АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0005823 відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Капітанівка Врадіївського району Миколаївської області, громадянина України, без реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, за апеляційною скаргою першого заступника прокурора міста Києва ОСОБА_8 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року затверджено угоду про примирення від 26 липня 2017 року між потерпілим ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, та йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень.

_________________________________________________________________
Справа №11-кп/796/1920/2017 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_10
Категорія: ч. 1 ст. 289 КК України Доповідач ОСОБА_1

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_7 02.07.2017 року приблизно о 23 год. 15 хв., перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. В. Покотила, 1, незаконно заволодів транспортним засобом «ВАЗ», моделі 321063, 1987 р.в., номерний знак НОМЕР_1 , за наступних обставин.
Так, 02.07.2017 року приблизно о 23 год., перебуваючи поблизу проїжджої частини за адресою: м. Київ, вул. В. Покотило, 1, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, а саме: автомобілем «ВАЗ», моделі 321063, 1987 р.в., номерний знак НОМЕР_1 .
З метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на незаконне заволодіння транспортним засобом «ВАЗ», моделі 321063, 1987 р.в., номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 02.07.2017 року приблизно о 23 год. 15 хв., скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає та тим, що ОСОБА_9 , виходячи з салону належного йому автомобіля, залишив ключі від замка запалювання в ньому та пішов по власним справам, проник до салону вказаного автомобіля шляхом вільного доступу.
В подальшому ОСОБА_7 , знаходячись в салоні автомобіля «ВАЗ», моделі 321063, 1987 р.в., номерний знак НОМЕР_1 , за допомогою ключів від замка запалювання завів двигун вказаного автомобіля та в подальшому за його кермом почав рух по вул. В. Покотило в м. Києві, тим самим маючи змогу розпоряджатись автомобілем на власний розсуд.

На вказаний вирок суду перший заступник прокурора міста Києва ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, правильності юридичної кваліфікації його дій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок суду та призначити у даному кримінальному провадженні новий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом при ухваленні вироку, яким затверджено угоду про примирення між обвинуваченим та потерпілим ОСОБА_9 , допущено порушення кримінального процесуального закону, а саме ч. 3 ст. 469 КПК України, оскільки у даному кримінальному провадженні угода про примирення не може бути укладена.
Зокрема, при ухваленні вироку на підставі угоди, суд належним чином не перевірив угоду на відповідність вимогам Кримінального процесуального Кодексу, оскільки при прийнятті угоди залишив поза увагою, що однією з умов, за наявності якої може бути укладено угоду про примирення, є можливість її укладення, якщо кримінальне провадження стосується тільки приватних (особистих або майнових) інтересів конкретної фізичної особи або приватного інтересу юридичної особи (яка не є державним чи комунальним підприємством, установою), а основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, є суспільні відносини, які забезпечують безпеку дорожнього руху та контрольоване використання транспортних засобів, і лише додатковим обов`язком об`єктом, залежно від конкретного способу вчинення цього злочину виступають відносини власності на транспортний засіб.
Крім того, згідно вимог ч. 3 ст. 477 КПК України кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою або другою статті 289 КК України (незаконне заволодіння транспортним засобом без особливо обтяжуючих обставин) - якщо вони вчинені чоловіком (дружиною) потерпілого, іншим близьким родичем чи членом сім`ї потерпілого, або якщо вони вчинені особою, яка щодо потерпілого була найманим працівником і завдала шкоду виключно власності потерпілого.
Однак, будь-які дані про те, що обвинувачений ОСОБА_7 перебував у родинних відносинах з потерпілим або був найманим працівником щодо потерпілого, у матеріалах кримінального провадження відсутні, такі дані не встановлені і в ході судового розгляду кримінального провадження.
Тому, за встановленими судом фактичними обставинами кримінального провадження, яке не є провадженням у формі приватного обвинувачення, протиправні дії ОСОБА_7 були спрямовані не лише на спричинення матеріальної шкоди потерпілому та порушення його права на володіння транспортним засобом, а одночасно обвинуваченим здійснено посягання на публічні інтереси в галузі забезпечення безпеки руху та експлуатації транспорту, а отже, затвердження угод у справах про такі злочини, відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №13 від 11.12.2015 року "Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод", не допускається.
Таким чином, на думку апелянта, затвердження угоди про примирення між обвинуваченим і потерпілим у даному провадженні не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону та суперечить основним положенням кримінального провадження на підставі угод, тому допущене судом першої інстанції порушення кримінального процесуального закону є істотним, оскільки перешкодило суду повно та всебічно з`ясувати обставини кримінального провадження та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, що є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 у запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, вказуючи на те, що укладена та затверджена судом угода про примирення між потерпілим та обвинуваченим, ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону та ніяким чином не суперечить основним положенням кримінального провадження на підставі угод, просить залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення обвинуваченого та його захисника проти її задоволення, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 394 КПК України, вирок суду першої інстанції на підставі угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним, обвинуваченим може бути оскарженим в апеляційному порядку прокурором виключно з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому, згідно з ч. 3 ст. 469 КПК України, угода не може бути укладена.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд ухвали вирок на підставі угоди про примирення між потерпілим ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_7 , визнавши ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, і призначив узгоджене сторонами покарання у виді штрафу.

Доводи прокурора про те, що в даному кримінальному провадженні укладення угоди про примирення є неприпустимим, оскільки кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 289 КК України, яке вчинив ОСОБА_7 , окрім інтересів фізичної особи, було здійснено посягання на публічні інтереси в галузі забезпечення безпеки руху та експлуатації транспорту, слід визнати непереконливими, тому що вказаний злочин є злочином середньої тяжкості а, згідно з ч. 3 ст. 469 КК України, угода про примирення може бути укладена у кримінальних провадженнях щодо злочинів середньої тяжкості.
До того ж внаслідок дій обвинуваченого ОСОБА_7 , пов`язаних із незаконним заволодінням транспортним засобом, було завдано шкоду лише потерпілому ОСОБА_9 , як це слідує із провадження, та не завдано будь-якої реальної шкоди суспільним інтересам.

При цьому та обставина, що безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, є суспільні відносини в галузі забезпечення безпеки руху та експлуатації транспорту, сама по собі не може бути підставою для висновку про те, що в будь-якому випадку таким злочином завдається шкода суспільним інтересам і угода про примирення між потерпілим та обвинуваченим в такому провадженні не відповідає інтересам суспільства.

Що стосується посилань прокурора на роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які містяться у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №13 від 11.12.2015 року "Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод", то колегія суддів вважає за необхідне вказати, що такі роз`яснення носять рекомендаційний характер, а натомість колегія суддів приймає до уваги висновки Верховного Суду України, викладені Постанові від 31.03.2016 року (справа №2-27кс16), за якими:

примирення є комплексним, міжгалузевим інститутом кримінального та кримінального процесуального законодавства, спрямованого на задоволення/відновлення прав потерпілого та заохочення позитивної посткримінальної поведінки суб`єкта злочину. На забезпечення дієвості правових механізмів інституту примирення, його цілей і мети впливають "складні" зв`язки між принципами публічності і диспозитивності (п. 4);
Суд надає особливого значення існуванню в інституті примирення конкуренції принципів публічності і диспозитивності, яка визначає пріоритети публічного і приватного інтересів та їх взаємозв`язок (п. 7);
отже, Суд вважає, що для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія "інтерес" (п. 8);
під час примирення сторін у кримінальному судочинстві кожна із сторін кримінально-правового конфлікту переслідує свої інтереси. Для потерпілого - це відновлення порушених прав шляхом відшкодування заподіяної злочином шкоди, для захисту якої він у кримінальному процесі наділений відповідними правами. Для обвинуваченого (підозрюваного) - це уникнення кримінальної відповідальності або призначення мінімального покарання. держав, у свою чергу, будучи носієм публічного інтересу, регулює суспільні відносини, які є предметом кримінального процесуального права (п. 11);
під час вирішення кримінально-правових конфліктів Європейський суд з прав людини зобов`язує національні суди дотримуватись балансу між приватними і публічними інтересами (п. 12);

угода про примирення, на думку Суду, являє собою ключовий інструмент узгодження інтересів учасників кримінально-правового конфлікту та забезпечення їх балансу. Адже сторони шляхом компромісних і взаємовигідних рішень між собою адаптують норму права про примирення щодо конкретного (їх) випадку, чим задовольняють свої інтереси, а в результаті і суспільні (публічні) інтереси (п. 13);

Суд підкреслює, що з прийняттям нового Кримінального процесуального кодексу України (2012 року), засада диспозитивності розширила свій вплив на значну категорію кримінальних проваджень і, насамперед, на кримінальні провадження щодо злочинів невеликої тяжкості (стаття 474 КПК України), серед яких виділяється кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 286 КК, - так званий двооб`єктний злочин (п. 15);

тобто існує така група суспільних відносин, охоронюваних кримінальним правом, у яких приватні інтереси їх учасників можуть переважати над суспільними (публічними) інтересами настільки, що волевиявлення потерпілого може мати вирішальне значення для кримінальної відповідальності винної особи. Без наявності приватних інтересів і вираження волевиявлення до їх реалізації ніякі публічні інтереси не можуть бути досягнуті (п. 16);

значно більшою мірою диспозитивність властива тим нормам кримінального процесуального закону, які вимагають узгодженість сторонами і судом рішень. Законодавець зобов`язує суд у таких випадках віддавати перевагу узгоджених сторонами рішень і ухвалити їх своїм рішенням (п. 17).

Таким чином, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для зміни або скасування вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 , колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги першого заступника прокурора міста Києва ОСОБА_8 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу першого заступника прокурора міста Києва ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року відносно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня її проголошення.

Судді:

___________________ _____________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3