Ухвала
іменем україни
20 січня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и в:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 04 липня 2016 року,

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що не має судимості,

та

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк пять років без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю два роки та покладено на них обов`язки, передбачені пунктами 2-4 ч. 1 ст. 76 КК.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 у рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 грн та 3 200 грн витрат за надання правової допомоги з кожного.
Апеляційний суд змінив вирок місцевого суду в частині цивільного позову та постановив стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 у рахунок моральної шкоди 4 000 грн з кожного.
У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винуватими у тому, що вони 21 вересня 2015 року близько 22.00 год. біля будинку № 7 по бульварі Давидова в м. Києві, за попередньою змовою між собою, незаконно заволоділи автомобілем марки «ВАЗ 2103» (реєстраційний № НОМЕР_1 ), належним ОСОБА_4 , та намагалися відбуксирували автомобіль до будинку 2/35 по проспекту Гагаріна, але тимчасово залишили його біля будинку 21/1 по вул. Ентузіастів, у зв`язку з його несправністю. Після чого, 22 вересня 2015 року близько 15.20 год. повернулися до автомобіля та продовжили його буксирування, в ході чого були затримані працівниками міліції.

У касаційній скарзі представник потерпілого, не оспорюючи доведеності винуватості і правильності кваліфікації діяння засуджених, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції у зв`язку з м`якістю призначеного засудженим покарання, оскільки вважає, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 безпідставно було звільнено від відбування покарання з випробуванням згідно зі ст. 75 КК, про що наводить відповідні доводи. Також, стверджує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Розглянувши касаційну скаргу, дослідивши долучені до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з вимогами ст. 75 КК в разі, якщо суд при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи ступінь тяжкості злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, місцевий суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, при призначенні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину (тяжкий), обставини його вчинення, дані про особу засуджених, які вперше притягаються до кримінальної відповідальності, їх молодий вік, працюють, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебувають, обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, та відсутність обставин, що його обтяжують. З урахуванням наведеного суд призначив ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання не пов`язане з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за їх поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк достатній для того, щоб вони довели своє виправлення.
Тому суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у межах пред`явленого обвинувачення відповідає вимогам ст. 65 КК, вчиненому й їх особі, а рішення про звільнення від його відбування вимогам ст. 75 КК.

Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок мякості не вбачається.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження, у межах своїх повноважень та в порядку, визначеному ст. 404 КПК, за апеляційною скаргою представника потерпілого за доводами, аналогічними доводам касаційної скарги, ретельно перевірив їх, дав їм належну оцінку (зазначив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вживають заходи на відшкодування потерпілому моральної шкоди) й ухвалив рішення, яке відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Переконливих доводів про необхідність скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції з касаційної скарги представника потерпілого не вбачається.
Таким чином, оскільки зі скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, у відкритті касаційного провадження належить відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити представнику потерпілого ОСОБА_4 ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3