АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/460/17 Справа № 710/2184/15-к Категорія: ст. 128 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 жовтня 2017 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченої в режимі

відеоконференції ОСОБА_7

захисника в режимі

відеоконференції ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українка, громадянка України, уродженка с. Іваньки, Маньківського району, Черкаської області, проживаюча в АДРЕСА_1 , раніше не судима,

визнана невинуватою та виправдана за ст. 128 КК України у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

в с т а н о в и л а :
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувалась в тому, що вона 19.04.2015 року, близько 01.00 години, знаходячись біля будинку культури с. Лебедин, Шполянського району, Черкаської області, в ході сварки, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, не маючи умислу на нанесення тілесних ушкоджень, однак передбачала можливість їх настання, легковажно розраховуючи на їх відвернення, схопила за волосся ОСОБА_9 та повалила її на землю, в результаті чого остання впала, вдарившись лівим плечовим суглобом об асфальтобетонне покриття на землі, отримавши при цьому тілесні ушкодження у вигляді осколкового перелому акроміального кінця лівої ключиці, які згідно висновку експерта № 181 від 21.09.2015 р. відносяться до категорії середньої тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я.

Дії ОСОБА_7 органами досудового розслідування кваліфіковані за ст. 128 КК України, як необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Вироком Городищенського районного суду Черкаської області ОСОБА_7 визнана невинуватою по пред`явленому обвинуваченню за ст. 128 КК України та виправдана відповідно до п. 2 ч.1 ст. 373 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок суду скасувати, як незаконний та необґрунтований, через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального правопорушення, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушенням вимог кримінального процесуального закону, та постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватою та засудити за ст. 128 КК України до покарання у виді 200 годин громадських робіт. В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції свій висновок про недоведеність вини ОСОБА_7 побудував на суперечливих, достатньо не перевірених доказах, яким не дав належної правової оцінки. В основу вироку поклав показання обвинуваченої, не давши при цьому оцінку показанням потерпілої та свідків в сукупності з іншими доказами у справі.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_6 , який підтримав подану прокурором у кримінальному провадженні апеляційну скаргу; думку потерпілої ОСОБА_9 , яка погодилася з апеляційною скаргою прокурора; думку обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти її задоволення, просили виправдувальний вирок суду залишити без змін, оскільки він є законним і обґрунтованим; повторно дослідивши матеріали кримінального провадження, в межах апеляційних вимог прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Статтею ст. 62 Конституції України гарантується, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

В п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 року, зазначено про недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Колегія суддів вважає, що районний суд виконав всі вимоги закону, а тому відсутні будь-які правові підстави для скасування виправдувального вироку.

Так, оцінивши досліджені у кримінальному провадженні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок, пославшись на п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, так як дійшов правильного висновку, що прокурором пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення в суді першої інстанції не доведено, та не надано безсумнівних доказів причетності ОСОБА_7 до спричинення необережного середньої тяжкості тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_9 , а припущення та сумніви щодо доведеності вини обвинуваченої слід тлумачити на її користь.

Вказана позиція викладена і у п. 146 справи «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року, де Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Так, на думку державного обвинувачення, вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення доводиться зібраними по справі доказами - матеріалами кримінального провадження №0000480, які надані суду, зокрема:

- даними протоколу допиту потерпілої ОСОБА_9 ;

- даними висновку експерта № 181 від 21.09.2015.

Крім того, на підтвердження пред`явленого обвинувачення, орган досудового розслідування послався на показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , та показання ОСОБА_7 , які вона давала в якості підозрюваної.

Колегія суддів вважає, що за результатами судового розгляду, суд першої інстанції правильно встановив те, що державним обвинуваченням не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою ОСОБА_7 .

Цей висновок суду ґрунтується на належних, допустимих, достовірних, а в сукупності достатніх доказах, досліджених під час судового розгляду.

Крім того, колегією суддів в порядку ч.3 ст. 404 КПК України проведено повторне часткове дослідження доказів, під час якого допитано:

- обвинувачену ОСОБА_7 , яка підтвердила показання, дані нею в суді першої інстанції, та пояснила, що 18.04.2015 року, після 22.00 години вона разом з подругами прийшла до клубу на дискотеку у с. Лебедин, Шполянського району. Близько 24.00 години у неї стався конфлікт з ОСОБА_9 на танцполі, оскільки вона з необережності штовхнула ліктем останню. Вийшовши з танцполу в коридор, вони закінчили сварку, після чого вона повернулася в приміщення клубу. Через деякий час вона вийшла на подвір`я клубу та присіла на лавку. Неподалік неї, в гурті з хлопцями серед яких був ОСОБА_13 , стояла ОСОБА_9 , яка показала їй непристойний жест і покликала до себе, вона підійшла до потерпілої і знову між ними виникла сварка, вони схопили одна одну за волосся та почали тягнути кожна на себе. Оскільки позаду ОСОБА_9 рельєф поверхні мав схил, то остання, потягнувши її за волосся на себе, почала падати на спину і, так як не відпускала її волосся, то й вона, впала разом з нею таким чином, що падіння ОСОБА_9 прийшлось на лівий бік спини, а вона впала зверху на потерпілу. При падінні та після нього вони обидві тримали одна одну за волосся. Ніяких інших ударів руками чи ногами вона ОСОБА_9 не завдавала. Їх розборонили хлопці і вона пішла додому, а про отриману потерпілою травму дізналася згодом.

- потерпілу ОСОБА_9 , яка підтвердила показання дані нею в суді першої інстанції, та пояснила, що 18.04.2015 вона перебувала в клубі, на дискотеці, в с. Лебедин Шполянського району. Між нею та ОСОБА_7 виник конфлікт, оскільки остання в ході танцю штовхала її. Потім вона вийшла на вулицю, через деякий час вийшла й ОСОБА_7 та показала їй середній палець руки. На її запитання що та хоче, ОСОБА_7 відповіла, що з`ясувати стосунки. Потім обвинувачена перша схопила її за волосся та потягнула на себе, а вона, в свою чергу схопила за волосся обвинувачену та потягнула на себе, позаду неї рельєф поверхні йшов на схил, вона оступилась та разом з обвинуваченою впала, вона - на спину, на лівий бік, а обвинувачена - на неї. Пояснила, що можливо втратила рівновагу, тому впала. Розборонив їх ОСОБА_13

- свідка ОСОБА_13 , який підтримав покази дані ним в суді першої інстанції та пояснив, що він разом з потерпілою ОСОБА_9 прийшли до клубу в с. Лебедин, Шполянського району Черкаської області на дискотеку. Він не був свідком того, коли розпочалася сварка між потерпілою та обвинуваченою на танцполі. Коли вони перебували на подвір`ї, на вулицю також вийшла ОСОБА_7 та на відстані приблизно 10 метрів від них присіла на лавці. ОСОБА_9 позвала до себе ОСОБА_7 і в них зав`язалась сварка, вони схватили одна одну за волосся та вперлися лобами, почали тягати одна одну за волосся, рухаючись в бік, оскільки мінявся рельєф і далі йшла низина, то вони впали та скотилися до низу, тримаючи одна одну за волосся. Він їх розбороняв.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції правомірно поклав в обґрунтування судового рішення показання свідка ОСОБА_13 , який був безпосереднім свідком даної події та, які він безпосередньо давав під час судового засідання, оскільки вони є послідовними, узгоджуються між собою та з показаннями, як обвинуваченої ОСОБА_7 , так і потерпілої ОСОБА_9 , та з іншими матеріалами кримінального провадження, так як згідно ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, і не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Що стосується показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , то на думку колегії суддів вони за своїм змістом носять інформативний характер, оскільки безпосередніми очевидцями обставин, які відбувалися на подвір`ї між обвинуваченою ОСОБА_7 та потерпілою ОСОБА_9 , вони не були. Свідку ОСОБА_12 про обставини події було відомо зі слів потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_14 , а свідок ОСОБА_14 , пояснював, що за подією спостерігав періодично, на певній відстані та самого моменту падіння потерпілої з обвинуваченою він не бачив.

Згідно висновку експерта № 181 від 21.09.2015 року, у ОСОБА_9 мають місце ушкодження у вигляді осколкового перелому акроміального кінця лівої ключиці, по ступеню тяжкості дані тілесні ушкодження відносяться до категорії середньої тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я. Вказане тілесне ушкодження могло утворитися як від удару ногою, так і при падінні потерпілої з положення стоячи на тверду поверхню землі на лівий плечовий суглоб ( а.с. 70).

Відповідно до ст. 128 КК України, необережне тілесне ушкодження тягне кримінальну відповідальність за умови, якщо були заподіяні тяжкі або середньої тяжкості тілесні ушкодження.

З об`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 128 КК України, характеризується: 1) дією або бездіяльністю у виді посягання на здоров`я іншої людини; 2) наслідками у виді спричинення тяжких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень; 3) причинним зв`язком між вказаними діяннями та наслідками.

З обвинувального акта вбачається, що орган досудового розслідування вважає, що ОСОБА_7 заподіяла ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесне ушкодження внаслідок злочинної самовпевненості, оскільки вона передбачала можливість настання тілесних ушкоджень, але легковажно розраховувала на їх відвернення.

Злочинна самовпевненість має місце тоді, коли винний передбачає можливість настання зазначеної шкоди, але легковажно розраховує на її відвернення. При цьому, має бути розрахунок на конкретні обставини, які, на думку винного, перешкодять настанню злочинного наслідку. Цей розрахунок об`єктивно виявляється легковажним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що в діях ОСОБА_7 немає складу злочину, передбаченого ст. 128 КК України, оскільки, відсутня суб`єктивна сторона злочину - злочинна самовпевненість, інкримінована стороною обвинувачення та обов`язкова ознака об`єктивної сторони - причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_7 та отриманими потерпілою ОСОБА_9 тілесними ушкодженнями. При цьому, відсутність хоча б одного елементу складу злочину свідчить про те, що дії (бездіяльність) особи, поведінка якої оцінюється у даному конкретному випадку, не є злочином.

Судом першої інстанції встановлено, що потерпіла ОСОБА_9 , тримаючи обвинувачену за волосся, впала разом з нею, саме внаслідок своїх необережних дій, так як, намагаючись потягнути ОСОБА_7 за волосся, з метою спричинення їй фізичного болю, не розрахувала свою силу та рельєф місцевості на подвір`ї клубу. В свою чергу обвинувачена ОСОБА_7 , беручи за волосся ОСОБА_9 , не передбачала можливості настання зазначеної шкоди у вигляді тілесних ушкоджень, отриманих потерпілою, та при таких обставинах була позбавлена можливості відвернути падіння, оскільки воно відбулось поза її волею. З вказаним висновком районного суду погоджується і суд апеляційної інстанції.

Посилання прокурора на те, що суд першої інстанції не надав належну оцінку показанням потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та обвинуваченої ОСОБА_7 , як таким, що містять між собою суперечності, є безпідставними, оскільки судом першої інстанції при постановленні вироку зазначеним показання була надана оцінка відповідно до ст.. 94 КПК України, з точки зору їх належності, достовірності та допустимості та взаємозв`язку з сукупністю зібраних доказів у провадженні.

Доводи прокурора щодо безпідставного посилання районного суду на зміну рельєфу асфальтобетонного покриття, що стало причиною падіння потерпілої ОСОБА_9 , є необгрунтованими та такими, що не узгоджуються з матеріалами провадження та спростовуються показаннями обвинуваченої ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_13 , які підтвердили вказану обставину та пояснювали, що місцем, на якому відбулось падіння ОСОБА_15 та ОСОБА_9 , було з асфальтобетонним покриттям, рельєф якого мав схил.

З огляду на викладене, дотримуючись принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не знаходить підстав, зазначених у ст. 420 КПК України, для скасування вироку суду першої інстанції і ухвалення нового вироку, а тому апеляційну скаргу прокурора залишає без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін, оскільки виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 є законним і обґрунтованим.

Керуючись ст. 404, ч.1 п.1 ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :
Вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :