1кп/336/514/2017
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 листопада 2017 року
Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 ,обвинуваченого ОСОБА_4 ,розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця смт.Куйбишеве Більмацького району Запорізької області,громадянина України,із середньою спеціальною освітою,неодруженого,мешкає за адресою АДРЕСА_1 ,раніше не судимого
у скоєнні злочину,передбаченого ч.4 ст.407 Кримінального кодексу України, -
ВСТАНОВИВ:
24.04.2016 р.солдат ОСОБА_4 був призваний на військову службу за контрактом ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після проходження військової служби у навчальному центрі АДРЕСА_2 ,04.07.2016 р.наказом № 175 командира військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою АДРЕСА_3 ,солдата ОСОБА_4 призначено на посаду номера обслуги 1-ї гарматної артилерійської батареї 1-го гаубичного артилерійського дивізіону до звільнення з рядів Збройних Сил України та зараховано до списків особового складу зазначеної частини.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 р.(із змінами)визначено,що особливий період-період,що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію(крім цільової)або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації,воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У відповідності до Указу виконуючого обов*язки Президента України від 17.03.2014 р.№ 303/2014 «Про часткову мобілізацію»,в Україні оголошено початок проведення часткової мобілізації та з 18.03.2014 р.настав особливий період.
Солдат ОСОБА_4 ,будучи військовослужбовцем,був зобов*язаний сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути зразком витримки,берегти військову честь,показувати приклад дисциплінованості,не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків,виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань,доручених йому за посадою,про все,що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків доповідати своєму безпосередньому начальникові, за дозволом на звільнення з розташування військової частини звертатися до свого безпосереднього начальника, а виїзд військовослужбовців, за межі гарнізону здійснювати лише з дозволу командира військової частини.
19.12.2016 р.під час перевірки наявності особового складу було виявлено відсутність на місці служби у військовій частині НОМЕР_1 ,яка дислокується за адресою АДРЕСА_3 ,солдата ОСОБА_4 ,яку у невстановлений час ОСОБА_4 самовільно залишив в умовах особливого періоду,крім воєнного стану,тривалістю понад 10 днів.
13.01.2017 р.солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до в/ч НОМЕР_1 ,яка дислокується за адресою АДРЕСА_3 ,заявив,що надалі бажає продовжувати військову службу,документів,що засвідчують законність його відсутності не надав.
В період з 19.12.2016 р.по 13.01.2017 р.солдат ОСОБА_4 у військовій частині був відсутній,службові обов*язки не виконував,заходів для повернення до військової частини не вживав,про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв та ухилявся від проходження військової служби.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого злочину та щиро розкаявся у скоєному. Пояснив,що за контрактом з 24.04.2016 р.проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 ,був направлений на передову у зону АТО,після закінчення відпустки 19.12.2016 р.до розташування військової частини не повернувся,оскільки на той час його батько зламав ногу,мати є інвалідом 2 групи з дитинства,вони потребували догляду,він був єдиним у родині,хто міг батьків доглянути.У січні 2017 р.повернувся у розташування військової частини в АДРЕСА_1 ,розумів,що за свій вчинок необхідно понести відповідальність,проте хотів надалі проходити військову службу.У скоєнному розкаявся.
Відповідно до ч.3,4 ст.349,351 КПК України суд,з урахуванням повного визнання винуватості обвинуваченим,за згодою учасників судового провадження,визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо фактичних обставин,що підтверджують винуватість обвинуваченого,які ніким не оспорюються.При цьому суд роз*яснив наслідки,передбачені ч.3 ст.349 КПК України,переконався у добровільності позицій та правильному розумінні учасниками судового провадження наслідків відмови від дослідження інших доказів,що позбавляє їх права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази суд встановив, що винуватість обвинуваченого у вчинені інкримінованого йому злочину знайшла своє підтвердження та кваліфікує його дії по ч.4 ст.407 КК України як самовільне залишення військової частини,тривалістю понад 10 днів,але не більше місяця,вчинене військовослужбовцем в умовах особливого періоду,крім воєнного стану.
При призначенні обвинуваченому покарання,суд бере до уваги ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину,який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином,та враховує відомості про особу обвинуваченого:раніше не судимий,має постійне місце проживання,на обліках у ЗОНД та ЗОПЛ не перебуває,неодружений,має неповнолітніх дітей,пільги як учасник бойових дій.
Відповідно до службової характеристики , ОСОБА_4 за час проходження військової служби зарекомендував себе задовільно, виконував завдання у зоні АТО.
Обставин,які обтяжують покарання обвинуваченого,суд не встановив.
Обставинами,що пом*якшують покарання обвинуваченого,суд відповідно до п.1 ч.1 ст.66 КК України визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
З урахуванням всіх цих обставин у сукупності з відомостями про особу обвинуваченого,його критичне ставлення до скоєного,що вказує на усвідомлення ним протиправності своїх дій та бажання стати на шлях виправлення,дозволяє зробити висновок ,що обвинувачений загрози для суспільства не становить,є суспільно корисним,можливо прогнозувати,що в майбутньому його поведінка не буде спрямована на порушення існуючих у суспільстві норм та правил.
В судовому засіданні обвинувачений дав згоду на застосування до нього ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 р.наслідки чого йому зрозумілі.
07.09.2017 р.набрав чинності Закон України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 р.,відповідно до ст.2 якого звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також особи, визнані винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 Кримінального кодексу України, статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та статті 9 цього Закону).
Вчинений обвинуваченим умисний злочин за ч.4 ст.407 КК України не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи,засуджений не відноситься до осіб,визначених ст.4,9 Закону України «Про амністію у 2016 році»,до яких амністія не застосовується.
З урахуванням викладеного,обвинувачений підлягає звільненню від відбування покарання ,яка йому призначається за ч.4 ст.407 КК України,внаслідок акту амністії.
Відповідно до обвинувального акту,процесуальні витрати та речові докази по кримінальному провадженню відсутні.
Цивільний позов не заявлено.
Запобіжний захід до обвинуваченого не обирався.
Керуючись ст.368,374,392 КПК України,суд-
З А С У Д И В:
Визнати винуватим ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ст.407 ч.4 КК України та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.
На підставі ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 р., ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді 3 років позбавлення волі звільнити внаслідок акту амністії.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після його проголошення.
Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку негайно після його проголошення,особам,які не були присутні при проголошенні вироку,його копія не пізніше наступного дня буде направлена поштою.

Суддя ОСОБА_1