Справа № 202/6656/17
Провадження № 1-кс/202/1950/2017
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 року м. Дніпро

Слідчий суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_3 ,

розглянувши клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_3 про арешт майна,
В С Т А Н О В И В :
05.10.2017 року до суду надійшло зазначене клопотання про арешт майна.
З клопотання убачається, що в провадженні прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області знаходяться матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000189 від 03.10.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.
Прокурор зазначає, що 03.10.2017 року до Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області звернулась із завою ОСОБА_4 про те, що невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи нерухомим майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , та намагаються його продати.
В ході слідства встановлено, що 25.04.2017 року державним реєстратором Васильківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області ОСОБА_5 зареєстровано право власності на кв. АДРЕСА_2 за ОСОБА_6 , на підставі договору дарування зазначеного об`єкта нерухомого майна, за № 1489 посвідченого 15.05.1996 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 .
Проте, відповідно до інформації, наданої Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 договір дарування нерухомого майна за вказаною вище адресою за № 1489 не посвідчувався.
В подальшому, на підставі викладеного, по кримінальному провадженню № 0000189, прокурором, який здійснює нагляд за додержанням законів у формі процесуального керівництва, винесено постанову про визнання кв. АДРЕСА_2 речовим доказом.
Прокурор зазначив, що метою запобігання можливості вчинення будь-яких правочинів, подальшого відчуження та введення в оману інших добросовісних набувачів, а також встановлення всіх обставин скоєного злочину особами, злочинні дії яких направлені на незаконні операції з нерухомістю, - виникає необхідність у арешті зазначеного вище нерухомого майна, оскільки воно є предметом кримінального правопорушення, речовим доказом по провадженню, та права на неї набуті в результаті вчинення незаконних дій.
Ознайомившись з клопотанням і доданими до нього матеріалами, матеріалами кримінального провадження № 0000189 від 03.10.2017 року, приходжу до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлено, що в провадженні прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області знаходяться матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000189 від 03.10.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.
За ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, котрий застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, що містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18.02.2016 року, котрий набрав чинності 28.02.2016 року, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, котрі були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за котрих жодна особа не була б підданою необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, ст. 132 КПК України, ст. 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, що отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі «Смирнов проти Росії» висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Відповідно до узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження «щодо особливих вказівок в ухвалі слідчого судді про арешт майна» слід враховувати, що на майно не може бути накладено арешт з метою його конфіскації, якщо злочин, у вчиненні якого підозрюється чи обвинувачується особа, не передбачає такого виду покарання.
Так, в клопотанні однією з підстав для накладення арешту на квартиру, що розташована за адресою, прокурор зазначив забезпечення у майбутньому можливої конфіскації майна або цивільного позову.
Оскільки санкція статті ч. 1 ст. 190 КК, за котрою матеріали кримінального провадження внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не передбачає конфіскації майна, доказів подання цивільного позову в рамках кримінального провадження стороною обвинувачення не надано, не визначено розмір збитків, що були заподіяні кримінальним правопорушенням, клопотання задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя, -
П О С Т А Н О В И В :
У задоволенні клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_3 відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1