11-кп/775/56/2017(м)
263/2420/16-к

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6

та її захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0002571, за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 вересня 2016 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Чермалик Тельманівського району Донецької області, громадянку України, із повною загальною середньою освітою, незаміжню, непрацюючу, раніше судиму:

1) 02 березня 2011 року Тельманівським районним судом Донецької області за ч.2 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі з випробуванням на 1 рік;

2) 13 листопада 2011 року Тельманівським районним судом Донецької області за ч.1 ст.164, ч.1 ст.71, ст.72 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі;

3) 01 квітня 2016 року Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя за ч.2 ст.185 КК України до 5 місяців арешту,

зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 ,

засуджено за ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 01 квітня 2016 року у вигляді 5 місяців арешту, більш суворим покаранням, призначеним за вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 вересня 2016 року, остаточно призначено покарання ОСОБА_6 у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вирішено долю речових доказів.

В с т а н о в и л а:

вказаним вироком ОСОБА_6 визнано винною і засуджено за те, що вона 08 липня 2015 року приблизно о 14.00 год. ОСОБА_6 , умисно, повторно, керуючись корисливими мотивами, переслідуючи мету таємного викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням до житла, шляхом вільного доступу, через відкриті двері незаконно проникла до буд. АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_8 , де в кімнаті - зал, зі столу таємно викрала ноутбук HP Compaq CQ58-300SR, з зарядним присроєм, вартістю 3800 грн., які належать ОСОБА_9 , чим спричинила останній матеріальну шкоду на загальну суму 3800 грн. Після чого з місця злочину з викраденим майном втікла, розпорядившись ним на власний розсуд.

Не погодившись із судовим рішенням, обвинувачена оскаржила його в апеляційному порядку, просила вирок суду щодо неї скасувати, а кримінальне провадження закрити. В обґрунтування доводів вказує, що ані суд, ані прокурор не роз`яснили право на розгляд її справи судом присяжних, а також вимоги ст.63 Конституції України, згідно яких особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе. Зазначила, що суд не мотивував своє рішення про те, чому бере до уваги одні докази і відхиляє інші, які, на думку обвинуваченої, свідчать про її невинуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Пояснила, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.185 КК України вчинила не вона, а її співмешканець ОСОБА_10 . Її показання, здобуті органом досудового розслідування, отримані під впливом фізичного та психологічного примусу, без участі захисника.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченої, прокурор Маріупольської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_11 просить вирок суду першої інстанції, як законний і обґрунтований, залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який відстоював законність і обґрунтованість судового рішення, просив його залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 - без задоволення; обвинувачену, яка підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просила вирок суду першої інстанції скасувати, провадження у справі закрити у зв`язку з тим, що вона не вчиняла злочин, за який її засуджено; перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведенні в апеляційній скарзі обвинуваченої, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначеним вимогам закону вирок суду першої інстанції відповідає.

Висновки суду про наявність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення майна (крадіжка майна), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються наявними в матеріалах провадження доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно оцінені. Вони є належними, достовірними, достатніми та допустимими.

Доводи обвинуваченої в частині заперечення своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, за яке її засуджено, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Так, потерпіла ОСОБА_8 суду пояснила, що ОСОБА_6 є її сусідкою, часто бувала у неї вдома, знає обстановку в ньому. Під час слідчого експерименту добровільно розповіла обставини вчинення злочину, а ОСОБА_10 до будинку ніколи не заходив. В ході його допиту на запитання невірно розповідав про обстановку та розташування меблів в будинку. В подальшому їй було повернуто ноутбук, претензій матеріального характеру до обвинуваченої вона не має.

Свідок ОСОБА_12 в суді пояснив, що ОСОБА_6 раніше бувала в них вдома, а ОСОБА_10 до будинку ніколи не заходив.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що крадіжку ноутбука у ОСОБА_8 скоїв він, а в поліції під час перевірки його заяви про крадіжку написав, що крадіжку він не вчиняв.

З матеріалів перевірки заяви свідка ОСОБА_10 . Центральним ВП висновком від 05 травня 2016 року встановлено, що ОСОБА_10 просить заяву не розглядати, оскільки вводить орган досудового розслідування в оману, через почуття кохання до обвинуваченої, з якою проживав разом. Зробив заяву про вчинення саме ним злочину, оскільки перебував у емоційному стані, кохає обвинувачену та просить вважати його заяву недійсною.

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 22 лютого 2016 року за участю обвинуваченої, остання добровільно вказала на обставини, за яких вона вчинила крадіжку ноутбука з буд. АДРЕСА_3 (а.кп.64-66).

За таких обставин суд першої інстанції критично оцінив показання свідка ОСОБА_10 і прийшов до обґрунтованого висновку про те що його показання спростовуються іншими доказами у справі.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції привільно кваліфіковані дії ОСОБА_6 за ч. 3 ст.185 КК України.

Доводи обвинуваченої ОСОБА_6 про порушення вимог ст.384 КПК України та про те, що суд першої інстанції не роз`яснив їй вимог ст.63 Конституції України, а також те, що було порушено право на захист, не ґрунтуються на вимогах закону.

Так відповідно до вимог ст.384 КПК України прокурор, суд зобов`язані роз`яснити обвинуваченому у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, можливість та особливості розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних, а санкція статті за якою ОСОБА_13 обвинувачена, не передбачає покарання у виді довічного позбавлення волі.

Крім того під час допиту в суді першої інстанції головуючим у справі було роз`яснено ОСОБА_6 положення ст. 63 Конституції України.

Як вбачається з матеріалів справи, під час провадження досудового розслідування, 22 лютого 2016 року ОСОБА_6 написала слідчому заяву про те, що вона відмовляється від захисника, і захищати свої права буду сама. Вказане також спростовує доводи обвинуваченої про те, що було порушено право на захист на стадії досудового розслідування (а.кп.62).

Доводи апеляції обвинуваченої про те, що відносно неї застосовувалися незаконні методи ведення досудового розслідування також не ґрунтуються на матеріалах справи.

Під час досудового і судового слідства ОСОБА_6 та її захисник жодного разу не заявляли про застосування до обвинуваченої незаконних методів слідства, до компетентних органів з вказаною заявою не зверталися. Обвинувачена заявила про це тільки в суді апеляційної інстанції, без жодного підтвердження своїх доводів.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції перевірялися доводи ОСОБА_6 про застосування щодо неї незаконних методів ведення слідства.

Постановою старшого слідчого першого відділу слідчого управлення прокуратури Донецької області юриста 2 класу ОСОБА_14 від 08 грудня 2016 року кримінальне провадження за заявою ОСОБА_6 про застосування щодо неї незаконних методів ведення слідства працівниками поліції закрито, у зв`язку з відсутністю в діях працівників поліції ознак злочину, передбаченого ч.2 ст.365 КК України чи будь-яких інших злочинів з числа віднесених законодавцем до злочинів проти життя та здоров`я особи.

Що стосується міри покарання, то суд відповідно до ст.ст.65-67 КК України врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, дані про особу обвинуваченої та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, та прийшов до обґрунтованого переконання, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів, можливе лише за умови призначення їй покарання в межах санкції статей у виді позбавлення волі, з чим погоджується колегія суддів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає завданням кримінального провадження, передбаченим ст.2 КПК України, практиці Європейського суду з прав людини, постановлене з дотриманням вимог процесуального закону, підстав для зміни або скасування вироку суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 вересня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала Апеляційного суду Донецької області набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженою, яка перебуває під вартою,- в той же строк з моменту вручення їй копії судового рішення.

Судді:

_______________ ________________ ______________

ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2