Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/2346/17
Провадження № 1-кп/480/259/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 грудня 2017 року м. Миколаїв
Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю:
прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000318, відносно :
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Зелена Кельменецького району Чернівецької області, громадянина України, українця, з середньою освітою, раніше не судимого, не одруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який з 12.08.2015 проходить військову службу за мобілізацією на посаді водія номера обслуги зенітного артилерійського відділення зенітного артилерійського взводу військової частини польова пошта НОМЕР_1 , у військовому званні старший солдат,-

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.408 КК України,
встановив:
12.08.2015 року громадянин ОСОБА_5 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України.

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 10.10.2015 № 256 старший солдат ОСОБА_5 зарахований до списків особового складу частини, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду номера обслуги кулеметного відділення кулеметного взводу роти вогневої підтримки зазначеної військової частини.

Згідно з наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 14.01.2016 № 14 старший солдат ОСОБА_5 призначений на посаду водія номера обслуги зенітного артилерійського відділення зенітного артилерійського взводу зазначеної військової частини.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Також, у ст. 1 Закону України «Про оборону України» надається визначення терміну особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З моменту видання виконувачем обов`язків Президента України Указу «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17.03.2014 на території України почав діяти особливий період, який тривав на момент вчинення ОСОБА_5 злочину.

Згідно п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби старшому солдату ОСОБА_5 достеменно було відомо, і до часу нез`явлення до військової частини останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Будучи військовослужбовцем, старший солдат ОСОБА_5 відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», був зобов`язаний дотримуватися загальних обов`язків військовослужбовців, своїх службових обов`язків, а також порядку звільнення з розташування військової частини.

Про порядок проходження військової служби старший солдат ОСОБА_5 достеменно було відомо, і до часу самовільного залишення військової частини останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Проте, старший солдат ОСОБА_5 , діючи в порушення вимог вищезазначених нормативних актів, вчинив умисний військовий злочин проти встановленого порядку несення військової служби.

25.01.2016 о 08 год. 00 хв. старший солдат ОСОБА_5 , діючи умисно, з метою ухилитися від виконання обов`язків з військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, самовільно залишив військову частину - польова пошта НОМЕР_1 у місці проведення табірного збору на 235 міжвидовому центрі підготовки підрозділів (село Михайлівка Миколаївського району, Миколаївської області) та перебував за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

Проте, 22.12.2017 о 08 год. 00 хв. старший солдат ОСОБА_5 , добровільно з`явився до військової прокуратури Миколаївського гарнізону ( АДРЕСА_2 ) чим повідомив про себе, як про військовослужбовця, який без поважних причин самовільно залишив військову частину, та в подальшому до військової частини польова пошта НОМЕР_1 так і не повернувся та до виконання службових обов`язків не приступив.

Вказані дії обвинуваченого, що виразились у дезертирстві, тобто самовільному залишенні військової частини з метою ухилитись від військової служби, вчиненому в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, кваліфікуються за ч.3 ст.408 КК України.
У судовому засіданні обвинувачений провину у вчиненні вказаного злочину визнав, суду пояснив, що покинув військову частину за власним рішенням через власну безглуздість. 22 грудня 2017 року він добровільно звернувся до військової прокуратури.
Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_5 свою вину визнав повністю, переконавшись у добровільності та істинності його позиції за згодою сторін, у відповідності до ст.348 КПК України, суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин справи, які ніким не оспорюються, та вважає можливим обмежити обсяг дослідження доказів допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують його особу.
При цьому суд з`ясував правильність розуміння обвинуваченим змісту цих обставин, з`ясував, чи не має сумнівів в добровільності його позиції, а також роз`яснив обвинуваченому, що він буде позбавлений права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку.
За таких обставин, суд вважає, що вина ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3ст.408 КК України і доведена у повному обсязі і його дії правильно кваліфіковані за ч.3 ст.408 КК України , як дезертирство - тобто самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, що воно відноситься до категорії тяжких злочинів, особу винного, що він раніше не судимий, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, щиро розкаявся, за місцем проходження військової служби характеризується посередньо, а також обставини, що пом`якшують покарання - визнання ним вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
На підставі викладеного, суд вважає за необхідне обрати ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі, передбачене ч.3 ст.408 КК України, яке буде йому необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Разом з тим, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, яке відноситься до злочинів середньої тяжкості, тяжких наслідків не настало, особу обвинуваченого, що він визнає себе винним, у скоєному кається, і тому суд приходить до висновку про можливість виправлення засудженого ОСОБА_5 без відбування ним покарання, застосувавши тим самим до нього вимоги ст.ст.75,76 КК України.
Судових витрат та речових доказів по справі не має.
Керуючись ст.ст. 369-371, 373-376, 392-393, 395 КПК України,суд -

засудив:
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.408 КК України та призначити йому покарання у вигляді 5 (п`ять ) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку 3 (трьох) років, не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до ст.76 КК України покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтись на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації.
Запобіжний захід ОСОБА_5 , до набрання вироком законної сили, не обирати.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Миколаївської області, шляхом подання апеляційної скарги через Миколаївський районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копію вироку прокурор та обвинувачений надається негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1

29.12.2017