Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/703/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 122 (102) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.11.2017 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

законного представника неповнолітнього ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому кримінальне провадження №0000054 за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Устинівського районного суду Кіровоградської області від 02 серпня 2017 року, яким
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Устинівка, Кіровоградської області, українця, громадянина України, студента ІІІ курсу Новобузького коледжу Національного аграрного університету, не одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на 1 рік 6 місяців.

На підставі ст.ст.75,104 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч.1 ст.76 КК України покладено на засудженого ОСОБА_9 обов`язки: повідомляти органи пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання; періодично з`являтися для реєстрації в органи пробації.

Відмовлено у клопотанні обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника адвоката ОСОБА_7 про звільнення неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 , від кримінальної відповідальності.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 відшкодування матеріальної шкоди в сумі 5415 (п`ять тисяч чотириста п`ятнадцять) грн. 17 коп.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь Кіровоградської обласної лікарні витрати, понесені на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину в сумі 6581 (шість тисяч п`ятсот вісімдесят одна) грн. 44 коп.

ВСТАНОВИЛА:
Вироком суду неповнолітній ОСОБА_9 визнаний винним та засуджений за те, що він 26 березня 2017 року приблизно о 01.00 годині, біля входу до торгівельного закладу «Аннушка» по вул. О. Мазуренка, смт. Устинівка, Кіровоградської області, під час сварки на побутовому ґрунті з ОСОБА_10 , умисно, рукою наніс ОСОБА_10 удар в область обличчя, згідно висновку судово-медичної експертизи №68 від 15 червня 2017 року та судово-медичної експертизи за №114 від 21 червня 2017 року причинив потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді: синець навколо очної ділянки зліва, багато уламковий перелом передньої внутрішньої та задньозовнішної стінок лівої верхньощелепної пазухи, оскольчатий вдавлений перелом зовнішньої стінки лівої орбіти з входженням кісткового уламка в порожнину орбіти, перелом зовнішньої стінки ячейок решітчастої кістки зліва, перелом лівої акулової кістки, перелом кісток носа, чим вчинив умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я більше ніж на 21 день.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 , не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого просить вирок районного суду змінити.

Неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 визнати винуватим за ч.1 ст. 122 КК України та на підставі ч.1 ст. 105 КК України звільнити його від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді передачі під нагляд батькові строком на 1 рік.

Стягнути з неповнолітнього ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 2634.60 грн. та моральну шкоду в сумі 2000 грн.

Захисник не оспорює кваліфікацію дій неповнолітнього ОСОБА_9 , оскільки саме від його дій були спричиненні потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження. Проте, захисник не погоджується з деякими обставинами кримінального правопорушення, які на кваліфікацію дій неповнолітнього ОСОБА_9 не впливають, тому саме ті обставини, які повідомив потерпілий ОСОБА_10 , за яких йому були спричиненні тілесні ушкодження, сам ОСОБА_9 , в силу свого віку не визнавав та свою провину визнав частково, хоча і не заперечував самого факту спричинення, саме ним потерпілому тілесних ушкоджень, але за інших обставин - внаслідок протиправної поведінки потерпілого у відношенні дівчини з якою перебував ОСОБА_9 .

Разом з цим, суд приймаючи рішення про визнання винним і призначенні покарання неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_9 за ч.1 ст.122 КК України, та відмовляючи у задоволенні клопотання сторони захисту про звільнення неповнолітнього ОСОБА_9 на підставі ч.1 ст.105 КК України від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру, як передача під нагляд батькові, не в повній мірі дотримався вимог зазначених у роз`ясненнях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику здійснення судами кримінального провадження щодо неповнолітніх" № 223 від 16.01.2017 року. Відповідно до п. 13,14, 15, 16 вказаних роз`яснень, суд ухвалює судове рішення щодо неповнолітнього, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, встановленого у ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, відповідно до положень глави 29 КПК та розділу XI КК України. Судам необхідно зважати, що при постановленні вироку щодо неповнолітньої особи вони повинні суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості покарання. Суд має максимально індивідуалізувати покарання, призначаючи його конкретній неповнолітній особі за конкретне кримінальне правопорушення. Вважаючи, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд відповідно до положень ч. 3 ст. 337 КПК України має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження, погіршення становища особи за ініціативою суду не допускається.

Оскільки відповідно до вимог ч.1, 2 ст. 105 КК України неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановленім вироку не потребує застосування покарання. У цьому разі суд застосовує до неповнолітнього примусові заходи виховного характеру передбачені вищевказаною нормою права.

На думку апелянта, відмовляючи в задоволенні клопотання сторони захисту, суд вищевказаних приписів не в повній мірі дотримався та не врахував думку органу у справах дітей, яка охарактеризувала ОСОБА_9 з лише позитивної сторони.

Крім того, суд першої інстанції задовольняючи позов потерпілого про відшкодування матеріальної шкоди, згідно товарних чеків не врахував, що до складу цих витрат включені добровільні благодійні внески потерпілого ОСОБА_10 в сумі 1425 грн., витрати на придбання ліків у період з 26 по 30.03.2017 року без призначення лікаря, у той час коли на потерпілий на лікуванні не перебував в сумі 386.77 грн. (товарні чеки на суму 59.70+39+193.88+94.19) та витрати в сумі 750 грн. МЗКТ головного мозку, які лікарем не призначались, а тому в розумінні вимог ст.ст. 22 та 1166 ЦК України не можуть вважатись збитками та майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню винною особою.

Стягнута з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 матеріальна шкоди у вигляді придбання ліків за товарними чеками у період лікування останнього в Кіровоградській обласній лікарні протягом з 30.03 по 11.04.2017 року в сумі 2634.60 грн., сторона захисту визнає і вказану суму не оспорює, оскільки вказані витрати були здійснені за призначенням лікаря і вважаються збитками.

Крім того захисник зазначає, що моральна шкода у кримінальному проваджені може полягати, зокрема порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, і настанні інших негативних наслідків, приниженні честі, гідності. А тому, оскільки діями неповнолітнього ОСОБА_9 дійсно було завдано потерпілому ОСОБА_10 моральних страждань, проте розмір таких страждань стягнутих судом, не відповідає вимогам закону і повинен бути зменшений до 2000 грн.

Заслухавши суддю доповідача, захисника-адвоката ОСОБА_7 , законного представника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, яка заперечила щодо задоволення вимог апеляційної скарги та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до положень частини 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні, перевірених у судовому засіданні та наведених у вироку доказах, яким суд дав всебічну та об`єктивну оцінку.

Зважаючи на те, що доведеність вини та кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 ніким з учасників судового розгляду не оспорюється в тому числі і самим обвинуваченим, колегія суддів не надає юридичної оцінки доказам у кримінальному провадженні, та вважає його вину доведеною, а кваліфікацію його дій, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто, умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя в момент заподіяння, і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, тобто, кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України - правильною.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.
Як вбачається з вироку, обґрунтовуючи висновок щодо виду та міри призначеного ОСОБА_9 покарання, районний суд у повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є злочином середньої тяжкості, особу обвинуваченого ОСОБА_9 , по кримінальному провадженню характеризується посередньо, виховується в сім`ї, в складі батька та матері, на обліку в кримінальній поліції в справах дітей не перебуває, правопорушень не вчиняв, не хворіє, на обліку в медичному закладі не перебуває, навчається. Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого є те, що він раніше не судимий, вчинення злочину неповнолітнім. Обставини, які обтяжують покарання відсутні.

За вказаних обставин, на думку колегії суддів районний суд прийшов до правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_9 можливе без ізоляції його від суспільства та можливість призначення йому покарання, із застосуванням ст.75, 104 КК України, звільнивши його від відбування покарання встановивши іспитовий строк.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 щодо недотримання судом першої інстанції приписів ст. 105КК України та роз`яснень, які містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику здійснення судами кримінального провадження щодо неповнолітніх" №223-66/0/4-17 від 16.01.2017 року, у зв`язку з чим безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про звільнення неповнолітнього ОСОБА_9 від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру, а саме передача під нагляд батькові, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог частини 1 ст. 105 КК України неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого каяття та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання. У цьому разі суд застосовує до неповнолітнього один із перелічених в даній статті видів примусового заходу виховного характеру визначений ч. 2 ст. 105 КК України.

Аналізуючи вищевказану норму закону, можна прийти до висновку, що звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру є специфічним заходом, який застосовується щодо неповнолітніх. А застосування примусових заходів виховного характеру допускається за наявності сукупності низки умов: неповноліття особи; вчинення нею злочину невеликої або середньої тяжкості, щире розкаяння і подальша бездоганна поведінка, на які можуть зокрема вказувати: допомога потерпілому як одразу ж після посягання, так і згодом; добровільне і повне усунення шкоди, заподіяної злочином; утримання інших учасників посягання від його продовження або повторення; з`явлення із зізнанням до органів влади; викриття співучасників; правдиві показання, дані в ході досудового слідства і судового розгляду справи; добросовісне ставлення до праці чи навчання; дотримання правил поведінки в громадських місцях та в побуті. Відповідні дії мають бути не вимушеними чи епізодичними, а свідчити про певну лінію поведінки неповнолітнього в період після вчинення злочину, його намагання спокутувати вину, виправитися.

На підставі таких об`єктивних даних суд може визнати, що неповнолітній на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання, однак до нього слід застосовувати примусові заходи виховного характеру. У такому разі суд визначає покарання, встановлює його вид і розмір і постановляє про звільнення від покарання на підставі ст. 105 КК України. Одночасно суд призначає вид примусового заходу виховного характеру, який має бути застосовано щодо неповнолітнього, визначає його зміст (обов`язки, які покладаються на неповнолітнього, тривалість застосування заходів).

Звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру - це право суду. Водночас суд, за наявності формальних підстав (вік підсудного та ступінь тяжкості вчиненого злочину), повинен обговорювати можливість застосування щодо неповнолітнього звільнення від покарання із застосуванням Примусових заходів виховного характеру.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, клопотання сторони захисту про звільнення неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 було розглянуто та відмовлено у його задоволенні. Мотиви прийнятого судом рішення докладно викладено у вироку. З вказаним рішенням погоджується і колегія суддів.

Так зокрема, в суді першої інстанції не встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 надавав допомогу потерпілому, як одразу, так і після вчинення злочину, не надавав добровільної допомоги щодо усунення заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди. Тобто в діях неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 в період після вчинення злочину та під час досудового слідства і судового розгляду кримінального провадження відсутні будь-які дії щодо намагання спокутувати вину перед потерпілим і довести своє виправлення. Не встановлено вказаних обставин і під час перегляду вироку судом апеляційної інстанції.

Крім того, відповідно до а.4 п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 15.05.2006 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» ,зазначено, що строк нагляду, передбаченого п.3 ч.2 ст. 105 КК України, суд встановлює з урахуванням конкретних обставин справи та мети виправлення неповнолітнього. Як свідчить практика, цей нагляд має здійснюватись, як правило, не менше одного року, оскільки за коротшого строку він буде малоефективним (але не довше, ніж до досягнення особою повноліття).

На час ухвалення вироку районного суду неповнолітній обвинувачений ОСОБА_9 мав повних 17 років 9 місяців. Вказана обставина також унеможливлює застосування до нього такого примусового заходу виховного характеру, як передача неповнолітнього під нагляд батьків, оскільки повноліття ОСОБА_9 досягне через 3 місяці. Тобто призначивши примусовий захід виховного характеру передавши неповнолітнього під нагляд батька, не буде досягнуто мети вказаного заходу, оскільки за час 3 місяці, він буде малоефективним.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги апеляційної скарги захисника щодо звільнення неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 на підставі ч.1 ст. 105 КК України від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді передачі під нагляд батькові строком на 1 рік, не підлягає задоволенню.

Частинами 1,2 ст.1179 ЦК України передбачено, що я кщо злочин вчинено малолітньою або неповнолітньою особою, витрати на лікування потерпілого відшкодовуються особами, визначеними статтями 1178 і 1179 цього Кодексу. Неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов`язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини.

Цивільний позов потерпілого про стягнення з обвинуваченого на його користь матеріальної та моральної шкоди, вирішений судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 128, 129 КПК України, рішення суду першої інстанції також відповідає положенням ЦК України щодо відшкодування завданої шкоди та роз`ясненням п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» від 31 березня 1989 року за №3 та постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судове рішення в цій частині є обґрунтованим, вмотивованим і відповідає принципам розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги захисника, що суд першої інстанції безпідставно врахував в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди потерпілому, грошові кошти витрачені на придбання ліків згідно товарних чеків до 30.03.2017 року, є необґрунтованими.

Так неповнолітнім обвинуваченим ОСОБА_9 злочин вчинений відносно потерпілого 26.03.2017 року. Додані товарні чеки на придбання ліків та послуг надані потерпілим в обґрунтування позовних вимог, датовані починаючи з 27.03.2017 року. Як убачається з звукозапису, необхідність та обґрунтованість витрат зроблених потерпілим для відновлення свого здоров`я, шкода якому заподіяна в наслідок неправомірних дій обвинуваченого, судом першої інстанції з`ясована у повному обсязі. У даному випадку необхідність зроблених потерпілим витрат саме після вчинення відносно нього злочину, у колегії суддів сумніву не викликає.

Крім того, при визначенні розміру грошового стягнення в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, суд першої інстанції у повній мірі врахував характер і тривалість страждань потерпілого. Керуючись принципом розумності та справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_8 на користь потерпілого відшкодування моральної шкоди в сумі 10 тисяч гривень, оскільки саме у такій сумі вона у сукупності відповідатиме характеру і обсягу спричинених страждань, як були заподіяні обвинуваченим та не призведе до безпідставного збагачення, а тільки компенсує завдану потерпілому моральну шкоду.

Вимоги апеляційної скарги захисника щодо необхідності зменшення суми, та її стягнення саме з неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 , не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки за відсутності у неповнолітнього майна та особистого доходу, районний суд відповідно до вимог закону правильно поклав обов`язки з відшкодування завданих злочином на батька неповнолітнього обвинуваченого.

Оскільки в апеляційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування явної невідповідності призначеного покарання та вирішення цивільного позову потерпілого, апеляційна скарга, задоволенню не підлягає, а тому колегія суддів вирок суду першої інстанції залишає без змін.

Керуючись ст. ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення.
Вирок Устинівського районного суду Кіровоградської області від 02 серпня 2017 року, стосовно ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4