У Х В А Л А

02 березня 2017 року м. Київ

Суддя Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України ОСОБА_3, розглянувши заяву представника ОСОБА_4 у інтересах ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2016 року,

в с т а н о в и в:

ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року відмовлено в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 про скасування арешту майна.

Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 29 листопада 2016 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року на підставі частини четвертої статті 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 28 грудня 2016 року відмовив адвокату ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року на підставі частини другої статті 428 КПК.

Представник ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2, подав до Верховного Суду України заяву, в якій порушував питання про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2016 року на підставі пункту 2 частини першої статті 445 КПК.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 30 січня 2017 року адвоката ОСОБА_4 повідомлено про невідповідність його заяви вимогам статей 448 і 449 КПК і встановлено строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків до 01 березня 2017 року. Також заявнику було роз'яснено, що у разі, якщо зазначені в ухвалі недоліки не буде усунуто в установлений строк, заяву буде йому повернуто.

Зокрема, в ухвалі зазначалось, що всупереч вимогам статті 448 КПК, заява представника ОСОБА_4 не містила належного обґрунтування підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 КПК, яке полягало, у тому числі, і у відсутності обґрунтування неправильності висновків суду касаційної інстанції в оспореному рішенні у порівнянні з іншим рішенням, наданим для порівняння. Також, всупереч вимогам статті 449 КПК, до заяви не були додані копії ухвал Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року та Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року, а надане захисником ОСОБА_4 для порівняння рішення касаційного суду від 25 лютого 2016 року не містило висновку про можливість апеляційного оскарження рішення слідчого судді про відмову в задоволенні клопотання про скасування арешту майна.

На виконання ухвали судді, в установлений строк, адвокат ОСОБА_4 надіслав уточнену заяву, проте, з її змісту вбачається, що зазначені в ухвалі судді недоліки ним повністю не усунуто. Зокрема, в заяві представник повторно зазначає про «вузьке» тлумачення судом поняття «судове рішення щодо арешту майна» й не наводить належного обґрунтування в чому саме, на його думку, полягає неоднакове застосування одних і тих самих норм процесуального права з наведенням мотивів неправильності висновків суду касаційної інстанції в оспореному рішенні у порівнянні з іншими рішеннями касаційного суду.

Положення пункту 2 частини першої статті 445 КПК встановлює, що підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Ключовою умовою перегляду Верховним Судом України рішення касаційного суду з цієї підстави є наявність різних, незалежно від форми і змісту, правових висновків суду касаційної інстанції, в основі яких перебуває застосування однієї і тієї самої норми процесуального закону.

Проте, у наданій заявником для порівняння ухвалі касаційного суду від 25 лютого 2016 року, підставою для скасування рішення апеляційного суду та направлення справи на новий апеляційний розгляд стало порушення цим судом норм кримінального процесуального закону, а саме: пункту 3 частини другої статті 395 і частин п'ятої, сьомої статті 115 КПК при обчисленні строку подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді. На відміну від цього рішення, касаційний суд у оспорюваному рішенні від 28 грудня 2016 року висловив свою правову позицію щодо неможливості, відповідно до пункту 9 частини першої статті 309 КПК та процесуального порядку встановленого статтею 174 КПК, оскарження в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про відмову в задоволенні клопотання про скасування арешту майна.

Виходячи з наведеного, в межах заявлених заявником ОСОБА_4 вимог, немає даних про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Таким чином, протягом установленого строку представник ОСОБА_4 зазначені в ухвалі судді недоліки повністю не усунув, у зв'язку з чим заява підлягає поверненню заявнику на підставі пункту 1 частини четвертої статті 450 КПК.

Відповідно до частини п'ятої статті 450 КПК повернення заяви на підставах, передбачених у частині четвертій цієї статті, не перешкоджає повторному зверненню у разі належного оформлення заяви або на інших підставах, ніж ті, які були предметом розгляду, та у строки, визначені статтею 447 КПК.

На підставі наведеного та керуючись статтею 450 КПК

у х в а л и в:

заяву представника ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2, про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2016 року повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України ОСОБА_3