Провадження №11-кп/772/1059/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 жовтня 2017 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
Головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
зі секретарем: ОСОБА_5
за участю
прокурора ОСОБА_6
адвоката ОСОБА_7
засудженого ОСОБА_8
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 12.06.2017 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення його від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання

в с т а н о в и в :
Ухвалою Вінницького міського суду від 12.06.2017 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення його від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання, в зв`язку з тим, що вироком Київського міського суду від 27.12.1999 ОСОБА_8 засуджеений до смертної кари. Ухвалою Верховного суду України від 08.06.2000 покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.

Вирок Київського міського суду від 27.12.1999 та ухвала Верховного суду України від 08.06.2000 якою покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі винесені відповідно до вимог чинного законодавства та приведенню у відповідність не підлягають, посилання заявника ОСОБА_8 як на підставу для звільнення від відбування покарання відбуття більше 17 років ув`язнення та відсутності в законодавстві України окремого тлумачення визначення «довічне» позбавлення волі, є надуманими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

В апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_8 ставиться питання про скасування ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 17.06.2017 року та направлення клопотання на новий розгляд в суді першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що строк покарання за злочин, за який він засуджений не може перевищувати 15 років (ст. 25, ст. 49 КК України в ред 1960 р.), проте він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі і на даний час утримується в ув"язнення понад 18 років, що є порушенням норм Конституції України та практики Європейського Суду з прав людини.

Заслухавши доповідача, думку адвоката ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу останнього, просили її задовольнити, прокурора, який вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про звільнення від покарання та пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч.2,3 ст.74 КК України.

На обґрунтування свого клопотання про звільнення його від покарання у виді довічного позбавлення волі ОСОБА_8 зазначив, що рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99 такий вид кримінального покарання як смертна кара визнано неконституційним, що має зворотну дію в часі. До введення нового виду покарання довічного позбавлення волі, максимальне покарання, яке могло бути призначене засудженим за вчинення аналогічних злочинів було 15 років позбавлення волі. Оскільки відповідно до Конституції України усі громадяни є рівними перед законом, то уважав, що таке ж максимальне покарання повинно було бути призначене і йому.

Однак, з таким висновком засудженого ОСОБА_8 колегія суддів погодитися не може, оскільки він не ґрунтується на вимогах закону.

Згідно ч.3. ст.74 КК України, призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону.

Відповідно до положень ст. 93 КК України в ред. 1960 року, за умисне вбивство при обтяжуючих обставин було встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років, або смертна кара.

З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року N 11-рп/99 (справа про сметрну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року N 1483 (далі - Закон № 1483), яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом N 1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дають підстав для призначення ОСОБА_8 покарання у виді 15 років позбавлення волі, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення та не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.

Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03).

В приписах ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни покарання тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішеннями Конституційного Суду України, який повноважний лише в частині визнання неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Тобто, виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується, через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів вважає, що рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року N 11-рп/99 (справа про сметрну кару), яким визнано неконституційною смертну кару в України, не є новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, в чому намагається переконати суд засуджений ОСОБА_8 .

При цьому, колегія суддів вважає, що новий вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, оскільки при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом, тощо.

У санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі, як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Таким чином, оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена КК України в ред. 1960 року на час вчинення ОСОБА_8 ряду епізодів особливо тяжких злочинів, то положення КК України в ред. 1960 року із змінами, внесеними Законом N 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та покращують його правове становище, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються і на засудженого, який вчинив ряд особливо тяжких злочинів, відповідальність за які передбачена КК України в ред. 1960 року особливо тяжких злочинів до набрання чинності зазначеним законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом (а не позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів на заміні якого наполягає ОСОБА_8 ), не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. (Рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви N 9852/03, N 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява N 39458/02).

Стаття 151 Кримінально-виконавчого Кодексу України містить норми, які надають засудженим до довічного позбавлення волі право на пільги за умов відбуття певного строку покарання та дотримання відповідної моделі поведінки, а також право на помилування за умови відбуття певного строку покарання, про що було роз`яснено ОСОБА_8 в ухвалі місцевого суду.

А тому твердження засудженого, про позбавлення його такої можливості є надуманими та суперечать вимогам законодавства.

Засуджений конкретних фактів порушення його прав та законних інтересів не навів, а виключно обмежився перерахунком та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки місцевого суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 12.06.2017 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення його від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання - без змін.
Ухвала може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 3 (трьох) місяців з моменту проголошення, а засудженим з моменту отримання копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4