Справа № 467/1174/17
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08.12.2017 року смт. Арбузинка

Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

потерпілої ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000351 від 02 серпня 2017 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України,-

ВСТАНОВИВ :

В провадження Арбузинського районного суду Миколаївської області надійшов обвинувальний акт № 0000351 від 02 серпня 2017 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України.

В судовому засіданні потерпіла звернулась до суду з клопотанням про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою від обвинувачення, мотивуючи тим, що вона знайшла спільну мову з обвинуваченою та помирилась з нею.

Обвинувачена проти задоволення клопотання не заперечувала, погодилась на закриття порушеного відносно неї кримінального провадження, однак чи розуміє вона суть висунутого їй прокурором обвинувачення впевнено пояснити суду не могла.

Прокурор в судовому засіданні пояснила, що обвинувальний акт відповідає вимогам закону, підтримала клопотання потерпілої та просила суд закрити кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України, як таке, що виступає у формі приватного обвинувачення.

На запитання суду щодо можливості призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта прокурор вказала на доцільність розгляду клопотання потерпілої.

Заслухавши позиції сторони обвинувачення та захисту, перевіривши доводи заявленого потерпілою клопотання, а обвинувальний акт на відповідність вимогам кримінального процесуального закону, суд прийшов до такого.

Згідно вимог п.5 ч.2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Як передбачено п. 13 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Частина 1 статті 337 КПК України визначає, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до ч.4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим устатті 291 цього Кодексу.

Статтею 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Так, прокурор висунув ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 162 КК України, а саме : у незаконному проникненні до подвір`я домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 .

Закріплюючи конструкцію ч.1 ст. 162 КК України, законодавець визначив, що з об`єктивної сторони порушення недоторканості житла, серед іншого, може виразитись як у незаконному проникненні до житла, так і незаконному проникненні до іншого володіння особи.

У абзаці шостому пункту 22 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009 року Верховний суд України роз`яснив, що під житлом потрібно розуміти приміщення, призначене для постійного або тимчасового проживання людей (будинок, квартира, дача, номер у готелі, тощо). До житла прирівнюються також ті його частини, в яких може зберігатись майно (балкон, веранда, комора, тощо), за винятком господарських приміщень, не пов`язаних безпосередньо з житлом (гараж, сарай, тощо).

До іншого володіння особи належать транспортні засоби, земельні ділянки, гаражі, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого чи іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи (постанова Верховного суду України від 24 березня 2016 року).

Між тим, із обвинувального акта вбачається, що відповідно до встановлених досудовим розслідуванням фактичних обставин ОСОБА_4 проникла до подвір`я домоволодіння, в якому проживає та яким користується потерпіла.

Відповідно до встановлених фактичних обставин, прокурор висунув ОСОБА_4 обвинувачення у незаконному проникненні до подвір`я домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , яким користується та проживає ОСОБА_5 .

В той же час дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковано як незаконне проникнення до житла.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що зміст встановлених досудовим розслідуванням фактичних обставин кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 162 КК України не збігається з правовою кваліфікацією дій обвинуваченої.

Крім того, згідно пунктів 1,2 частини першої статті 91 КПК України обставинами, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, серед іншого, є :

1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого (ч.1 ст. 92 КПК України).

Однак, в обвинувальному акті не розкрито такої складової об`єктивної сторони кримінального правопорушення (злочину), як спосіб його вчинення.

Не вбачається з обвинувального акта і необхідних ознак суб`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення (злочину), зокрема, не вказано ні форми вини, ні мотиву, ні мети вчинення нею кримінального правопорушення.

За вимогами кримінального процесуального закону формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, наслідки та інші дані, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Таким чином, обвинувачений має право знати, у чому він обвинувачується, а тому обвинувальний акт повинен бути конкретним за своїм змістом. Неконкретність обвинувального акта порушує право особи на захист.

Однак такі дані не відображені ні у викладених фактичних обставинах, які сторона обвинувачення вважає встановленими, ні в формулюванні висунутого обвинувачення, що суперечить вимогам закону та практиці Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у справі "Абрамян проти Росії" від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню "обвинувачення" особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі "Камасінскі проти Австрії" № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п.52).
За такого, суд констатує, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000351 від 02 серпня 2017 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України, однозначно не відповідає вимогам КПК України.

У цій ситуації суд не погоджується з позицією прокурора щодо необхідності розгляду клопотання потерпілої про закриття кримінального провадження і позбавлений можливості його розглянути з огляду на таке.

Відповідно до ст. 477 КПК України кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, відноситься до кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Згідно п.7 ч.1ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках передбачених цим Кодексом його представник, відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

За правилами ч. 4 ст. 26 КПК України відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

В той же час, суд, не заперечуючи право потерпілої на відмову від обвинувачення, вважає, що задоволення її клопотання є неможливим, оскільки висунуте прокурором обвинувачення не відповідає вимогам закону, є незрозумілим і суперечливим, а тому суд позбавлений можливості встановити від якого саме обвинувачення відмовляється потерпіла, у чому переконався перевіряючи обвинувальний акт на відповідність вимогам закону та доводи заявленого потерпілою клопотання.

В той же час потерпіла не є позбавленою можливості повторно звернутись з таким клопотання у разі усунення прокурором виявлених недоліків, а висунуте ним обвинувачення відповідатиме нормам КПК України.

За таких умов, клопотання потерпілої про закриття кримінального провадження не підлягає задоволенню, обвинувальний акт на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору для виконання вимог кримінального процесуального закону України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-2, 314, 369, 370, 376 КПК України,суд,-

УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою від обвинувачення відмовити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000351 від 02 серпня 2017 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України повернути прокурору Абузинського відділу Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_3 для усунення виявлених недоліків у розумний строк.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Миколаївської області протягом 7 днів з моменту її проголошення через Арбузинський районний суд Миколаївської області.

Суддя ОСОБА_1