АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/739/17 Справа № 185/4680/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді доповідача ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000816, за апеляційними скаргами прокурора Павлоградської місцевої прокуратури ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2016 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернівка Дніпропетровської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,-

ВСТАНОВИЛА
В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду змінити у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та виключити з його резолютивної частини речення наступного змісту: «Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту ОСОБА_7 залишити до набрання вироком законної сили».

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить оскаржуваний вирок суду скасувати та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років. Запобіжний захід у виді домашнього арешту залишено до набрання вироком законної сили. Вирішено питання про долю речових доказів.

ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині вироку, ОСОБА_10 26.03.2016 року близько 15.20 год. направився до магазину за адресою: АДРЕСА_1 та, повертаючись додому, зустрів раніше знайомого йому обвинуваченого ОСОБА_7 , з яким у нього виникла розмова з приводу невиконання ОСОБА_10 боргових зобов`язань, в ході якої у ОСОБА_7 приблизно о 15:35 год. в то же день, виник умисел на заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.

З метою реалізації цього умислу ОСОБА_7 умисно наніс ОСОБА_10 неодноразові удари руками і ногами у різні частини тіла, в результаті яких останній, згідно висновку судово медичного експерта № 199 від 13.04.2016 року, отримав численні травми, детально описані у вироку, частина з яких у своїй сукупності відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, а решта до легких тілесних ушкоджень. Заподіяна потерпілому в числі інших тілесних ушкоджень відкрита черепно-мозкова травма, яка супроводжувалася забоєм головного мозку тяжкого ступеню, уламковий відкритий перелом кісток черепу спричинили настання смерті ОСОБА_10 о 18:25 год. 26.03.2016 року в КЗ «Павлоградська міська лікарня №4» ДОР.

Вищезазначені дії обвинуваченого були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 2 ст. 121 КК України за ознаками тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор, зазначає, що під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області до ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту на строк до 26.06.2016 року, який було продовжено в судовому засіданні 14.06.2016 року на 60 діб.

На день ухвалення вироку 28.12.2016 року строк дії ухвали суду від 14.06.2016 року про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу закінчився, а тому вказана ухвала припинила свою дію, у подальшому запобіжний захід обвинуваченому не обирався, проте дана обставина залишилася поза увагою суду при ухваленні вироку, та щодо обвинуваченого було продовжено строк дії запобіжного заходу, який на той час вже збіг, що є грубим порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог обвинувачений зазначає, що оскаржуваний вирок суду підлягає скасуванню з підстав однобічності та неповноти досудового та судового слідства, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. Зазначає, що суд, даючи оцінку його поясненням, безпідставно визнав їх наданими з метою уникнення кримінальної відповідальності і такими, що не заслуговують на увагу та суперечать дійсності і реальним обставинам події.

На думку апелянта, докази, які містяться в матеріалах провадження та були досліджені під час судового розгляду, і на які посилається суд у своєму вироку, є викривленими та повинні бути визнані неналежні і недопустимими.

Так, в матеріалах справи наявний витяг з кримінального провадження, датований 06.04.2016 року, в якому дата внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР зазначена як 27.03.2016 року, проте первісний витяг від 27.03.2016 року на його клопотання стороною обвинувачення не було надано, суд також не витребував цього витягу, а саме з нього можливо побачити слідчого (слідчих), які мали право на проведення слідчих дій у даному кримінальному провадженні, а постанови про призначення групи прокурорів без цього витягу не мають ніякого підтвердження, щодо своєчасного їх винесення. Таким чином всі проведені слідчі дії мають бути визнаними неналежними та недопустимими.

Зазначає, що судом та слідством не було допитано свідка ОСОБА_11 , що є медичною сестрою ЦМЛ № 4, яка чула останні пояснення ОСОБА_10 перед настанням його смерті відносно того, що він був побитий відомим йому чоловіком.

Вказує, що згідно фототаблиці у день скоєння злочину пройшов дощ, втім на одязі потерпілого ОСОБА_10 відсутній бруд, що ставить під сумнів показання свідка ОСОБА_12 відносно того, що останній під час побиття валявся на землі на грунтовій дорозі. Крім того, деякі речі потерпілого було замочено та випрано, можливо - з метою приховування злочину.

Зазначає, що висновок експерта №199 від 13.04.2016 року є сумнівним, оскільки при його складанні експерт дослідив медичну документацію, яка йому слідчим не направлялася, та не зробив точного висновку щодо проміжку часу між заподіянням тілесних ушкоджень та настанням смерті потерпілого, а також не виключив можливість отримання останнім тілесних ушкоджень при падінні з висоти власного росту.

Зазначає, що в постанові про призначення додаткової експертизи слідчим взагалі не зазначено, з яким свідком було проведено слідчий експеримент від 29.03.2016 року, як не вказане прізвище цього свідка і в експертному висновку, а протокол слідчого експерименту експертам не надсилався і ними не досліджувався. Фактично висновок про те, що мається на увазі саме свідок ОСОБА_12 , є припущенням суду, зробленим ним за власною ініціативою.

Посилається на процесуальні порушення, допущені при залученні до участі у справі залегендованого свідка ОСОБА_12 та її допиті, а саме на те, що у справі відсутні будь-які відомості про вжиття щодо неї заходів безпеки, та наявна лише її заява про допит в порядку ст. 225 КПК України, а сам допит був проведений з порушенням вимог закону, зокрема про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань була попереджена не встановлена особа. Також вказує, що в матеріалах справи наявні розбіжності в датах подання заяви ОСОБА_12 та проведенням її допиту, а також існують існують обгрунтовані сумніви щодо існування такого свідка, оскільки відсутні відомості про її паспортні дані, місце її точного проживання, а за адресою, вказаною в матеріалах провадження, вона ніколи не мешкала.

Крім того вказує, що підчас обшуку 15.04.2016 р. місця його проживання працівниками поліції було допущено грубі порушення його права на захист, а його самого було фактично затримано в порядку ст. 209 КПК України, що робить результати даної слідчої дії недійсними.

На думку обвинуваченого, жодний з досліджених судом доказів не підтверджує його причетність до побиття потерпілого ОСОБА_13 , зокрема будь-яких слідів злочину на його одязі, помешканні, належних йому предметах виявлено не було.

Зазначає, що у потерпілого ОСОБА_14 відсутні відомості про подію злочину, що є істотними для справи, а свідок ОСОБА_15 хоча і пояснила, що ОСОБА_7 привів потерпілого ОСОБА_13 додому та повідомив, що побив останнього, після чого вона вигнала обвинуваченого з свого будинку, втім фактично вона не бачила ані самого побиття, ані слідів бійки на руках або обличчі обвинуваченого, при цьому ОСОБА_13 їй не повідомив, хто заподіяв йому тілесні ушкодження. На думку обвинуваченого, до показань останньої про його зізнання у вчиненні злочину належить поставитись критично, оскільки вона на судових засіданнях перебувала у стані сп`яніння, поводила себе неадекватно, втім суд на це не звернув уваги.

Крім того вказує, що під час досудового розслідування версія про заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 будь-якою іншої особою не розглядалася незважаючи на наявність вірогідного підозрюваного - ОСОБА_16 , брата ОСОБА_15 , оскільки оглядом помешкання, де було виявлено труп потерпілого, було виявлено безлад та кров по всьому приміщенню, що суперечить показанням свідків про те, що ОСОБА_13 після приходу сидів у кріслі.

Також ставить під сумнів правдивість показань ОСОБА_16 , оскільки згідно ним цей свідок під час заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_13 перебував у дерев`яній вбиральні, розташованій на відстані близько 15 метрів від місця подій, але з його слів нічого незвичайного не чув, в той час як залегендований свідок ОСОБА_17 , яка перебувала на такій самій відстані від вказаного місця, згідно її показанням чітко чула звуки сварки, ударів тощо. На думку апелянта, додаткові сумніви у правдивості показань цього свідка випливають з його ухилення від явки до суду, що потягла необхідність неодноразового застосування до нього приводу. Вказує, що причетність ОСОБА_16 до заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_13 не перевірялася,зокрема не з`ясовувалося питання про наявність у цього свідка на руках тілесних ушкоджень, характерних для наслідків бійки, в той час як свідок ОСОБА_18 наявність таких слідів на його руках підтвердила.

Зазначає, що допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 підтвердили, що бачили, як він та ОСОБА_13 разом йшли по вулиці, мирно спілкуючись, при цьому не билися, а обвинувачений був одягнутий у світлі штані. Звуків, характерних для сварки та бійки, ці свідки не чули, як не чув їх і свідок ОСОБА_16 .

Крім того, апелянт ставить під сумнів показання залегендованого свідка ОСОБА_12 зважаючи на те, що вони є непослідовними в частині обсягу її обізнаності про жителів с. Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області; суперечать показанням свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_21 ; у тій частині, що ОСОБА_13 від ударів повзав та падав на землю, спростовуються тим, що на одязі потерпілого не було виявлено бруду незважаючи на те, що в той день йшов дощ та земля розкисла і перетворилася на багнюку; на місці події відсутні кущі, за яким цей свідок, згідно її показанням, сховалася та спостерігала за побиттям ОСОБА_13 ; свідок відмовилася назвати прізвище жінки, з якою вона нібито була у той час.

На думку апелянта, вищенаведеними обставинами спростовуються законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку суду, що тягне необхідність його скасування, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який на задоволенні апеляційної скарги прокурора, що брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, наполягав, проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого заперечував; обвинуваченого та його захисника, які на задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого наполягали, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували;перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винність ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, є ґрунтовним та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, в тому числі: показаннями свідка ОСОБА_15 , цивільної дружини потерпілого ОСОБА_10 , яка зокрема пояснила, що близько 15:30 годин 26.03.2016 р. останній пішов до магазину, а через 20-25 хвилин його, вже побитого, із вм`ятиною на голові, привів ОСОБА_7 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння та питав у потерпілого, чи треба продовжувати, а на запитання цього свідка відповів, що це він побив ОСОБА_10 ; показаннями свідка ОСОБА_12 , яка, будучи допитаною в порядку ч. 9 ст. 352 КПК України у спосіб, що унеможливлює її ідентифікацію, надала детальні пояснення з приводу того, як вона, перебуваючи близько 16:30 годин 26.03.2016 р. у с. Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області, була очевидцем того, як один чоловік - ОСОБА_7 , бив руками та ногами іншого чоловіка - ОСОБА_10 ; протоколом слідчого експерименту від 29.03.2016 року з фототаблицею до нього, у межах якого свідок ОСОБА_12 за участю судово-медичного спеціаліста детально розповіла, супроводжуючи свої показання відповідними діями, про події, очевидцем яких вона була близько 16:30 годин 26.03.2016 р.; протоколом огляду трупа від 26.03.2016 р. з фототаблицею до нього та висновком судово-медичного експерта від 28.03.2016 р. № 199, якими зокрема встановлені обсяг та характер заподіяних ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, час їх заподіяння, визначена причина смерті останнього та причинний зв`язок між вказаними тілесними ушкодженнями та її настанням; висновком судово-медичного експерта від 30.03.2016 року (додатковий), згідно якому тілесні ушкодження в області голови та обличчя ОСОБА_10 , що були безпосередньою причиною настання його смерті, могли бути заподіяні при обставинах та умовах, на які вказувала в ході проведення слідчого експерименту свідок ОСОБА_12 .

Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши у вироку вищезазначені та інші докази, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, який колегія суддів вважає правильним та з ним погоджується, оскільки суд першої інстанції дав належну оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і ці докази в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і є достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення та доведеності вини останнього у його вчиненні, а також для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки вони випливають з його власного тлумачення норм матеріального та процесуального закону та суб`єктивного аналізу і переоцінки окремих доказів. При цьому оцінка і тлумачення таких доказів здійснюються тенденційно, вибірково, спотворюючи їх зміст та відокремлено від інших обставин та доказів, ігноруючи всю їх сукупність та системність.

Так, доводи останнього щодо того, що результати слідчих дій, проведених у даному кримінальному провадженні у період з 27.03.2016 року до 06.04.2016 року, є неналежними доказами, оскільки наданий лише витяг з ЄРДР від 06.04.2016 р., в той час як первинний витяг з ЄРДР від 27.03.2016 р. наданий не був, а отже відсутнє підтвердження повноважень слідчого, що їх проводив, не грунтуються на процесуальному законі.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 37 КПК України, прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів. Прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 39 КПК України, до повноважень керівника органу досудового розслідування віднесено визначення слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.
З наведених положень процесуального закону випливає, що підставою для виникнення повноважень прокурора та слідчого у конкретному кримінальному провадженні є, відповідно, рішення керівника відповідного органу прокуратури та рішення керівника органу досудового розслідування, а отже наявність або відсутність відповідних відомостей у ЄРДР само по собі не може свідчити про наявність або відсутність таких повноважень. Крім того, доводи апелянта про відсутність вказаних відомостей щодо слідчих та прокурорів, які брали участь у даному кримінальному провадженні у період з 27.03.2016 року до 06.04.2016 року, мають характер безпідставних припущень.

Посилання обвинуваченого на те, що судом та слідством не було допитано свідка ОСОБА_11 , що є медичною сестрою ЦМЛ № 4, яка чула останні пояснення ОСОБА_10 перед настанням його смерті відносно того, що він був побитий відомим йому чоловіком, є неспроможними. Так, вказана особа згадується у рапорті чергового інспектора Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровські області ОСОБА_22 , з якого вбачається лише те, що ОСОБА_10 повідомив про отримання тілесних ушкоджень від відомого йому чоловіка (т. 1 а.с. 53). У той же час у висновку судово-медичної експертизи від 28.03.2016 р. № 199 зазначено, що ОСОБА_10 надійшов до медичного закладу у стані коми 1-2ст. (т. 1 а.с. 60/зв). Таким чином, матеріали справи не дають підстав для висновку про те, що медична сестра ОСОБА_11 володіє відомостями про конкретну особу, яка вчинила злочин щодо останнього. Крім того, всі свідки, на виклику яких до суду першої інстанції наполягала сторона захисту, були допитані, відомостей про те, що порушувалося питання про допит ОСОБА_11 , журнали судових засідань не містять.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо відсутності на одязі потерпілого бруду, що, на його думку, спростовує показання свідка ОСОБА_12 у тій частині, що останній під час побиття валявся на землі на грунтовій дорозі, оскільки в той день йшов дощ, - колегія суддів вважає непереконливими зважаючи на те, що згідно фототаблиці до протоколу огляду місця події, на яку посилається апелянт (т. 1 а.с. 137-143), дорога по пров. Садовому та далі до будинку АДРЕСА_3 , по якій йшов додому ОСОБА_10 , залишилася достатньо сухою та не містила ані калюж, ані виражених ділянок рідкої багнюки, про яку зазначає апелянт, а отже висновок останнього про те, що при падінні потерпілого на землю його одяг неодмінно повинен був сильно забруднитися, належить вважати припущенням.

З посиланнями апелянта на те, що висновок експерта №199 від 13.04.2016 року є сумнівним, оскільки при його складанні експерт дослідив медичну документацію, яка йому слідчим не направлялася, та не зробив точного висновку щодо проміжку часу між заподіянням тілесних ушкоджень та настанням смерті потерпілого і не виключив можливість отримання останнім тілесних ушкоджень при падінні з висоти власного росту, не можна погодитись, оскільки вони грунтуються лише на його власній тенденційній оцінці змісту вказаного документу, що не є правильною.

Так, ознайомлення експерта з наявною медичною карткою стаціонарного хворого № 1880 реанімаційного відділення КЗ «ПМЛ №4» ДОР» на ім`я ОСОБА_10 не суперечить ст. 69 КПК України та вимогам Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом МОЗ від 17.01.1995 р. № 6. Тривалість проміжку часу між заподіянням потерпілому тілесних ушкоджень та настанням його смерті експертом дійсно не була встановлена з точністю до конкретної кількості годин, втім це не має істотного значення для доведеності вини ОСОБА_7 , оскільки дійсний час заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 підтверджується іншими доказами, зокрема показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , та перебуває у межах того проміжку часу, що визначений експертом. Що стосується посилання апелянта на можливість заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому при його падінні з висоти власного зросту, то його належить вважати суб`єктивним тлумаченням ОСОБА_7 експертного висновку, яке суперечить його дійсному змісту, оскільки експерт у відповіді на запитання № 10 вказав на те, що під час спричинення тілесних ушкоджень потерпілий міг знаходитись у вертикальному, горизонтальному або наближеному до них положенні, а також, найбільш вірогідно, був повернутий передньою поверхнею тіла до нападника. Таким чином, з висновку експерта випливає, що тілесні ушкодження були заподіяні потерпілому саме внаслідок нападу іншої особи, а можливість заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому при його падінні з висоти власного зросту, про яку зазначає ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, експертом не встановлювалася.

Посилання апелянта на те, що в постанові про призначення додаткової експертизи слідчим взагалі не зазначено, з яким свідком було проведено слідчий експеримент від 29.03.2016 року, як не вказане прізвище цього свідка і в експертному висновку, а протокол слідчого експерименту експертам не надсилався і ними не досліджувався, - не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги як такі, що не відповідають матеріалам справи, оскільки згідно постанові слідчого від 30.03.2016 р. про призначення додаткової судово-медичної експертизи (т. 1 а.с. 145), експерту для дослідження був направлений протокол слідчого експерименту за участю свідка від 29.03.2016 р., що був проведений саме з ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 125-132).

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо порушень вимог кримінального процесуального закону, допущених при допиті свідка ОСОБА_12 , колегія суддів оцінює як необгрунтовані. Так, відповідно до п. "ж" ч. 1 ст. 7 Закону України "Про забезпечення безпеки осіб, що беруть участь у кримінальному судочинстві", одним із заходів забезпечення безпеки, що може бути застосований до свідка, є забезпечення конфіденційності відомостей про особу, який згідно ст. 15 Закону України "Про забезпечення безпеки осіб, що беруть участь у кримінальному судочинстві" може здійснюватися зокрема шляхом нерозголошення будь-яким способом дійсних анкетних даних про осіб, які взяті під захист і підлягають виклику в судове засідання, обмеження відомостей про особу в протоколах слідчих дій та інших матеріалах кримінального провадження, заміни прізвища, імені, по батькові в цих документах псевдонімами за постановою органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчого, прокурора, або за ухвалою слідчого судді, суду про зміну анкетних даних. Ці постанови (ухвали) до матеріалів справи не приєднуються та зберігаються окремо в органі, у провадженні якого знаходиться кримінальне провадження.

Приймаючи до уваги наведені положення Закону України "Про забезпечення безпеки осіб, що беруть участь у кримінальному судочинстві", а також враховуючи, що свідок ОСОБА_12 була з дотриманням вимог процесуального закону допитана судом першої інстанції у межах процедури, визначеної ч. 9 ст. 352 КПК України, у спосіб, що унеможливлює її ідентифікацію, колегія суддів вважає неприйнятними посилання апелянта на відсутність в матеріалах кримінального провадження процесуальних документів щодо вжиття заходів безпеки до цього свідка, а також про сумніви в її існуванні, пов`язані з тим, що відсутні відомості про її паспортні дані, місце її точного проживання, а за адресою, вказаною в матеріалах провадження, особа з такими анкетними даними ніколи не мешкала.

Доводи апеляційної скарги щодо посилання слідчого на первісний допит останньої 08.04.2015 р., що є значно раніше, ніж відбулася подія злочину, наявного у клопотанні про допит свідка ОСОБА_12 слідчим суддею в порядку ст. 225 КПК України (т. 1 а.с. 79), колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вони стосуються очевидної описки у процесуальному документі, складеному на етапі досудового розслідування, який не має істотного значення для справи зважаючи на те, що свідок ОСОБА_12 допитувалася судом першої інстанції безпосередньо.

Посилання апелянта на непослідовність показань свідка в частині обсягу її обізнаності про жителів с. Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області, та на її відмову назвати жінку, яка її супроводжувала у день подій, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки відповідні відомості стосуються самої ОСОБА_12 , а отже їх надання могло призвести до розкриття дійсної особи цього свідка. Не можуть бути прийняті до уваги і доводи апелянта про відсутність на місці події кущів, за яким цей свідок могла сховатися та спостерігати за побиттям ОСОБА_10 , оскільки вони спростовуються фототаблицею до протоколу огляду місця події від 30.03.2016 р. (т. 1 а.с. 137-143).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо порушень, допущених у межах проведення 15.04.2016 р. обшуку за місцем проживання обвинуваченого, мають характер його особистої суб`єктивної оцінки дій слідчого, що не грунтується на положеннях процесуального закону та не свідчить про незаконність даної слідчої дії та недопустимість доказів, добутих у межах її проведення.

Посилання апелянта на те, що будь-яких слідів злочину на його одязі, помешканні, належних йому предметах виявлено не було, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки ОСОБА_7 не було затримано 26.08.2016 р. на місці вчинення злочину або безпосередньо після його скоєння, його помешкання було обстежене, а одяг - вилучено при обшуку 15.04.2016 р. Таким чином, обвинувачений мав достатньо часу та можливостей аби позбутися слідів вчинення злочину, що могли залишитися на ньому або його одязі, а отже той факт, що у межах досудового розслідування вказані сліди виявлені не були, не може вважатися беззаперечним доказом його невинуватості. У той же час вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення поза розумним сумнівом підтверджується сукупністю інших доказів, що узгоджуються між собою.

З той самої підстави не обґрунтовує апеляційні вимоги обвинуваченого і вказана ним відсутність істотних для справи відомостей про подію злочину у потерпілого ОСОБА_14 , що є батьком ОСОБА_10 .

Доводи апелянта про те, що показання свідка ОСОБА_15 не доводять його вину, оскільки остання фактично не бачила ані самого побиття, ані слідів бійки на руках або обличчі обвинуваченого, при цьому ОСОБА_10 їй не повідомив, хто заподіяв йому тілесні ушкодження, - є неспроможними, оскільки показання цього свідка містять відомості, що мають істотне значення для справи, зокрема про стан потерпілого в той час, коли він пішов з дому, та в той час, коли повернувся, про те, що привів його додому саме обвинувачений, та про зміст діалогу, який при цьому відбувся між нею та ОСОБА_7 .

Ці показання узгоджуються з іншими наявними у справі доказами та у сукупності з ними доводять вину обвинуваченого поза розумним сумнівом. Колегія суддів не погоджується з необхідністю надання цим показанням критичної оцінки, як на цьому наполягає апелянт, оскільки вони є логічними та послідовними, решті доказів не суперечать, обставин, що могли бути підставою для обмови ОСОБА_7 цим свідком, не встановлено.

Доводи апелянта щодо ймовірного заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень ОСОБА_16 у приміщенні будинку № ? по АДРЕСА_1 , колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вони не мають будь-якого підтвердження та спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, зокрема показаннями свідка ОСОБА_12 , яка прямо вказує на обвинуваченого як на особу, що у день, час та за обставин, вказаних в обвинувальному акті, на її очах наносила потерпілому ОСОБА_10 удари руками і ногами; протоколом слідчого експерименту за її участю; показаннями свідка ОСОБА_15 про те, що саме ОСОБА_7 привів додому потерпілого, який вже був побитий. З тих самих підстав не можуть бути взяті до уваги доводи апелянта про те, що не була перевірена версія про причетність ОСОБА_16 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Крім того, згідно протоколу огляду приміщення вказаного будинку від 26.03.2016 р. (т. 1 а.с. 113-124), обстановка у ньому не була порушена, плями бурого кольору були виявлені тільки на покривалі, одягу потерпілого, ножицях та трьох металевих ложках, будь-які інші ознаки, характерні для наслідків побиття особи, що супроводжувалося кровотечею, виявлені не були, що не дає підстав для висновку про те, що тілесні ушкодження ОСОБА_10 було заподіяно у згаданому приміщенні.

У тому ж протоколі зазначено, що замоченим у мисці з водою було лише покривало, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , замочивши деякі речі потерпілого, у такий спосіб намагалися приховати сліди вчинення злочину.

Посилання апелянта на показання свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які бачили, як він 26.03.2016 р. йшов разом з потерпілим, при цьому вони спілкувалися та виглядали як друзі, а тілесних ушкоджень на них ці свідки не помітили, - колегія суддів вважає такими, що не спростовують обвинувачення. Так, жодний із вказаних свідків не бачив ОСОБА_7 та ОСОБА_10 аж до того моменту, коли вони зайшли до будинку потерпілого, зокрема ОСОБА_19 вказала, що востаннє вони перебували в її полі зору, коли повернули у провулок, а отже період часу, коли відбулося побиття, ці свідки могли не бачити.

Крім того, у своїх показанням обидва вищезгаданих свідки, кожний окремо, зазначили, що бачили ОСОБА_7 та ОСОБА_10 разом наприкінці березня 2016 року, більш точну дату не пам`ятають. Зважаючи на те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_10 є мешканцями того самого села, були раніше між собою знайомі та спілкувалися, відсутні підстави для категоричного висновку про те, що свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 бачили їх разом саме 26.03.2016 р.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , а також вважає за необхідне зазначити, що доводи апелянта в цілому не обгрунтовують наявності обставин, що згідно ч. 1 ст. 415 КПК України зумовлюють скасування вироку суду з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, що є предметом апеляційних вимог.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону при вирішенні питання про запобіжний захід щодо ОСОБА_7 , колегія суддів вважає їх такими, що заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що дійсно строк дії застосованого до обвинуваченого домашнього арешту на час ухвалення оскаржуваного вироку суду збіг, а отже вказаний запобіжний захід не міг бути продовжений. Такий недолік вироку суду підлягає виправленню в апеляційному порядку шляхом його зміни.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2016 року, щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України - змінити, виключивши з його резолютивної частини рішення про продовження щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали, безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4