У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 14 лютого 2017 року щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:
За вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2016 року визнано винуватим та засуджено

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина Україна, уродженця м. Ковель, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу вироком від 27 березня 2007 року за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 152, ч. 2 ст. 153, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією майна,

- за ч. 1 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Вирішено питання про долю речових доказів, стягнення процесуальних витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 14 лютого 2017 року вищевказаний вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

За обставин детально наведених у судовому рішенні, ОСОБА_4 визнано винуватим у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту та збуті наркотичних засобів, а також у незаконному придбанні, зберіганні наркотичного засобу без мети збуту.

У касаційній скарзі прокурор, не оскаржуючи вирок суду першої інстанції, згідно з яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України, а також не зазначаючи доводів щодо незаконності даного судового рішення, по суті посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та вважає, що суд апеляційної інстанції, залишаючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 без змін, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. Також прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції істотно порушив кримінальний процесуальний закон, оскільки, як зазначає прокурор, безпосереднього не дослідив докази, наявні у матеріалах провадження. Посилається на необґрунтованість ухвали суду апеляційної інстанції, невідповідність її вимогам ст. 419 КПК України, з огляду на що просить її скасувати, призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Перевіривши касаційну скаргу, долучену до неї копію оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що немає підстав для відкриття провадження з мотивів, наведених у касаційній скарзі.

Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, відповідно до ст. 438 КПК України не є підставою для зміни або скасування судових рішень судом касаційної інстанції.

Суд касаційної інстанції при перевірці судових рішень виходить із фактичних обставин встановлених судом.
Так, як убачається з ухвали, суд перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора стосовно невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам провадження, неправильного застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 307 КК України, а також доводи щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчинених засудженим злочинів та даним про його особу внаслідок м`якості, дійшов висновку про необґрунтованість позиції сторони обвинувачення у цих частинах, належним чином обґрунтувавши своє рішення. Зокрема, в ухвалі суд зауважив на тому, що судом першої інстанції при вирішенні питання про наявність у діях ОСОБА_4 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України, керуючись вимогами ст. 94 КПК України, досліджено обставини кримінального провадження, дано належну оцінку доказам, наявним у провадженні, виходячи із засад їх допустимості, достатності, достовірності та належності.
У суду касаційної інстанції немає підстав не довіряти даним висновкам суду апеляційної інстанції, а скарга прокурора не містить належним чином обґрунтованих доводів, які б спростовували їх.

Доводи прокурора, викладені в касаційній скарзі, про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, а саме статті 23 КПК України, якою регламентований принцип безпосереднього дослідження доказів судом, є необґрунтованими.
Так, згідно з висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду України від 21 січня 2016 року №5-249кс15, рішення суду апеляційної інстанції не може бути визнане законним, якщо він, не досліджуючи безпосередньо ряд зібраних у провадженні доказів, дав їм іншу оцінку, ніж суд першої інстанції, скасувавши при цьому оскаржуване судове рішення.
Як убачається з ухвали, суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційні скарги прокурора та ОСОБА_4 , залишив їх без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2016 року без змін.
Тобто суд апеляційної інстанції не надавав іншу оцінку доказам, наявним у матеріалах кримінального провадження, ніж суд першої інстанції, що не вимагало безпосереднього дослідження доказів.
При цьому суд апеляційної інстанції в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України послався на докази, які досліджувалися судом першої інстанції, що не заперечується прокурором.
За таких умов суд апеляційної інстанції не допустив у цій частині порушень вимог кримінального процесуального законодавства, як про це зазначає прокурор у касаційній скарзі.
Інших обґрунтованих доводів щодо наявності таких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, та були б підставами для його скасування, як про це зазначає вимогу особа, що подала касаційну скаргу, у скарзі не наведено.

Окрім того, з ухвали видно, що предметом перевірки були і доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчинених злочинів та даним про його особу внаслідок м`якості, які належним чином перевірені та визнані голослівними.
Колегія суддів суду касаційної інстанції не має підстав не довіряти даним висновкам суду апеляційної інстанції, а прокурор у скарзі не наводить інших доводів, які б не були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання та залишились поза увагою апеляційного суду, й свідчили б про явну несправедливість судових рішень у частині призначеного ОСОБА_4 покарання.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що переконливих доводів про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення щодо ОСОБА_4 з мотивів, наведених у касаційній скарзі прокурора, немає, а тому у відкритті провадження слід відмовити відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. 428 КПК України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 14 лютого 2017 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3