Справа № 459/2970/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/203/17 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області ОСОБА_6 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 23 листопада 2016 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:
вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, та звільнено її від покарання.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 26 липня 2016 року, який набрав законної сили 26.08.2016 року, визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України, та призначено їй покарання у виді 100 (сто) годин громадських робіт.
Обвинувачена ОСОБА_7 30 серпня 2016 року прибула в Червоноградський МВ КВІ УДПтСУ у Львівській області, де працівниками даної установи, у відповідності до вимог чинного законодавства була належним чином ознайомлена з порядком та умовами відбуття покарання у виді 100 годин громадських робіт, призначеного їй вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 26 липня 2016 року.
Будучи належним чином ознайомленою з порядком та умовами відбування покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, у вигляді громадських робіт та попередженою про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування громадських робіт, отримавши під особистий підпис направлення для відпрацювання громадських робіт, будучи зобов`язаною з`явитись для відбування громадських робіт, без поважних причин не відвідувала КП «Червонограджитлокомунсервіс» 13.09.2016 року, 14.09.2016 року та 20.09.2016 року.
Крім цього, в період з 22.09.2016 року по 30.09.2016 року ОСОБА_7 без поважних на те причин не відвідувала КП «Червонограджитлокомунсервіс» для відбування покарання у виді громадських робіт, тим самим умисно ухилилась від відбування громадських робіт. Згідно табелів виходу на роботу ОСОБА_7 , наданих ЧервоноградськимМВ КВІ УДПтСУ у Львівській області, остання із загальних 100 годин громадських робіт відпрацювала лише 48 годин, відповідно не відпрацювала 52 години.

Не погоджуючись із даним вироком, заступник прокурора Львівської області ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичних обставин справи, просить його скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, без призначення покарання. На підставі ст.71 КК України невідбуту частину покарання за вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 26 липня 2016 року у виді 52 годин громадських робіт виконувати самостійно. В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянт покликається на те, що, ухвалюючи оскаржуваний вирок, суд допустив порушення вимог ст.71 КК України, оскільки не вирішив питання щодо невідбутої ОСОБА_7 частини покарання за вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 26 липня 2016 року, яким призначено покарання у виді 100 годин громадських робіт, з яких нею не відбуто 52 години.

На переконання прокурора, звільнення особи від покарання можливе лише у разі його призначення, а оскільки жодне із покарань, передбачених ч.2 ст.389 КК України, не могло бути призначено ОСОБА_7 згідно з ч.3 ст.60, ч.3 ст.61 КК України, її слід визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, без призначення покарання.

Заслухавши доповідача, прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, думку обвинуваченої, яка погоджується з апеляційними вимогами, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно зі ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення відповідають фактичним обставинам справи, винні протиправні діяння такої вірно кваліфіковані судом за ч. 2 ст.389 КК України, що ніким не оспорюється.

Поряд з тим, доводи прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність в частині непризначення обвинуваченій покарання за сукупністю вироків та звільнення її від покарання колегія суддів вважає обґрунтованими з огляду на таке.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, яке, у разі визнання особи винуватою, зокрема, повинно містити покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, остаточну міру покарання, обрану судом, та мотиви його призначення.

Таким чином, призначення покарання як етап застосування кримінально-правових норм полягає в обранні судом відповідно до вимог КК конкретної міри покарання особі, яка визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, і закріпленні цього рішення в обвинувальному вироку.
В силу п.4 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, зокрема, питання, чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення.

Відповідно до вимог ч.3 ст.60 та ч. 3 ст.61 КК України обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи, а арешт - до осіб віком до шістнадцяти років, вагітних жінок та до жінок, які мають дітей віком до семи років, відповідно.
Згідно з роз`ясненнями абз.7 п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7, суд не вправі перейти до більш м`якого виду покарання у випадках, коли санкцією закону, за яким засуджується особа, передбачено лише такі покарання, які з огляду на її вік чи стан не можуть бути до неї застосовані. В таких випадках суд, за наявності до того підстав, відповідно до ст. 7 КПК повинен закрити справу і звільнити особу від кримінальної відповідальності або постановити обвинувальний вирок і звільнити засудженого від покарання.
Таким чином, зі системного аналізу кримінального законодавства вбачається, що у разі визнання особи винною у вчиненні кримінального правопорушення за відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, санкція якої передбачає лише такі покарання, які з огляду на вік чи стан не можуть бути до неї застосовані, суд за наявності підстав може звільнити особу від кримінальної відповідальності згідно зі ст.ст.4448 КК України, а за їх відсутності ухвалити обвинувальний вирок без призначення покарання в силу п.4 ч.1 ст.368 КПК України.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження та встановлено судом у вироку, ОСОБА_7 вчинила злочин невеликої тяжкості, має на утриманні трьох малолітніх дітей, а саме: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Вирішуючи питання про можливість призначення обвинуваченій будь-яких з покарань, передбачених санкцією ч.2 ст.389 КК України, судом першої інстанції в повній мірі не було дотримано вимог закону України про кримінальну відповідальність. Зокрема, місцевим судом вірно враховано вимоги ч.3 ст.61 та ч.3 ст.60 КК України про те, що жодне з передбачених ч.2 ст.389 КК України покарань не може бути застосоване до ОСОБА_7 , водночас таким не взято до уваги те, що звільнення особи від покарання можливе лише у разі його призначення.

Окрім цього, відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Так, ОСОБА_7 ставиться у провину вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, після ухвалення вироку Червоноградського міського суду Львівської області від 26 липня 2016 року, що набрав законної сили 26.08.2016 року, яким призначено покарання у виді 100 годин громадських робіт, до повного відбуття покарання, зокрема будучи належним чином ознайомленою з порядком та умовами відбування покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, у вигляді громадських робіт та попередженою про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування громадських робіт, отримавши, під особистий підпис направлення для відпрацювання громадських робіт будучи зобов`язаною з`явитись для відбування громадських робіт, без поважних причин не відвідувала КП «Червонограджитлокомунсервіс» 13.09.2016 року, 14.09.2016 року та 20.09.2016 року. Крім цього, в період з 22.09.2016 року по 30.09.2016 року ОСОБА_7 без поважних на те причин не відвідувала КП «Червонограджитлокомунсервіс» для відбування покарання у виді громадських робіт, тим самим умисно ухилилась від відбування громадських робіт.
Таким чином, встановивши факт ухилення ОСОБА_7 від відбування покарання у виді громадських робіт, призначеного вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 26 липня 2016 року, суд першої інстанції в порушення вимог кримінального закону не застосував вимоги ст.71 КК України та не вирішив питання щодо невідбутої частини покарання.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що оскаржуваний вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 23 листопада 2016 року підлягає до скасування, а апеляційна скарга заступника прокурора Львівської області до задоволення.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України,

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області ОСОБА_6 задоволити.

Вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 23 листопада 2016 року відносно ОСОБА_7 в частині вирішення питання покарання скасувати.

Визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, без призначення покарання.
На підставі ст.71 КК України невідбуту частину покарання за вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 26 липня 2016 року у виді 52 годин громадських робіт виконувати самостійно.

У час відбуття покарання зарахувати ОСОБА_7 перебування її під вартою з 05 по 06 грудня 2017 року.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскарженим в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4