.2 а.с.133).

Місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про неправдивість показань ОСОБА_13 і з огляду на таке.

Пояснюючи причини поїздки, яка закінчилась вчиненням злочину, обвинувачений стверджував, що саме ОСОБА_14 умовив його поїхати в с. Іванове Селище та керував мотоциклом.

Однак, ОСОБА_14 наполягав, що поїздка відбулася з ініціативи батька ОСОБА_13 ОСОБА_10 та пояснив, що 19 квітня 2014 року він був вдома у обвинуваченого, де всі вживали алкогольні напої, а потім ОСОБА_10 сказав синові та ОСОБА_14 поїхати у с. Іванова Селище і замовити столик у кафе, щоб продовжити застілля. За кермо мотоцикла сів обвинувачений.
Такі показання ОСОБА_14 узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_24 , яка пояснила, що 19 квітня 2014 року в телефонній розмові мати обвинуваченого розповідала, що вони сім`єю повечеряли, випили алкогольних напоїв та послали хлопців ( ОСОБА_13 і ОСОБА_14 ), щоб ті замовили столик в кафе.
Крім того, свідок ОСОБА_17 підтвердив, що ввечері 19 квітня 2014 року йому зателефонував ОСОБА_10 та попрохав забрати його з с. Демченки і відвезти в с. Іванове Селище.
При цьому, як встановив суд, і ніким не оспорюється та обставина, що ОСОБА_17 опинився на місці злочину через кілька хвилин після ДТП, оскільки в цей час він їхав в напрямку с. Демченки. Після цього свідок повідомив ОСОБА_10 про те, що сталося.
Не спростував такого розвитку подій і батько ОСОБА_10 , відмовившись на підставі ст.63 Конституції України давати показання, що також, на думку колегії суддів, свідчить про неправдивість показань обвинуваченого щодо обставин вчинення злочину.
Суд обґрунтовано визнав неналежним доказом показання свідка ОСОБА_18 , яка стверджувала, що чула розмову обвинуваченого та ОСОБА_14 під час зупинки мотоцикла напроти її будинку, з якої вона зробила висновок, що саме останній був за кермом мотоцикла, хоча хлопців не бачила.
При цьому суд навів переконливі мотиви, вказавши, що на відстані 50 метрів, під час дощу та при працюючому двигуні мотоцикла, малоймовірно почути розмову людей, які перебували вдвох на мотоциклі та не підвищували голосу, зі слів свідка.
Висновки ведучих телевізійної програми "Стосується кожного" з участю ОСОБА_13 і ОСОБА_14 суд обґрунтовано не визнав допустимим доказом, з огляду на відсутність визначених законом підстав для цього.
Посилання захисника ОСОБА_11 , як на доказ перебування ОСОБА_14 за кермом мотоцикла, на постанову судді Глобинського районного суду Полтавської області від 7 травня 2014 року про притягнення ОСОБА_13 до адміністративної відповідальності за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння, суперечать приписам ст.90 КПК України.
Так як відповідно до цієї норми Закону, лише рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів.
Доводи апеляційних скарг про невинуватість ОСОБА_13 з огляду на визнання вини ОСОБА_14 на місці вчинення злочину та показання свідків, які лише підтвердили це, але не були безпосередніми свідками дорожньо-транспортної пригоди, є непереконливими.
Оскільки місцевий суд всебічно і повно з`ясував як мотиви першочергових пояснень свідка ОСОБА_14 про перебування за кермом мотоцикла внаслідок тиску та погроз зі сторони сім`ї Конди та їх рідних, які намагалися не допустити притягнення обвинуваченого до відповідальності, так і причини та обставини зміни ОСОБА_14 своїх показань з метою встановлення істини.
При цьому будь-яких інших належних і допустимих доказів на підтвердження факту керування ОСОБА_14 мотоциклом суд не встановив.
Висновки додаткової комплексної судової транспортно-трасологічної та медичної експертизи №354/70 від 24 червня 2015 року про неспроможність показань свідка ОСОБА_23 щодо положення ОСОБА_13 після наїзду на потерпілу, який тримався обома руками за кермо мотоцикла, не спростовують висновків суду.
Як вбачається з показань ОСОБА_23 , він не стверджував категорично, що ОСОБА_13 після падіння обома руками тримався за кермо, а пояснював, що той лежав неподалік на мотоциклі, при цьому ліва нога була зверху мотоцикла, а рука,- в районі руля.
Даних про те, що такі показання є неспроможними висновки судових експертиз не містять.
Також суд першої інстанції, всупереч твердженням апелянтів, обґрунтовано визнав допустимими доказами протоколи огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19 квітня 2014 року, огляду речей (одягу обвинуваченого, потерпілої та свідка), а також висновки судових експертиз щодо цього одягу.
Так, самі слідчі дії проведені у відповідності з вимогами ст.237 КПК України, протоколи за їх результатами складені уповноваженою на те посадовою особою та відповідають вимогам ст.104 КПК України.
Даних про отримання цих доказів внаслідок істотного порушення прав та свобод людини матеріали провадження не містять і колегією суддів не встановлено.
Висновки судових експертів відповідають вимогам ст.101 та ст.102 КПК України, дослідження проведені з дотриманням процесуального порядку призначення й проведення експертизи, ґрунтуються на допустимих доказах.
При цьому суд їх всебічно, повно й неупереджено дослідив та належним чином оцінив з урахуванням інших доказів.
Твердження захисника про те, що протокол слідчого експерименту з участю ОСОБА_13 в якості свідка є недопустимим доказом, не узгоджуються з приписами закону.

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчий експеримент зі свідком ОСОБА_13 проведений у відповідності з вимогами ст.240 КПК України, з участю понятих, статистів, судового експерта ОСОБА_25 та адвоката ОСОБА_12 , із залученням мотоцикла «Sabur».
За його результатами складений відповідний протокол, в якому докладно викладені умови і результати слідчого експерименту (т.3 а.с.127-129).
При цьому зауважень щодо проведення слідчої дії від учасників не надходило. ОСОБА_13 дійсно під час слідчого експерименту не були роз`яснені права підозрюваного, але на час його проведення (26 серпня 2014 року) він не мав такого статусу у кримінальному провадженні, оскільки про підозру йому було повідомлено лише 17 вересня 2015 року.
Водночас, захисник ОСОБА_12 брала участь у проведенні слідчого експерименту і ОСОБА_13 не мав жодних перешкод для отримання правової допомоги.
Дані, які б свідчили про істотні порушення права на захист обвинуваченого, в матеріалах провадження відсутні і судом не встановлені.
Таким чином, з обсягу та характеру встановлених фактичних даних кримінального провадження видно, що саме ОСОБА_13 керував мотоциклом та порушив вимоги п.12.3, п.13.3 Правил дорожнього руху, внаслідок чого вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_15 , що спричинило смерть потерпілої.

Оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_13 у вчиненні злочину та правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.286 КК України.

Як убачається зі змісту вироку, суд, призначаючи обвинуваченому покарання, урахував дані про його особу, ступінь тяжкості вчиненого вперше злочину з необережності, обставини, які обтяжують покарання, а саме вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, відсутність обставин, які його пом`якшують, а також конкретні обставини справи, та обґрунтовано обрав покарання в межах санкції інкримінованого злочину.

Призначене покарання відповідає вимогам ст.65 КК України, є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів і є справедливим.

Враховуючи, що внаслідок злочину загинула молода дівчина, шкода не відшкодована, думку потерпілих, які наполягали на призначеному покаранні, з огляду на ставлення обвинуваченого до вчиненого та відсутність щирого каяття, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення покарання, про що прохали захисники в апеляційних скаргах, а обвинувачений лише в суді апеляційної інстанції під час останнього слова.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисників та представника цивільного відповідача про відсутність підстав для стягнення на користь потерпілих майнової та моральної шкоди, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

За загальним правилом, встановленим ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтями 1166-1168 цього Кодексу встановлені підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду.

Як вбачається з матеріалів провадження, суд належним чином встановив природу правовідносин між сторонами у зв`язку з заподіянням шкоди, правильно постановив стягнути шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки, саме з володільця мотоцикла «Sabur-SB50Q» ОСОБА_10 .

Наявність права власності на цей мотоцикл ОСОБА_10 не заперечував у суді апеляційної інстанції.

З огляду на приписи ч.2 ст.1187 ЦК України, технічні характеристики транспортного засобу та відсутність державних номерних знаків не може бути підставою для відмови в задоволенні цивільного позову, про що стверджує адвокат ОСОБА_11 .
Доводи апеляційної скарги адвоката про те, що цивільну відповідальність в даному випадку має нести свідок ОСОБА_14 , суперечать вимогам ч.1 ст.128 КПК України, відповідно до яких особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов не до свідка, а до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.
При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції правильно виходив із засад розумності, виваженості та справедливості. Також суд врахував конкретні обставини і наслідки вчиненого обвинуваченим злочину, характер і глибину моральних страждань потерпілих внаслідок смерті 20-річної доньки та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення зазначених у вироку сум, з чим погоджується і колегія суддів.

Як вбачається з наданого апеляційному суду витягу з ЄРДР №0000199, заперечення захисниками тиску на свідків зі сторони обвинуваченого та його рідних є предметом перевірки під час досудового розслідування кримінального провадження за ст.386 КК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно і всебічно розглянути провадження і ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Водночас, з огляду на приписи ст.5 КК України та ч.5 ст.72 (в редакції від 26 листопада 2015 року) цього Кодексу, колегія суддів вважає за необхідне зарахувати обвинуваченому в строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за період з 13 по 20 червня 2017 року.

Керуючись ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.404, ст.405, ст.407 та ст.418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Вирок Семенівського районного суду Полтавської області від 13 червня 2017 року щодо ОСОБА_13 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого, його захисників ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , а також представника цивільного відповідача ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 , - без задоволення.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_13 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 13 по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до касаційного суду, а засудженим, який тримається під вартою,- в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4