Справа № 660/738/17
Номер провадження 1-кп/660/109/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2017 року

Нововоронцовський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

при секретарі: ОСОБА_2

з участю прокурора: ОСОБА_3

обвинуваченого: ОСОБА_4

захисника: ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в смт.Нововоронцовка Херсонської області кримінальне провадження №0000115 від 17.04.2017 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.287 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадження судді надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000115 від 17.04.2017 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.287 КК України.

У підготовчому судовому засіданні представником потерпілої заявлено клопотання про повернення обвинувального акту прокурору. Обґрунтовуючи клопотання, захисник посилався на ту обставину, що обвинувальний акт, крім іншого, повинен містити обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого. Так, при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження, представником потерпілої зроблено копії документів з матеріалів кримінального провадження, в тому числі довідку щодо токсичного дослідження №1148 від 11.05.2017 року ОСОБА_4 , де встановлено наявність у крові 1,05 проміле етилового алкоголю, у сечі 1,60 проміле етилового алкоголю. Вказана обставина дає підстави вважати, що при вчиненні кримінального правопорушення, обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння. Орган досудового слідства при складенні обвинувального акту дану обставину не врахував, яка йому була достовірно відома, та всупереч ч.2 ст.67 КПК України, якою виключно суду надано право не визнати обставину, передбачену п.13 ч.1 ст.67 КПК України, такою, що обтяжує покарання, дану обставину як обставину, що обтяжує покарання не зазначив. У зв`язку з цим, представник потерпілої просив повернути обвинувальний акт прокурору, як такий, що не містить обов`язкових відомостей.
Потерпіла клопотання захисника підтримала, просила задовольнити.
Прокурор, обвинувачений, захисник обвинуваченого у підготовчому судовому засіданні щодо заявленого клопотання заперечили.
Заслухавши клопотання представника потерпілої, думку інших учасників кримінального провадження, перевіривши обґрунтованість доводів клопотання, суд дійшов висновку про невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України та про наявність підстав для його повернення прокурору з огляду на наступне.

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч.1, 2 ст. 8 КПК України).
Під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч.1, 5 ст. 9 КПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт, окрім іншого, має містити такі відомості: анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування).
Так, відомості про анкетні дані обвинуваченого зазначені не повністю, зокрема не зазначено чи перебувають на його утриманні особи, які за законом можуть перебувати на такому утриманні, чим порушено вимоги п.2 ч.2 ст.291 КПК України. Вказані відомості мають значення при можливому визначенні покарання, оскільки судом при обранні певного виду покарання до обвинуваченого, застосовуються певні позбавлення чи обмеження, пов`язані із застосуванням покарання, при цьому забезпечуючи належний захист його законних прав та обов`язків.
Крім того, відомості про обвинуваченого не містять інформацію про наявність чи відсутність статусу депутату, зокрема місцевої ради. Відповідно до положень ст. 480 КПК України, встановлено особливий порядок кримінального провадження, зокрема для депутата місцевої ради. Так згідно до ч. 1 ст. 481 КПК України, повідомлення про підозру, зокрема, депутату місцевої ради здійснюється Генеральним прокурором України, його заступником, керівником регіональної прокуратури в межах його повноважень. Відсутність вказаної інформації позбавляє суд можливості встановити відповідність обвинувального акту щодо наявності повноважень посадових осіб, вказаних у обвинувальному акті, повідомити ОСОБА_4 про підозру.
Щодо анкетних відомостей потерпілої ОСОБА_6 , в порушення п.3 ч.2 ст.291 КПК України, відсутні відомості про її місце реєстрації, що містить наслідком визнання відомостей про особу потерпілої неповними.
Крім того, обвинувальний акт містить відомості щодо національності обвинуваченого, потерпілої, про що суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною другою статті 32 Конституції України встановлено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У свою чергу Конституційний Суд України в Рішенні від 20 січня 2012 року в справі № 2-рп/2012, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Основного Закону України, встановив, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Крім того, Конституційний Суд України в указаному Рішенні зазначив, що збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Аналогічну позицію відтворено також у Рішенні Конституційного Суду України від 30 жовтня 1997 року в справі № 18/203-97.
Разом з тим, статтею 15 КПК України встановлено, що ніхто не може збирати, зберігати, використовувати та поширювати інформацію про приватне життя особи без її згоди, крім випадків, передбачених цим Кодексом, а кожен, кому наданий доступ до інформації про приватне життя, зобов`язаний запобігати розголошенню такої інформації. Згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України "Про інформацію" інформація про фізичну особу (персональні дані) це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. За змістом частини другої статті 21 зазначеного Закону інформація про фізичну особу є конфіденційною та може поширюватися лише за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.
Таким чином, збір та обробка даних про фізичну особу без її згоди, навіть якщо це здійснюється у межах і для потреб кримінального судочинства, можуть здійснюватися виключно на законних підставах і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Рішенням Європейського Суду з прав людини (справа "Пантелеєнко проти України") вказано, що вираз "відповідно до закону" в пункті 2 статті 8 Конвенції значною мірою покладає на національне законодавство і державу обов`язок дотримання матеріальних і процесуальних норм. У рішенні Європейського Суду з прав людини (справа "Заїченко проти України") Суд також наголосив, що формулювання "згідно із законом" вимагає, щоб оскаржуваний захід не тільки мав підґрунтя у національному законодавстві, але й також був сумісний з принципом верховенства права, який прямо зазначається у преамбулі Конвенції і є невід`ємною частиною мети і завдання статті 8 Конвенції. Таким чином, закон повинен бути доступним і передбачуваним, тобто сформульованим достатньо чітко, щоб забезпечити особі можливість за необхідності шляхом надання відповідної поради регулювати свою поведінку. Крім того, Суд акцентував увагу на тому, щоб національне законодавство відповідало цим вимогам, воно повинно надавати адекватний юридичний захист від свавілля та, відповідно, із достатньою чіткістю зазначати межі повноважень, наданих компетентним органам влади, та спосіб їхнього здійснення (див. рішення у справі "С. і Марпер проти Сполученого Королівства" (S. and Marper v. the United Kingdom) [ВП], заяви № 30562/04 і №30566/04, п. 95, ECHR 2008, з подальшими посиланнями). У свою чергу КПК України містить засоби правового захисту від довільного зазіхання з боку органів влади, включаючи, крім іншого, і заборону вилучення будь-яких документів і речей, що не мають прямого відношення до справи, яка розслідується.
Зазначення у відомостях про особу обвинуваченого та потерпілої національності, органом досудового розслідування при збиранні та обробці даних про фізичну особу не виправдовується принципам та меті здійснення кримінального провадження.
Окрім цього, суд вважає, що при складанні слідчим ОСОБА_8 обвинувального акту порушено вимоги п. 2 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки в обвинувальному акті не зазначено відповідний поштовий індекс за місцем проживання обвинуваченого та потерпілої , а тому їхня адреса не є повною. Положенням п.60 "Правил користування послугами поштового зв`язку", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 р. N 1155, передбачено, що поштовий індекс є обов`язковим реквізитом адреси одержувача, а поштові відправлення юридичних осіб без зазначення в адресі поштових індексів до пересилання не приймаються, а вийняті з поштових скриньок - повертаються відправникам з першого етапу обробки.
Також, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) КК України та формулювання обвинувачення. При цьому, за змістом цієї норми, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону України про кримінальну відповідальність.
У відповідності до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться не в межах повідомлення особі про підозру, а в межах висунутого їй обвинувачення відповідно до обвинувального акту, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді. Проте, під час підготовчого судового засідання встановлено, що обвинувальний акт в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 , не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки, із сформованого обвинувачення неможливо встановити особу потерпілого (померлого), оскільки спочатку такою особою зазначено ОСОБА_9 , як особу чоловічої статі, потім ОСОБА_9 , як особу жіночої статі. Вказані скорочення є прямим порушенням приписів норми, передбаченої п.3 ч.2 ст.291 КПК України, оскільки наявність такого скорочення позбавляє суд ідентифікувати зазначену особу. Суд враховує імперативність вищевказаної норми, за аналізом якої правових підстав робити скорочення у написанні імені та по батькові потерпілого (померлого), слідчий при складанні обвинувального акту не мав.
Разом з тим, в подальшому потерпілою від кримінального правопорушення зазначено ОСОБА_6 , без зазначення сукупності тих необхідних умов, за яких така особа може бути у кримінальному провадженні потерпілою.
Згідно ч.1 ст.55 КК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.
Таким чином, з обвинувального акту не вбачається на підставі положення якої правової норми ОСОБА_6 є потерпілою, не зазначено виду завданої шкоди, а також в якому причинному зв`язку знаходяться протиправність діянь особи обвинуваченого та наслідку виникнення шкоди у потерпілої.
Крім цього, відповідно до вимог ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат. Частини 1, 2 ст. 91 КПК України встановлюють обов`язкові обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо. Правова кваліфікація дій обвинуваченого в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі об`єктивної сторони, умислу, розміру завданої шкоди.
Виходячи з наведеного слід прийти до висновку, що в описово-мотивувальній частині обвинувального акту повинно бути повно викладено: обставини справи, як вони були встановлені на досудовому слідстві; спосіб вчинення кримінального правопорушення, інші його обставини; шкідливі наслідки, причинний зв`язок між діями обвинуваченого та наслідками, які настали; характер суб`єктивної сторони; місце, час, мотиви кримінального правопорушення; показання підозрюваного по суті повідомлення про підозру; доводи, наведені ним на свій захист, і результати їх перевірки; відомості, які характеризують особистість обвинуваченого; виявлені пом`якшуючі та обтяжуючі його відповідальність обставини.
Суд звертає увагу на ту обставину, що при оголошенні підозри та при складанні обвинувального акту органу досудового розслідування було відомо про наявність такої обставини при вчиненні ОСОБА_4 дій, у вчиненні яких він обвинувачується, як наявність алкоголю у крові та сечі обвинуваченого.
Вказані вимоги закону відносно збирання, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження виконані не були, що свідчить про недодержання ч.1 ст. 91 КПК України. Тобто в обвинувальному акті викладені лише зміст підозри, а також ті фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні яких підозрюються обвинувачений.
У п. 42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13.01.2011 р. у справі «Михалкова та інші проти України» розтлумачено, що згідно ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава зобов`язана «гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції», що також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.
Разом з тим, із тексту обвинувального акту вбачається наявність викладу лише певних обставин, а не фактичних обставин кримінального правопорушення. Не вказане конкретно суб`єктивне відношення обвинуваченого до наслідків кримінального правопорушення, не розкрита повно форма вини та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, характеризують особу обвинуваченого. Із тексту сформованого обвинувачення вбачається опис порушення вчиненого ОСОБА_9 нібито правил дорожнього руху України, а саме п.12.1, з результаті чого настала смерть ОСОБА_9 особи, прізвище якої зазначено як особи жіночої статі. Тобто, сформоване обвинувачення описує грубе порушення ПДР ОСОБА_9 , однак обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.287 КК України, ОСОБА_4 .
Таким чином, із сформованого обвинувачення, висунутого відповідно до обвинувального акту на підставі якого буде проводитися судовий розгляд, неможливо визначити особу потерпілого, особу потерпілого (загиблого), а також суть обвинувачення: якою особою та які вчинено дії, що дали підстави органу досудового розслідування вважати про наявність кримінального правопорушення, передбаченого ст.287 КК України; неможливо встановити якій особі та яка завдана шкода, а також причинний зв`язок між діями та наслідками. Відсутність в обвинувальному акті вказаних фактичних обставин або даних про неможливість їх встановити позбавляє суд можливості прийняти будь-яке процесуальне рішення по суті справи, яке можна було б безспірно визнати законним і справедливим, виходячи навіть з того, що є неможливим з огляду на зміст даного обвинувального акта вирішити питання про визначення ступеня відповідальності обвинуваченого, а будь-яке уточнення з цього приводу у подальшому виходитиме за межі такого поверхового і неточного обвинувачення. Така неконкретність обвинувачення заздалегідь перекладає по суті на суд обов`язок по збиранню доказів обвинувачення, що є неприпустимим з огляду на принцип змагальності сторін у кримінальному процесі (ст. 22 КПК України). Підстав вважати, що сторона обвинувачення в ході судового розгляду заповнить вказані пробіли та виправить зазначені недоліки немає, тому, докази, що зібрані по кримінальному провадженню є недостатніми для призначення справи до розгляду.
До того ж, сторона обвинувачення фактично обвинувачує особу ОСОБА_9 у грубому порушенні ПДР, за результатом чого настали тяжкі наслідки, при цьому позбавляючи останнього права на захист, чим грубо порушує вимоги КПК України, а також Конституції України, що є неприпустимим.
Також, обвинувальний акт затверджений неналежним чином, а саме не містить гербової печатки, всупереч п.п. 9.5.1 Інструкції з діловодства в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 15.01.2013 року № 3, згідно якого засвідчення документів здійснюється шляхом їх підписання, затвердження та проставлення печатки. Як роз`яснив ВССУ в інформаційному листі від 03.10.2012 року «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» суд має право повернути прокуророві обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, зокрема: якщо цей документ містить положення, що суперечать одне одному; у документі наведено недопустиму натуралізацію опису злочину; обвинувальний акт не підписаний слідчим (крім випадків, коли прокурор склав його самостійно) чи не затверджений прокурором: до нього не долучено передбачені законом додатки.
Щодо вимоги п.8 ч.2 ст.291 КПК України, у обвинувальному акті не зазначено повної юридичної назви експертних установ, які проводили відповідні експертизи. Вказана обставина призведе до неможливості виконання вироку суду щодо стягнення в рахунок держави вартості проведених експертиз у разі прийняття судом рішення про таке стягнення.
Крім того, розписка про отримання копії обвинувального акта, реєстру матеріалів досудового розслідування містить неповне ім`я та по батькові підозрюваного, якому вручався такий обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування. Розписка ж захисника про отримання копії обвинувального акта, реєстру матеріалів досудового розслідування також не містить повного імені та по батькові захисника, та, крім того із тексту розписки дає підстави вважати, що захисником є особа жіночої статі, однак з наданих у підготовчому судовому засіданні ордеру серії ХС №77011, договору про надання правової допомоги від 28.09.2017 року, вбачається, що захисником є ОСОБА_5 . Вказані недоліки позбавляють суд можливість ідентифікувати осіб, яким вручено копії обвинувального акта, реєстру матеріалів досудового розслідування, а тому підстав вважати, що копії обвинувального акта, реєстру матеріалів були вручені обвинуваченому та захиснику у суду немає.
Приймаючи до уваги засаду кримінального провадження законності, що передбачена ст. 9 КПК України, недотримання будь-яких імперативних вимог КПК щодо змісту обвинувального акту та його невід`ємної частини - додатків, в тому числі щодо відомостей, які вони мають містити, або їх недолучення до обвинувального акту є недопустимим. У зв`язку з чим недодання до обвинувального акту додатків, або додання їх такими, що не містять необхідних відомостей, має тягнути такі ж наслідки, встановлені для невідповідності обвинувального акту вимогам КПК України.
Аналіз вищевказаних норм законодавства свідчить про те, що п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України поширюється не лише на випадки коли обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а й на випадки, коли відомості, викладені в обвинувальному акті та реєстрі матеріалів досудового розслідування, відповідно до вимог ч. 2 ст. 291, ст. 109 КПК України, суперечать вимогам КПК Українидо встановлення цих відомостей.
Той факт, що повернення обвинувального акту має здійснюватися не лише в разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України, а й в інших випадках передбачених КПК України, підтверджується і висновком викладеним у постанові Верховного Суду України № 5-111кс15 від 25.06.2015 р.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Беручи до уваги те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, що перешкоджає призначенню кримінального провадження до судового розгляду на підставі цього обвинувального акту, суд вважає за необхідне повернути обвинувальний акт прокурору.

На підставі викладеного та керуючись ст. 314 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000115 від 17.04.2017 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.287 КК України - повернути прокурору відділу прокуратури Херсонської області.

На ухвалу протягом семи діб з дня її винесення може бути подана апеляція до Апеляційного суду Херсонської області через Нововоронцовський районний суд Херсонської області.

Суддя ОСОБА_1