Справа № 214/7635/16-к
1-кп/214/319/17
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

за участю захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

за участю обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

за участю законних представників неповнолітніх обвинувачених ОСОБА_10

за участю представника служби в справах дітей ОСОБА_11

за участю педагога ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м. Кривому Розі кримінальне провадження № 0003156 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 187 ч.2 КК України, ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 187 ч.2 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 187 ч.2 КК України, суд, -,

ВСТАНОВИВ:

У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 подала клопотання, в якому просить: змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 із тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт строком на 60 днів; встановити для обвинуваченого такі обов`язки: прибувати за кожною вимогою до суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування зі свідками по даному кримінальному провадженню.

В обґрунтування клопотання вказує наступне. 31.10.2016 року ОСОБА_8 затримано в порядку ст. 208 КПК України та 02.11.2016 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Закон чітко визначив (стаття 183 КПК України), що тримання особи під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. Відповідно до статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. Суд зобовязаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність усіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Тобто для застосування виняткового запобіжного заходу недостатньо обґрунтованої підозри та одного з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, необхідно встановити, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти наявним ризикам (ризику). Вказані обставини є обов`язковими складовими для застосування такого запобіжного заходу.

Відповідно до вимог пунктів 3 і 4 статті п`ятої Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи(рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лабіта проти Італії» та у справі «Харченко проти України»).
Право на свободу є одним з основоположних прав людини, яке має виняткову роль як засіб забезпечення інших прав і свобод людини. Це право гарантується статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 29 Конституції України.
У практиці ЄСПЛ визначено, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою. Але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі "Єчус проти Литви").

У своїх рішеннях ЄСПЛ звертає увагу на те, що тяжкість злочину, вчиненого обвинуваченим, та ризик його ухилення від слідства залишаються єдиними підставами для відмови суду у задоволенні клопотань про звільнення. Проте згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2000 року у справі "Яблонський проти Польщі", від 4 жовтня 2001 року у справі "Іловецький проти Польщі").

При цьому ЄСПЛ зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи "за" і "проти" такого звільнення не повинні бути "загальними й абстрактними" (рішення ЄСПЛ у справі "Смирнова проти Росії"). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 2008 року у справі "Вренчев проти Сербії").

У інформаційному листі доданому до постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 19.12.2014 року в розділі 2.1 зазначено, що «Тяжкість обвинувачення не може слугувати єдиним обґрунтуванням продовження строку тримання під вартою, тому судам, окрім кваліфікації, слід визначати ризики (ст. 177 КПК), інакше судові рішення щодо продовження тримання під вартою не відповідають вимогам практики ЄСПЛ і нормам КПК.»

В розділі 7 зазначеного вище інформаційного листа вказано, що наявність серйозних підозр щодо участі у вчиненні тяжкого правопорушення та перспективи ухвалення вироку про значну міру покарання самі по собі не можуть бути виправданням тривалого попереднього ув`язнення (правова позиція в рішенні ЄСПЛ у справі «Адам`як проти Польщі»).

У висновках, в п. 9 ВССУ зазначає, що не дотримується вимог КПК практика судів у випадках, коли судді обґрунтовують застосування тримання під вартою обвинуваченого тим, що ще не допитані усі свідки.

Тобто, підстави, на які посилався суд раніше при відмові у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу не відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та практиці ЄСПЛ.

На обов`язковість застосування норм Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та практики Європейського суду з прав людини вказав судам Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові Пленуму № 13 від 19.12.2014 року.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішення застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

На обов`язковість застосування норм Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та практики Європейського суду з прав людини вказав судам Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові Пленуму № 13 від 19.12.2014 року.

В п. 12 зазначеної постанови вказано, що відповідно до статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, зі змінами, внесеними Протоколом № 11 (далі - Конвенція), питання тлумачення й застосування цієї Конвенції та протоколів до неї підпадають під юрисдикцію Європейського суду з прав людини. Обов`язковість цієї юрисдикції визнана Україною під час ратифікації Конвенції, що закріплено в Законі України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції". Крім того, Законом України від 22 лютого 2000 року № 1484-III "Про ратифікацію Протоколу № 6 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який стосується скасування смертної кари" було ратифіковано відповідний Протокол № 6 до Конвенції, який набрав чинності для України 01 травня 2000 року; Законом України від 09 лютого 2006 року № 3435-IV "Про ратифікацію Протоколів № 12 та № 14 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" було ратифіковано згадані протоколи. При цьому Протокол № 14 змінює контрольну систему Конвенції і вносить до неї відповідні зміни і зазначені протоколи набрали чинності для України 01 липня 2006 року та 01 червня 2010 року відповідно.

Враховуючи, що Україна визнає юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, то застосування судами цієї Конвенції має здійснюватись з обов`язковим урахуванням практики Європейського суду з прав людини не тільки щодо України, а й щодо інших держав.

При здійсненні кримінального провадження судам слід враховувати, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовуються з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (частина друга статті 8, частина п`ята статті 9 КПК).

Недотримання вимог Конвенції за умови наявності рішення Європейського суду з прав людини, яке набуло статусу остаточного, може бути підставою для перегляду судового рішення Верховним Судом України в порядку, визначеному главою 33 розділу V КПК.

ОСОБА_8 має реєстрацію та постійне місце мешкання, характеризується позитивно, раніше не судимий, повністю розкаюється в скоєному, крім того на сьогоднішній час до матеріалів справи долучені характеристика з Криворізькій установі виконання покарань УДПСУ у Дніпропетровській області (№3), що підтверджує про усвідомлення ним скоєного та виправлення, а також доповідь органу пробації у висновку якого зазначено, що виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення волі.
Зазначає, що прокурором не надано жодного доказу, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе відвернути ризики, зазначені у ст. 177 КПК.

Вважає, що подальше тримання під вартою ОСОБА_8 не може сприяти реалізації принципів КПК України в частині обмеження права на свободу підзахисного.

Звертає увагу суду на лист ВССУ «Про практику обрання неповнолітнім запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та забезпечення першочергового судового розгляду кримінальних проваджень стосовно цієї категорії осіб» де зазначено, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на розгляд своєї справи протягом розумного строку. Водночас в разі кримінального провадження щодо неповнолітнього застосуванню підлягає більш сувора вимога про невідкладний розгляд.

На міжнародному рівні існує консенсус стосовно того, що для дітей,які перебувають у конфлікті із законом, період часу між вчиненням злочину й остаточним реагуванням на цей вчинок має бути якомога коротшим. Чим триваліший цей період, тим більшою є імовірність того, що захід реагування втратить свій позитивний і виховний вплив, і тим більше шкоди буде завдано репутації дитини (п. 51 Зауваження загального порядку № 10 (2007) Комітету ООН з прав дитини «Прав дітей у системі юстиції щодо дітей»). Із часом неповнолітній особі все важче, а іноді й неможливо логічно і психологічно пов`язати процедуру судового розгляду та винесення рішення із самим правопорушенням ( п. 20.1 Мінімальних стандартів правил ООН щодо відправлення правосуддя стосовно неповнолітніх).

Обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні підтримав клопотання та при цьому показав, що розуміє, що вчинив неправильні дії, не буде більш вчиняти протиправних дій, бажає навчатися. Після затримання наркотичні засоби не вживає. Раніше вживав наркотики, більш цього робити не буде. Визнає всі дії, які відносно нього зазначені в обвинувальному акті.

У судовому засіданні законний представник обвинуваченого ОСОБА_8 клопотання підтримала та пояснила, що ОСОБА_8 кається у вчиненому, обіцяє не вживати наркотики, бажає навчатися. Також висловила думку, що ОСОБА_8 необхідно медичне обстеження. Запевнює, що вона та інші родичі забезпечать догляд за ОСОБА_8 .

Представник служби в справах дітей у судовому засіданні підтримала клопотання про зміну запобіжного заходу.

У судовому засіданні захисники ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , кожний окремо, підтримали клопотання.

Обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , кожний окремо, підтримали клопотання.

У судовому засідання прокурор пояснила, що заперечує проти зміни запобіжного заходу. При цьому зазначила, що неможливо зробити висновок про те, що обвинувачений ОСОБА_8 розкаявся у вчиненому, так як останній не допитаний у судовому засіданні. Також зазначила, що обвинувачений під час вчинення протиправних дій перебував в стані наркотичного сп`яніння. Також вважає, що раніше мати обвинуваченого не змогла забезпечити належного догляду за обвинуваченим. Вказала, що в умовах слідчого ізолятора обвинувачений припинив вжиття наркотиків, проходить навчання, а в умовах цілодобового домашнього арешту не зможе навчатися.

Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що клопотання про зміну запобіжного заходу підлягає задоволенню. При цьому, суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 331 КПК України, під час судового розгляду, суд за клопотанням сторони захисту, має право своєю ухвалою змінити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Згідно ст. 201 КПК України, обвинувачений, його захисник, мають право подати до місцевого суду клопотання про зміну запобіжного заходу.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 187 ч.3 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких.

Відносно обвинуваченого був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без встановлення розміру застави. При продовженні дії запобіжного заходу судом було визначений такий ризик, як можливість вчинення обвинуваченим на ґрунті вживання наркотиків іншого злочину.

Стаття 29 Конституції України регламентує право кожної людини на свободу та особисту недоторканність. Заарештовувати або тримати під вартою особу можна лише за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. У разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи його перепинити уповноважені на те законом органи можуть застосувати тримання особи під вартою як тимчасовий запобіжний захід.
Відповідно до ст. 148 КПК України запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства або суду, перешкодити встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Такі заходи застосовуються за наявності достатніх підстав вважати, що зазначені особи будуть намагатися ухилитися від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатимуть встановленню істини у справі або продовжуватимуть злочинну діяльність.
Стаття 177 КПК України передбачає, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу, суд також враховує, що по справі «Харченко проти України» Європейський суд з прав людини 10 лютого 2011 року висловив думку про те, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, рівня переконливості аргументів заявника, викладених в його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдане тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує принцип поваги до свободи особистості. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п. 60 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину, не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого.
Суд приходить до переконання, що у судовому засіданні на підставі наданих стороною захисту доказів встановлено, що після обрання обвинуваченому запобіжного заходу змінилися ризики, які були встановлені судом, змінився.

Так, у судовому засіданні на підставі наданих стороною захисту доказів встановлено, що обвинувачений у судовому засіданні визнав себе винним, забезпечений житлом, має сім`ю, перебуваючи під вартою підтримує зв`язки з родичами, за час перебування під вартою характеризується позитивно, має подяки, стягнень на має. Також встановлено, що обвинувачений в умовах тримання під вартою навчається, за висновками органу пробації мається середній рівень ризику щодо повторності вчинення ОСОБА_8 злочину.

Також суд враховує, що обвинувачений тримається під вартою з 2 листопада 2016 року, тобто більше 10 місяців. Також суд бере до уваги, що на даний час рішення по справі не прийнято.

З урахуванням викладеного, суд приходить до переконання, що на даний час значно знизився ступень такого, передбаченого ст. 177 КПК України ризику, визначеного судом при продовженні обвинуваченому запобіжного заходу, як наявність підстав вважати, що обвинувачений вчинить новий злочин.

Разом з тим, приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що є наявним ризик того, що обвинувачений, побоюючись покарання в разі визнання його винним, може ухилитися від суду.

Відповідно до ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію обвинуваченого; майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа.
Суд вважає, що показання потерпілих є вагомими доказами вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Обвинувачений має вік 17 років, раніше не судимий, не одружений, дітей не має, навчається, мати обвинуваченого має намір здійснювати за ним необхідний догляд. На переконання суду, вказані обставини свідчать про міцні соціальні зв`язки обвинуваченого в місці, де він буде проживати, що значно знижує можливість вчинення ним нового злочину, виключає можливість впливу на потерпілих, свідків.

З урахуванням тяжкості покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, наявності передбаченого ст. 177 КПК України ризику, а саме, що останній може ухилитися від суду, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, суд приходить до переконання, що на даний час не мається раніше визначеного судом такого ризику, що обвинувачений може вплинути на свідків, потерпілих, підозрюваних, знищити докази, значно знизився ризик того, що обвинувачений може вчинити новий злочин, а тому вважає, щодля запобігання встановлених судом ризиків, достатнім буде запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з забороною залишати цілодобово місце проживання.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що необхідність у такому запобіжному заході як тримання під вартою відпала, процесуальну поведінку ОСОБА_8 забезпечить запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з забороною залишати цілодобово місце проживання, а тому відносно обвинуваченого належить замінити раніше обраний запобіжний захід. Суд також вважає, що домашній арешт буде достатнім для запобігання обвинуваченому вплинути на свідків, потерпілих, підозрюваних, знищити докази, ухилитися від суду

Згідно вимог ст. 194 КПК України, при застосуванні запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, суд має право зобов`язати обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду, а також виконувати один або кілька обов`язків, а саме: прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених судом; не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом; пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності; докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю; зазначені обов`язки, можуть бути покладені на обвинуваченого на строк не більше двох місяців.
Суд вважає, що на обвинуваченого, з урахуванням визначеного ризику, необхідно покласти наступні обов`язки: не відлучатися за межі м. Кривого Рогу без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи, не залишати приміщення квартири АДРЕСА_1 цілодобово; утримуватися від спілкування із свідками та потерпілими по даній справі.

Дійшовши такого висновку, суд також враховує, що стороною обвинувачення не доведено, що існують інші, крім визначених судом ризиків. Суд вважає, що сторона обвинувачення не довела, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту не буде достатнім для запобіганню визначених судом ризиків.

На переконання суду, зміна запобіжного заходу раніше не судимому, неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_8 , буде відповідати такій засаді кримінального провадження як забезпечення права на свободу та відповідати такому, передбаченому ст.2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» завданню суду, як забезпечення кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод

Керуючись ст.ст. 369-372, 331 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити.
Змінити обвинуваченому ОСОБА_8 , запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:

- не відлучатися без дозволу суду за межі м. Кривого Рогу;

- повідомляти суд про зміну місця проживання або реєстрації;

- не залишати приміщення квартири АДРЕСА_1 цілодобово;

- утримуватися від спілкування із свідками та потерпілими по даній справі.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 з - під варти негайно в залі суду.

Виконання ухвали покласти на Саксаганський ВП КВП ГУ НП в Дніпропетровській області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1