Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/897/17
Провадження № 1-кп/499/86/17
У Х В А Л А

Іменем України

"15" листопада 2017 р. смт.Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю учасників кримінального провадження: секретарі судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт. Іванівка Одеської області обвинувальний акт кримінального провадження №0000260 внесеного до ЄРДР від 11 липня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, -
ВСТАНОВИВ:

До Іванівського районного суду Одеської області від Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області надійшов обвинувальний акт №0000260 внесеного до ЄРДР від 11 липня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Ухвалою суду від 10 листопада 2017 року дана справа була призначена до підготовчого судового засідання.

Прокурор у підготовчому судовому засідання заявив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що йому повідомив потерпілий, що в судове засідання з`явитися не може, оскільки зайнятий на роботі, дане клопотання прокурора підтримав також обвинувачений.

Однак, враховуючи, що потерпілий повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надавав, з метою не затягування розгляду справи суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Прокурор у зв`язку з відмовою в задоволенні клопотання, вважав за можливе призначити справу до судового розгляду, оскільки під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги, передбаченні ст. ст. 32, 291 Кримінального процесуального кодексу України, підстави для прийняття судом рішень, передбачених п.п. 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України, відсутні, та заявив клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що потерпілий має намір примиритися з обвинуваченим, дане клопотання підтримав також обвинувачений.

При цьому обвинувачений надав пояснення суду, що розуміє суть висунутого йому обвинувачення, зазначив що під час досудового розслідування просив призначити йому захисника, однак захисник призначений не був, та також пояснив суду, що на його думку події викладенні в обвинувальному акті не відповідають дійсності, оскільки удару в обличчя потерпілому кулаком правої руки біля бару «Реванш» він не завдавав.

Зважаючи на встановленні обставини суд вважає, що обвинувачений не розуміє суть пред`явленого обвинувачення та в чому конкретно його обвинувачують.

Також суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, оскільки примирення між обвинуваченим та потерпілим можливе на будь-якій стадії судового процесу, справа не може бути призначення до судового розгляду, оскільки обвинувальний акт та додані до нього матеріали не відповідають вимогам КПК України, та призначення справи до судового розгляду призведе до порушення права обвинуваченого на захист, тому заслухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт, додані до нього додатки, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Частиною 6 ст. 9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

До загальних засад кримінального провадження, згідно ст. 7 КПК України віднесено законність, який встановлює обов`язок слідчого, прокурора та суд неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК України, інших актів законодавства.

Аналіз вищевказаних норм законодавства свідчить про те, що п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України поширюється не лише на випадки коли обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а й на випадки, коли відомості, викладені в обвинувальному акті та реєстрі матеріалів досудового розслідування, відповідно до вимог ч. 2 ст. 291, ст. 109 КПК України, суперечать вимогам КПК України до встановлення цих відомостей.

Той факт, що повернення обвинувального акту має здійснюватися не лише в разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України, а й в інших випадках передбачених КПК України підтверджується і висновком викладеним у постанові Верховного Суду України № 5-111кс15 від 25.06.2015 р.

Так, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 цього Кодексу, зокрема, обвинувальний акт повинен містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, зокрема й ті, що стосуються самої події кримінального правопорушення та винуватості обвинуваченого (п.5 ч. 2 ст. 291, п.п. 1 та 2 ч. 1 ст. 91 КПК України), правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Виходячи з вищезазначеного вбачається, що обвинувальний акт повинен складатися з описової та резолютивної частин. В описовій частині зазначаються дані, які стали приводом та підставами початку досудового розслідування, обставини кримінальної події та під ознаки якого кримінального закону підпадають дії особи. В резолютивній частині підводяться підсумки кримінального розслідування, тобто особі висувається обвинувачення, яке відповідно до ст. 369, 374 КПК України має бути вирішено у вироку суду.

При цьому, формулювання обвинувачення має бути конкретним, тобто в ньому повинно бути детально описано місце вчинення злочину, час, спосіб вчинення, зокрема конкретні дії (бездіяльність), які були скоєні обвинуваченим, ознаки суб`єктивної сторони злочину (форма вини, мотив, мета) та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, так як зазначені обставини, відповідно до положень ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Разом з тим, органом досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 вищезазначені вимоги закону недотримані.

Виклад фактичних обставин не може одночасно вважатись й підміняти собою формулювання обвинувачення, як помилково дійшов висновку слідчий, яким складено обвинувальний акт, та прокурор, який його погоджував і підписував, оскільки як вбачається з обвинувального акту, події, які прокурор вважає встановленими та формулювання обвинувачення є тотожними.

Також, виклад фактичних обставин справи, які прокурор вважає встановленими та формулювання обвинувачення мають суперечні твердження щодо причин виникнення конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, які є незрозумілими та можуть трактуватися по різному, а саме в першому, другому та третьому абзаці як при викладенні фактичних обставин так і формулювання обвинувачення вказано, що виник конфлікт між обвинуваченим та ОСОБА_5 , в результаті чого між ними відбулася бійка (за даним фактом відкрите кримінальне провадження), де в цей час також знаходився ОСОБА_6 , тобто потерпілий та ОСОБА_7 , далі дослівно «яка помітивши бійку вирішив забрати ОСОБА_5 для того щоб йому ОСОБА_4 не завдав тілесні ушкодження, наблизившись до місця конфлікту, який відбувався поряд з магазином-баром «Реванш» поряд з вантажним автомобілем, ОСОБА_8 завдав одного дару кулаком ОСОБА_7 в область обличчя» (за даним фактом розпочате кримінальне провадження). «В свою чергу ОСОБА_6 помітивши, що ОСОБА_7 завдано тілесні ушкодження вирішив за неї заступитися як тільки наблизився до місця бійки для того, щоб забрати ОСОБА_7 ».

Отже є незрозумілим ціль потерпілого, при наближенні до місця бійки, з яких підстав він став учасником правопорушення, тобто щоб заступитися за ОСОБА_7 чи забрати її з місця кримінального правопорушення.

Невизначеність прокурора в обвинувальному акті щодо вказаних фактичних обставин позбавляє суд у подальшому можливості прийняти будь-яке процесуальне рішення по суті справи, яке можна було б безспірно визнати законним і справедливим, визначити межі судового розгляду стосовно обвинуваченого з огляду на п. 13 ч. 1 ст. 3 та ч. 1ст. 337 КПК України, відповідно до яких судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту. Неконкретність обвинувачення заздалегідь перекладає по суті на суд обов`язок по збиранню доказів обвинувачення, зокрема в частині розкриття конкретного змісту вказаних вище обставин, що є неприпустимим з огляду на принцип змагальності сторін у кримінальному процесі (ст. 22 КПК України).

Так, в обвинувальному акті у викладені фактичних обставин вчинення злочину та формулюванні обвинуваченні, які є тотожними, вказано, що вперше обвинувачений завдав тілесних ушкодження потерпілому за допомогою правого кулака приблизно о 02:00 годині 09.07.2017 року, а потім після конфлікту залишив територію магазину-бару «Реванш», в цей же день 09.07.2017 року о 03:00 годині потерпілий знаходячись барі «Черсич», який також знаходиться в смт. Петрівка знову зустрівся з обвинуваченим, де в ході бесіди останній пішов до вул. Леніна в смт. Петрівка та через 10 хвилин, повернувся з лопатою після чого між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відбувалася бійка в ході якої ОСОБА_4 за допомогою лопати завдав два удари, один удар по голові, другий удар з ковзанням в область шиї потерпілого.

Відповідно до ч.1 ст.13 КК України закінченим злочином визнається діяння, яке містить усі ознаки складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу.

Так, згідно з диспозицією ст.125 КК України передбачає нанесення легкого тілесного ушкодження.

Відповідно до ч.1,2 ст.32 КК України повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. Повторність, передбачена частиною першою цієї статті, відсутня при вчиненні продовжуваного злочину, який складається з двох або більше тотожних діянь, об`єднаних єдиним злочинним наміром.

Однак з обвинувального акту не вбачається, що нанесення потерпілому легких тілесних ушкоджень мало продовжуваний характер, об`єднано одним злочинним наміром, так як відповідно до обвинувального акту обвинувачений завдав потерпілому удару кулаком, оскільки останній чи то намагався забрати ОСОБА_7 чи то заступитися за неї, а нанесення легких тілесних ушкоджень потерпілому лопатою відбулося в результаті бесіди між обвинуваченим та потерпілим.

Отже, враховуючи вищенаведене суд констатує про наявність повторності вчинення злочину обвинуваченим відповідно до обвинувального акту, оскільки ОСОБА_4 спочатку завдав тілесних ушкоджень ОСОБА_6 кулаком правої руки в область обличчя біля магазину-бару «Реванш», що відповідно до висновку судово-медичної експертизи №37 від 11.07.2017 року є легким тілесним ушкодженням та могло утворитися 08.07.2017 року, а потім через деякий час обвинувачений знову зустрівся з потерпілим в іншому закладі, а саме барі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та наніс йому тілесні ушкодження вже за допомогою лопати, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи №37 від 11.07.2017 року є легкими тілесними ушкодженнями та могли утворитися 09.07.2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.67 КК України при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, визнаються вчинення злочину особою повторно та рецидив злочинів.

Разом з тим, в обвинувальному акті, обставини, що відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_4 відсутні.

Помилка при кваліфікації повторного злочину як продовжуваного, крім неправильного застосування кримінального закону, нерідко тягне пом`якшення міри покарання засудженому.

Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що «особа, яка обвинувачується у вчиненні злочину має бути детально проінформована про характер і причину обвинувачення проти неї».

Наведене повністю співвідноситься з практикою Європейського суду з прав людини.

Так, відповідно до п.65 Рішення у Справі «Салов проти України» від 06.09.2005 року, Європейський суд з прав людини зазначає, що поняття «обвинувачення» має «автономне» значення; воно повинно розумітися в сенсі Конвенції, а не лише в контексті його значення в національному праві. Таким чином, воно може визначатися як «офіційне повідомлення особи компетентним органом державної влади, в якому стверджується, що особа вчинила кримінальний злочин».

Відповідно до п.51 Рішення у Справі «Ващенко проти України» від 26.06.2008 року, суд також нагадує, що поняття «обвинувачення» для цілей п.1 ст.6 може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру.

Згідно п.34 Рішення у Справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.

Суд наголошує на тому, що згідно з ч.2 ст.9 Кримінального процесуального кодексу України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Таким чином, враховуючи вищенаведене та принцип верховенства права (ст. 8 КПК України), суд вважає, що прокурор та слідчий при складені обвинувального акту допустили такі порушення Закону, які порушують право обвинуваченого на захист.

Згідно п.1 ч.4 ст. 291 КПК України до обвинувального акта додається реєстр матеріалів досудового розслідування.
Відповідно до ч.2 ст.109 КПК України, реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.
Так, зі змісту положень п.1 ч.2 ст. 109 КПК України, вбачається, що законодавець передбачив, що реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування. Тобто, процесуальна дія яка була проведена повинна бути внесена до реєстру. При цьому, законодавцем не надано право слідчому чи прокурору вносити до реєстру матеріалів досудового розслідування процесуальні дії вибірково, на свій розсуд.
Судом встановлено, що відповідно до п.23 Розділу І Реєстру матеріалів досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за №0000260 ОСОБА_4 заявляв клопотання про надання йому безоплатної правової допомоги, оскільки й нього відсутні кошти на самостійне залучення захисника, відповідно до п.24,25 цього з розділу, з регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в Одеській області надійшла відповідь 22.08.2017 року та 14.09.2017 року про відсутність адвокатів, які надають безоплатну правову допомогу.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.42 КПК України обвинувачений має право мати захисника, для реалізації свого права на захист, яке гарантоване ст.63 Конституції України та ст.20 КПК України.
Так, відповідно до п.4 Розділу ІІ Реєстру, вбачається, що 14.09.2017 року було винесено постанову про залучення адвоката з центру безоплатної правової допомоги для ОСОБА_4 , отже з наведеного слідує, що захисник все ж таки був призначений обвинуваченому, однак відповідно наданих в судовому засіданні пояснень прокурора та обвинуваченого, захисник обвинуваченому призначений не був, у зв`язку з відсутністю адвокатів у центрі надання безоплатної правової допомоги.
Отже, реєстр матеріалів досудового розслідування містить неправдиві відомості.
Такі порушення вимог КПК України, на думку суду, є істотними, та такими, що можуть при судовому розгляді кримінального провадження по суті призвести до суттєвого порушення права на захист, спричинити порушення кримінального процесуального закону та завадити ухваленню обґрунтованого і вмотивованого судового рішення, та в даному випадку, перешкоджають суду призначити кримінальне провадження до судового розгляду.
За наслідками підготовчого судового засідання, суд приходить до висновку про те, що на підставі вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 необхідно повернути прокурору для усунення виявлених недоліків.
Враховуючи наведене та керуючись ст. 291, 314, 369-372 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
Обвинувальний акт з додатками кримінального провадження №0000260 внесеного до ЄРДР від 11 липня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, повернути прокурору Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області для усунення вказаних недоліків обвинувального акту протягом розумного строку.
На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга протягом семи днів з дня її оголошення.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
СуддяОСОБА_1