АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/790/1153/18 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції №638/9687/17
Категорія: ч.1 ст.190 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0002027 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Дзержинського районного суду міста Харкова від 8 грудня 2017 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 , -
В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком, затверджено угоду про примирення від 26 червня 2017 року між представником потерпілого Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_7 .
Визнано винним ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Макіївки Донецької області, громадянина України, із середньою освітою, пенсіонера, розлученого, раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , і мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України,
та призначено узгоджене сторонами покарання у виді штрафу в дохід держави у розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн.
Запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не обирався.
Долю речових доказів вирішено судом відповідно до ст.100 КПК України.
Згідно вироку, ОСОБА_7 , переслідуючи корисливу мету збагачення за рахунок державних коштів, 11.11.2014 року звернувся до Управління праці та соціального захисту населення у Дзержинському районі м. Харкова (на теперішній час Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району ХМР) за адресою: м. Харків, вул. Тобольська, 65, щодо оформлення щомісячної адресної допомоги для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово комунальних послуг особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, порядок отримання якої передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 505. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 власноручно заповнив бланк вказаної заяви, в якій, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки свого діяння та бажаючи їх настання, 11.11.2014 року умисно не повідомив відомості, котрі необхідно було вказати, оскільки вони виключають можливість надання відповідної допомоги, про те, що починаючи з 14.10.2014 року ОСОБА_7 мав відкритий депозитний банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк», на якому на момент подання вказаної заяви зберігались грошові кошти в сумі 50773,62 грн.
За рішенням УПСЗН Дзержинського району м. Харкова від 11.11.2014 року ОСОБА_7 у період часу з 11.11.2014 року по 09.05.2016 року було виплачено грошові кошти в сумі 10864,65 грн.
В ході проведення у 2016 році перевірки УПСЗН адміністрації Шевченківського району ХМР (у колишньому УПСЗН Дзержинського району м. Харкова) спеціалістами Державної фінансової інспекції в Харківській області було виявлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , при заповненні 11.11.2014 року заяви для призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, шляхом замовчування, не вказав про відкритий депозитний банківський рахунок, на якому зберігались грошові кошти у розмірі 50773,62 грн., чим спричинив матеріальну шкоду Державі, в особі УПСЗН адміністрації Шевченківського району ХМР на загальну суму 10864,65 грн.
В апеляційній скарзі заступник прокурора Харківської області ОСОБА_9 просить вирок районного суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, через м`якість, а також істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону; а кримінальне провадження направити до органу досудового розслідування для здійснення досудового розслідування в загальному порядку. Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу прокурор вказує на те, що відповідно до п.19 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» від 11.12.2015 року, у разі якщо до суду надійшла угода про примирення, однією зі сторін є юридична особа приватного права, створена державою, Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою, а також якщо одним із засновників юридичної особи приватного права є фізична чи (та) юридична особа, а іншим - держава, Автономна Республіка Крим чи територіальна громада, суд має відмовити у затвердженні угоди про примирення на підставі п.2 ч.7 ст.474 КПК України. Крім того, апелянт зазначає про те, що призначене покарання є занадто м`яким, оскільки розмір штрафу, який призначений оскаржуваним вироком на підставі угоди, є меншим, ніж фактичні збитки, що спричиненні державі внаслідок вчиненого злочину.
Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу прокурора в повному обсязі, а також думку обвинуваченого щодо законності і обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Переглядаючи оскаржуваний вирок, ухвалений на підставі угоди від 26 червня 2017 року про примирення між представником потерпілого та обвинуваченим, в межах апеляційних доводів прокурора, колегія суддів не може погодитися з їх обґрунтованістю. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.19 ( абз.2) Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» від 11.12.2015 року, у разі якщо до суду надійшла угода про примирення, однією зі сторін якої (потерпілим) є юридична особа публічного права та в змісті якої, незважаючи на визнання факту заподіяння винним юридичній особі майнової шкоди і визначення її розміру, замість встановлення строку її відшкодування наведено перелік дій, не пов`язаних із відшкодуванням шкоди, які підозрюваний чи обвинувачений зобов`язаний вчинити на користь потерпілого, або якщо розмір шкоди взагалі не визначено, суд має відмовити у затвердженні угоди про примирення на підставі п. 2 ч. 7 ст. 474 КПК України.
Згідно роз`яснень, що містяться у п.19 ( абз.3) цієї Постанови - аналогічне правило слід застосовувати і тоді, коли однією зі сторін угоди про примирення (потерпілим) є юридична особа приватного права, створена державою, Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою, а також якщо одним із засновників юридичної особи приватного права є фізична чи (та) юридична особа, а іншим - держава, Автономна Республіка Крим чи територіальна громада.
Зазначені роз`яснення, виходячи з їх фактичного змісту, стосуються окремих випадків застосування угод, укладених в першому випадку юридичною особою публічного права; а у другому - юридичною особою приватного права, що створена державою, Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою, але в обох випадках вони стосуються лише підстави, пов`язаної з не визначенням майнової шкоди та відсутністю переліку дій, які пов`язані з її відшкодуванням у змісті самої угоди, тобто, лише ця єдина підстава щодо невизначеності в розмірі та способах майнової шкоди обмежує укладання угод з юридичними особами публічного та приватного права.
Разом з цим, як вбачається з пред`явленого обвинувачення та фактичних обставин кримінального провадження, що встановленні судом першої інстанції, потерпілим у цьому провадженні є Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради, тобто юридична особа публічного права, що створена територіальною громадою, а тому посилання прокурора на п.19 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» від 11.12.2015 року є необґрунтованим та безпідставним, оскільки прокурором неправильно тлумачиться зміст обмежень, що містяться у пункті 19 цієї Постанови, оскільки УПСЗН Дзержинського району м. Харкова, як орган державної влади - не є юридичною особою приватного права, що створена державою, Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою, а обставини, що пов`язані з невизначеністю змісту угоди щодо відшкодування та певних дій які покладаються на обвинуваченого, взагалі відсутні. Водночас, абзац 1 п.19 цієї Постанови містить вичерпний перелік розділів Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за вчинення певних злочинів, до яких ст.190 КК України не входить, тобто знаходиться в розділі VI, якій не входить до зазначеного переліку.
Згідно змісту угоди (арк.23-24) передбачено наступне, що обвинувачений ОСОБА_7 до її укладення, а саме в ході досудового розслідування, заздалегідь, добровільно в повному обсязі відшкодував заподіяну шкоду потерпілому - УПСЗН Дзержинського району м. Харкова. А тому в даному випадку відсутні підстави вважати, що обмежують укладання угоди між потерпілим - УПСЗН Дзержинського району м. Харкова та обвинуваченим внаслідок примирення, оскільки згідно роз`яснень, що містяться в абзацах 1,2,3 п.19 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» від 11.12.2015 року, зазначена підстава для відмови у затвердженні угоди про примирення з посиланням на п. 2 ч. 7 ст. 474 КПК України.
Прокурором в його апеляційній скарзі (арк.40-43) фактично не зазначено в якій спосіб укладена угода суперечить вимогам закону, з яких підстав вона не відповідає інтересам суспільства, за яких умов угода порушує чиє-небудь права, свободи чи інтереси інших осіб, існування сумнівів в добровільності укладання угоди або фактичного примирення сторін, відомості щодо очевидної неможливості виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань, або відсутності фактичних підстав для визнання винуватості.
Більш того, прокурору, як апелянту, достовірно відомо з матеріалів кримінального провадження, що обвинуваченим повністю, добровільно відшкодована потерпілому завдана шкода від вчиненого злочину (арк.32), що стало підставою для укладення угоди про примирення між ОСОБА_7 та представником потерпілого (арк.23-25), а також об`єктивно встановлено судом першої інстанції.
Разом з цим, вказані обставини підтверджуються відомостями, що містяться в угоді про примирення від 26 червня 2017 року, що укладена між представником потерпілого ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_7 , а також зазначених в мотивувальній та резолютивній частинах оскаржуваного вироку суду першої інстанції.
Тобто, на момент ухвалення вироку на підставі угоди між потерпілим та обвинуваченим, суд правильно керувався положеннями статей 468, 469,475 КПК України та ухвалив вирок який відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства, а доводи прокурора про протилежне є безпідставними.
Крім того, колегія суддів не може погодитися з апеляційними доводами прокурора щодо необхідності скасування оскаржуваного вироку у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.394 КПК України, вирок суду першої інстанції на підставі угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним, обвинуваченим може бути оскаржений в апеляційному порядку прокурором виключно з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно з ч.3 ст. 469 КПК України угода не може бути укладена.
З огляду на викладене, апеляційні доводи прокурора, що викладені в його апеляційній скарзі, не містять будь-яких об`єктивних підстав для скасування оскаржуваного вироку, ухваленого на підставі угоди між обвинуваченим ОСОБА_7 та представником потерпілого Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради ОСОБА_8 . Інших обставин, які спростовують висновки суду першої інстанції, зазначених в оскаржуваному вироку, прокурором в своїй апеляційній скарзі не наведено, а також не надано під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим колегія суддів не може погодитися з обґрунтованістю апеляційних доводів прокурора, внаслідок чого належить відмовити в задоволенні його апеляційної скарги.
Поряд з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку на підставі угоди, не вбачається.
Керуючись ст.ст. 404; 405; 407 ч. 1 п. 1; 418; 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Дзержинського районного суду міста Харкова від 8 грудня 2017 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді

________________ ________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4