Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 травня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0001548 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Волинської області від 07 жовтня 2016 року,
в с т а н о в и в:
За вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2016 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 цього Кодексу засудженого було звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки й покладено на нього обов`язки, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 148 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого, процесуальних витрат і про речові докази.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
06 грудня 2015 року близько 17.35 год. засуджений керував технічно справним автомобілем марки Opel Kadett (державний номерний знак НОМЕР_1 ) при цьому всупереч вимогам пунктів 2.1 «а», 2.9 «а» Правил дорожнього руху був у стані алкогольного сп`яніння та не мав посвідчення на право керування транспортним засобом. Під час руху в темну пору доби на ділянці автодороги сполученням Ковель Білин у напрямку м. Ковеля ОСОБА_6 , порушивши вимоги пунктів 2.3 «б», 12.1. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху, проявив неуважність, не обрав безпечної швидкості руху, в результаті чого своєчасно не відреагував на зміну дорожньої обстановки та при виявленні велосипедиста ОСОБА_7 , котрий рухався попереду в попутному напрямку і котрого він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди і допустив наїзд на велосипедиста. У результаті ДТП ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер у лікувальному закладі.

Апеляційний суд скасував вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст.75 КК України і 07 жовтня 2016 року ухвалив свій вирок, яким призначив ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки У решті вирок суду залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на суворість обраного заходу примусу, просить змінити вирок апеляційного суду: призначити йому за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки; на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покласти обов`язки, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України. При цьому скаржник оспорює висновки апеляційного суду про неможливість застосування щодо нього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням. На обґрунтування своєї позиції зазначає, що суд не дав належної оцінки його щирому каяттю у вчиненому, а також наявності на його утриманні малолітньої дитини та вагітної дружини. Крім наведеного, засуджений вважає необґрунтованим виключення апеляційним судом з переліку обставин, що пом`якшують покарання, повного визнання ним вини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку про таке.
Про дату, час та місце касаційного розгляду учасників кримінального провадження, зокрема з боку сторони захисту, було поінформовано, при цьому вони на час розгляду справи не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання взяти участь у судовому розгляді. Крім того, згідно з ч. 4 ст. 430, ч. 4 ст. 434 КПК України участь сторін або інших учасників кримінального провадження в касаційному розгляді не є обов`язковою, за винятком випадків звернення з відповідним клопотанням засудженого, що тримається під вартою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого та його захисника під час касаційного розгляду не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_6 у його вчиненні, кримінально-правова кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційному порядку не оскаржуються.
Доводи скарги щодо надмірної суворості обраного апеляційним судом заходу примусу та безпідставного незастосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбаченого ст. 75 КК України, не можуть вважатися обґрунтованими.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.
Відповідно до вказаних засадособі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Застосований захід примусу повинен найбільше сприяти досягненню передбаченої ч. 2 ст. 50 КК України мети покарання виправленню засуджених та попередженню вчинення нових злочинів.
Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності у виді заходу примусу певного виду й розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує прийняття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально ? правових відносин, у тому числі й потерпілого. Однією з умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Виконання такої функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої також можуть застосовуватися положення ст. 75 КК України. За змістом вказаної правової норми рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд вправі прийняти у випадку, якщо при призначенні заходу примусу певного виду й розміру дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. В будь-якому разі застосування цього кримінально-правового інституту є не обов`язком, а правом суду, яке реалізується у кожному конкретному випадку з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи.
Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_6 покарання та визначення порядку його відбування відповідає наведеним вимогам.
Мотивуючи свої висновки щодо виду і розміру обраного заходу примусу, суд урахував, зокрема, ступінь тяжкості вчиненого злочину виходячи не лише з визначених ст. 12 КК України критеріїв, а і з особливостей даного конкретного діяння. Зокрема, суд узяв до уваги те, що засуджений, керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив правила безпеки дорожнього руху і створив істотну загрозу для його учасників. Допущена ОСОБА_6 недбалість призвела до непоправних наслідків у виді смерті людини, тоді як виходячи з закріплених у ст. 3 Конституції України основоположних засад людина, зокрема її життя і здоров`я, визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Отримали належну оцінку суду і дані про особу засудженого, котрий у силу ст. 89 КК України не має судимості, характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, частково відшкодував завдану потерпілому моральну шкоду.
Як обставину, що обтяжує покарання, при ухваленні вироку враховано, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Водночас суд узяв до уваги й обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття, що включає в себе визнання винуватості й належну критичну оцінку своєї протиправної поведінки.
Виходячи з наведеного неврахування апеляційним судом як самостійної такої обставини ще й визнання вини не ставить під сумнів законність, обґрунтованість і справедливість вирішення питання щодо обрання заходу примусу та не дає підстав для зміни вироку у касаційному порядку.
Узяв апеляційний суд до уваги й позицію в судовому засіданні потерпілого про необхідність призначення ОСОБА_6 заходу примусу у виді позбавлення волі з реальним відбуттям у зв`язку з припиненням з боку засудженого відшкодування шкоди після ухвалення місцевим судом вироку, яким його було звільнено від відбування покарання з випробуванням.
Відомості, що позитивно характеризують особу ОСОБА_6 у загальносоціальному плані, отримали належну оцінку апеляційного суду при визначенні засудженому строку покарання, який наближений до мінімальних меж санкції ч. 2 ст. 286 КК України, а також є нижчим порівняно з обраним місцевим судом і тим, про призначення якого засуджений порушує питання у касаційній скарзі.
Водночас колегія суддів погоджується з висновками суду другої ланки про те, що вказані дані не свідчать про можливість виправлення засудженого без відбування покарання і, відповідно, не дають достатніх підстав для застосування щодо нього ст. 75 КК України.
З урахуванням особливостей даного конкретного злочину сімейні обставини ОСОБА_6 , на які він додатково посилається у касаційній скарзі, не спростовують законності й обґрунтованості таких висновків.
Призначене апеляційним судом покарання, на думку колегії суддів, є необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення нових злочинів та не сприймається як явно несправедливе внаслідок суворості.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для зміни або скасування судових рішень, у справі не встановлено.
У контексті наведених обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 та скасування вироку апеляційного суду на зазначених у ній підставах.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:
Вирок Апеляційного суду Волинської області від 07 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3