Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

27 березня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7
та перекладача ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0008322 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 27 грудня 2017 року, щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тбілісі, громадянина Грузії, раніше судимого: 22.11.2016 Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 1 та ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки, зі звільненням від відбування покарання, на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком 2 роки; без постійного місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Оболонського районного суду м. Києва від 27 грудня 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки і 3 місяці.
Відповідно до ст. 71 КК України до покарання призначеного ОСОБА_7 за цим вироком, суд частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 22.11.2016 року, та визначив йому остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі строком на 2 роки і 6 місяців.

Цим же вироком суд вирішив питання щодо речових доказів.

Як встановлено вироком суду, 08.09.2017 приблизно о 16 год. 30 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи в салоні тролейбусу № 28 за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська, 170, побачив потерпілого ОСОБА_9 , в якого з зовнішньої кишені куртки виглядав планшет марки «Impression Im PAD 5214». У цей час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, реалізуючи який, ОСОБА_7 підійшов до потерпілого ОСОБА_9 , витягнув з зовнішньої кишені куртки останнього планшет марки «Impression Im PAD 5214», який сховав до своєї сумки, тобто розпорядився викраденим майном на власний розсуд. Через деякий час після вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 був затриманий працівниками поліції.
Внаслідок вчиненого кримінального правопорушення, потерпілому ОСОБА_9 завдано матеріальної шкоди у розмірі 2000 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій, з урахуванням внесених під час її розгляду уточнень, проситьвирок Оболонського районного суду м. Києва від 27.12.2017 змінити та помякшити призначене йому покарання за ч. 2 ст. 185 КК України до 2-х років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 22.11.2016 року, визначити йому остаточне покарання у вигляді двох років одного місяця позбавлення волі.
Як зазначає ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі, при призначенні йому покарання, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що він добровільно видав працівникам правоохоронних органів викрадений планшет.
Під час судового слідства, суд поцікавився у потерпілого та його законного представника їх думкою з приводу призначення йому покарання, на що потерпілий та його законний представник відповіли, що на їх думку, можливо призначити йому, ОСОБА_7 , покарання не пов`язане з позбавленням волі, так як насильницьких дій по відношенню до потерпілого не було, а викрадене майно повернуто.

У зв`язку з цим, як вважає апелянт, можна було дійти висновку про призначення йому мінімального покарання. Однак, розуміючи, що йому не може бути призначене покарання менше ніж позбавлення волі строком на 2 роки, він погодився з думкою свого захисника, який просив у судових дебатах призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, приєднати частину не відбутого покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 22.11.2016 року у вигляді одного місяця, та визначити остаточне покарання у виді 2 років і одного місяця позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просив залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Так, висновки суду першої інстанції про доведеність виниОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненій повторно, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація дій ОСОБА_7 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданої обвинуваченим апеляційної скарги, а саме в межах призначеного йому покарання.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані, що характеризують особу обвинуваченого, зокрема те, що обвинувачений раніше судимий, не перебуває на обліку у лікаря нарколога, ніде не працює та не має джерела доходу, а також дані, що пом`якшують покарання останнього, визнавши обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.
З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції визнав правильним обрати йому покарання у виді позбавлення волі, оскільки менш суворий вид покарання буде недостатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Приймаючи до уваги наведені у вироку мотиви призначеного покарання, колегія суддів знаходить їх обґрунтованими та такими, що дозволяють зробити висновок про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі винного, а тому, незважаючи на доводи його апеляційної скарги, це покарання, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок суворості.
Зокрема, посилання обвинуваченого у скарзі на те, що суд першої інстанціїне взяв до уваги те, що він добровільно видав працівникам правоохоронних органів викрадений планшет; потерпілий та його законний представник не наполягали на призначенні йому покарання пов`язаного з позбавленням волі, не можуть свідчити про призначення йому явно несправедливого покарання, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, останній після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, внаслідок чого, відповідно до вимог ч. 4 ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Виходячи з вищенаведеного, а також вимог, передбачених ст.ст. 50, 65 КК України, в тому числі про те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, не вбачає законних підстав для зміни вироку та пом`якшення ОСОБА_7 призначеного покарання.

За таких обставин, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним вирок Оболонського районного суду м. Києва від 27 грудня 2017 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 27 грудня 2017 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 , залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/821/2018

Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_10

Доповідач - суддя ОСОБА_1