АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/12/17 Справа № 708/120/15-к Категорія: ч.2 ст.185 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 грудня 2017 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

з участю прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

захисника

потерпілого ОСОБА_9

ОСОБА_10

ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 та ОСОБА_11 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 23 березня 2015 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженого в м. Київ, проживаючого без реєстрації в АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня, розлученого, офіційно непрацюючого, раніше неодноразово судимого, останній раз 28.03.2012р. Томашпільським районним судом Вінницької області за ч.2 та ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, 19.08.2014р. на підставі ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 11.08.2014р. звільнений умовно-достроково від відбування покарання з невідбутим строком покарання 1 рік 2 місяці 26 днів,

визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, виправдано його у зв`язку з відсутністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення, провадження у справі закрито.

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_9 обвинувачувався в тому, що він, будучи раніше засудженим 28.03.2012р. Томашпільським районним судом Вінницької області зач.2 та ч.З ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, 19.08.201 на підставі ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 11.08.2014р. звільнений умовно-достроково від відбування покарання з невідбутим строком покарання 1 рік 2місяці 26дні на шлях виправлення не став, та повторно, 07.01.2015р. шляхом вільного доступу, таємно, з корисливих мотивів викрав із житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , масляний радіатор вартістю 350грн. та металевий візок на одному колесі, вартістю 250грн., що знаходився в приміщенні сараю вказаного домоволодіння, чим завдав потерпілій ОСОБА_11 матеріальних збитків на суму 600грн.

Крім цього, ОСОБА_9 обвинувачувався в тому, що він повторно, 09.01.2015р. шляхом вільного доступу, таємно з корисливих мотивів викрав із житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , конвектор електричний вартістю 400грн., чим завдав потерпілій ОСОБА_11 матеріальних збитків на вказану суму.

Крім цього, ОСОБА_9 обвинувачувався в тому, що він повторно, 10.01.2015р. шляхом вільного доступу, таємно з корисливих мотивів викрав із житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , плиторіз вартістю 80гр електродриль вартістю 200грн., чим завдав потерпілій ОСОБА_11 матеріальних збитків на суму 280грн.

Вказані дії ОСОБА_9 органами досудового розслідування кваліфіковано за ч.2 ст.185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 23 березня 2015 року визнано невинуватим ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, і виправдано його у зв`язку з відсутністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення, провадження по справі було закрито.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, прокурор подав апеляцію, у якій просив вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 23 березня 2015 року скасувати, повторно дослідити обставини, встановлені під час розгляду кримінального провадження судом, в ході чого допитати потерпілу ОСОБА_13 та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , дослідити письмові докази, що містяться в матеріалах кримінального провадження та постановити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначити покарання за вчинення вказаного злочину у вигляді 2 років позбавлення волі, на підставі ч.1 ст. 71 КК України до призначеного покарання за попереднім вироком Томашпільського районного суду Вінницької області від 28 березня 2012 року і остаточно до відбування призначити покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотним порушенням судом вимог кримінального та процесуального законодавства

Також, не погоджуючись з вироком місцевого суду, потерпіла ОСОБА_11 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 23 березня 2015 року та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, посилаючись на те, що суд 1 інстанції дійшов хибного висновку про цивільний та сімейний характер правовідносин, що виникли між обвинуваченим та потерпілою в процесі викрадення майна.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та просив задовольнити її в повному обсязі, потерпілої, яка підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити в повному обсязі, пояснення обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг прокурора і потерпілої, колегія судді вважає, що вони не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК України, суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За правилами ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Даних положень наведеного вище кримінального процесуального закону місцевий суд дотримався повністю.

Так, висновки суду 1 інстанції про невинуватість ОСОБА_9 у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, на підставі зібраних у провадженні доказів у їх сукупності та взаємозв`язку є обґрунтованими.

При цьому, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку про недоведеність факту вчинення обвинуваченим інкримінованого йому злочину та необхідністю виправдати ОСОБА_9 у зв`язку з відсутністю в його діянні складу інкримінованого кримінального правопорушення, вмотивовано послався на те, що обвинувачення ОСОБА_9 , сформульовано на припущеннях, у обвинувальному акті та в наданих прокурором доказах відсутні будь-які дані, які б конкретизували та ідентифікували майно, про викрадення якого вказано в обвинувальному акті, а саме: немає будь-яких даних про марку, модель, рік випуску викрадених речей, їх колір, не встановлено вартість майна, яка повинна бути підтверджена висновками експерта, тобто не доведено предмет злочину; критично оцінив показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 з приводу належності потерпілій майна, що вказане в обвинувальному акті, та щодо періодів (років) придбання майна; неналежним доказом по справі протокол проведення слідчого експерименту, оскільки у вступній частині протоколу вказано, що слідчий експеримент проводився з участю підозрюваного ОСОБА_9 (без захисника), а далі по тексту протоколу відсутні підписи обвинуваченого та його захисника, у кінці протокол підписаний не обвинуваченим, а потерпілою, яка зазначена учасником слідчого експерименту, таким чином у протоколі відсутні будь-які дані про те, що обвинувачений ознайомлений із вказаним протоколом, що обвинуваченому надавалась можливість зробити у протоколі відповідні зауваження, висловити незгоду, тощо, однак, потерпіла ОСОБА_11 підписала протокол, хоча не являлась учасником слідчого експерименту.

Також, суд 1 інстанції вмотивовано послався на те, що між обвинуваченим ОСОБА_9 та потерпілою ОСОБА_13 виникли сімейні та цивільні правовідносини з приводу володіння, користування та розпорядження майном подружжя. ОСОБА_9 , як чоловік потерпілої, вільно проживав у її будинку, мав вільний доступ до майна, що знаходилося в будинку, володів та користувався вказаним майном, міг ним розпорядитись. До того ж, ОСОБА_9 не заперечує той факт, що він дійсно показував на місці в будинку по АДРЕСА_1 , де саме він брав радіатор, електродриль, плиткоріз, конвектор, металевий візок, однак обвинувачений заперечує, що він викрадав вказані речі.

Крім того, судом 1 інстанції надано належну оцінку недоведеності обставині, що зазначене в обвинувальному акті майно набуде потерпілою до шлюбу з обвинуваченим, тобто, що вказане майно є особистою приватною власністю ОСОБА_11 , так як із досліджених доказів вбачається, що вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_18 та належних доказів, які б спростовували дану обставину, до суду не надано. Питання про право спільної сумісної власності подружжя врегульовані, зокрема, Главою 8 Розділу II Сімейного кодексу України.

Таким чином, судом надано належну оцінку обставинам справи та враховано, що незалежно від того, чи є вищевказане майно особистою приватною власністю потерпілої чи є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_18 (що встановлено в судовому засіданні), у разі відчуження обвинуваченим ОСОБА_9 вказаного майна без згоди дружини ОСОБА_11 складу злочину (крадіжки) у діях ОСОБА_9 не виникає. У разі, якщо потерпіла вважає вказане майно своєю приватною власністю і не надавала згоди своєму чоловікові ОСОБА_9 на відчуження вказаного майна, вона має право в цивільно-правовому порядку вимагати від ОСОБА_9 відшкодувати їй вартість відчуженого майна, в т.ч. звернутися в позовному порядку до суду за захистом свого права. Тобто між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , як подружжям, виникли сімейні та цивільно-правові відносини.

За таких обставин немає підстав вважати, що висновки суду 1 інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.

Правильно встановивши всі обставини справи, місцевий суд прийшов до вірного висновку про недоведеність факту вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому злочину та необхідністю виправдати ОСОБА_9 у зв`язку з відсутністю в його діянні складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Доводи прокурора та потерпілої ОСОБА_11 про те, що оскаржуване рішення прийнято лише за результатами оцінки показів самого обвинуваченого, які він у судовому засіданні змінив, судом безпідставно критично оцінено покази свідків з приводу належності потерпілій майна та періодів (років) придбання майна, його справжнього власника, не врахував того, що для обвинуваченого це майно є чужим, він заволодів ним таємно, всупереч волі законного власника, факт придбання потерпілою майна задовго до знайомства з обвинуваченим в судовому засіданні доведений, є необґрунтованими, оскільки вбачається, що майно, яке зазначене в обвинувальному акті, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_18 , належних доказів, які б спростовували дану обставину, до суду не надано.

Крім того, показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 з приводу належності потерпілій майна та періодів (років) придбання майна не можуть бути врахованими судом, так як не встановлено достовірної дати/року придбання майна, тим більше у разі наявності спору щодо цих питань, повинні підтверджуватися відповідними чеками, квитанціями, накладними, техпаспортами на товар, договорами, довідками, свідоцтвами. З досліджених як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду довідок ФОП ОСОБА_19 (а.с. 56, 57, 62, 63, 68) вбачається відсутність будь-яких ідентифікуючих ознак майна, яке вміняється як викрадене ОСОБА_9 . Крім того, не зазначено чи є уповноваженим ФОП ОСОБА_19 надавати оціночну вартість викраденого.

При цьому, на думку колегії суддів, не вказують на підтвердження вини ОСОБА_9 у викраденні майна дані протоколу про проведення слідчого експерименту з ОСОБА_9 (а.с. 81-82), оскільки даним документом підтверджується лише його обізнаність про наявність речей, що йому інкримінується, як викрадені, а не належність одному із колишніх подружжя (обвинуваченого чи потерпілої).

Таким чином, викладені у вироку мотиви про недоведеність факту вчинення інкримінованого ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч.2 чт.185 КК України, виправдання його у зв`язку з відсутністю в його діянні складу інкримінованого кримінального правопорушення, є обґрунтованими та законними.

Ураховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним і обґрунтованим та підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги прокурора та потерпілої - без задоволення.

На підставі вищевикладеного та керуючись, ст. ст. 404, 405, 407 КПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 та потерпілої ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 23 березня 2015 року відносно ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. Для особи, яка перебуває під вартою, строк на оскарження обчислюється з моменту вручення їй копії ухвали суду.

Головуючий :

Судді :