УХВАЛА

30 листопада 2016 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки
України, зареєстрованої та проживаючої за адресою:
АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 .
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_5 просить змінити вирок суду, призначивши їй більш м`яке покарання, зокрема застосувати до неї ст. 69 КК України та призначити їй покарання у виді трьох років п`яти місяців позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання приєднати невідбуту частину покарання за вироком Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2015 року, та остаточно призначити покарання у виді трьох років шести місяців позбавлення волі.
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 19 липня 2016 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначене покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання по даному вироку частково приєднано невідбуте покарання за вироком Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2015 року та остаточно призначене покарання у виді чотирьох років одного місяця позбавлення волі.
В доводах апеляційної скарги та доповненнях обвинувачена ОСОБА_5 , не оскаржуючи фактичних обставин кримінального провадження, вважає, що судом першої інстанції призначене надто суворе покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, та особі обвинуваченої.
Апелянт вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання не в повному обсязі враховано її щире каяття, надання правдивих послідовних показань в суді та допомога слідству.
Обвинувачена звертає увагу на те, що суд також не врахував, що злочин вона вчинила в період збігу сімейних обставин, оскільки її сестра була важкою хворою та потребувала її допомоги. Крім того, апелянт зазначає, що на її утриманні перебуває мати-пенсіонер, яка важко хворіє, а також двоє неповнолітніх дітей рідної сестри, яка важко хворіла та в період перебування її в слідчому ізоляторі померла.
В цей же день в 17 год. 00 хв., ОСОБА_5 , реалізуючи умисел, направлений на повторне відкрите заволодіння чужим майном, підійшла до ОСОБА_8 та відкрито зірвала у останньої з шиї золотий ланцюжок та, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, зірвала з вуха потерпілої сережку, завдавши останній сильний фізичний біль, в результаті чого ОСОБА_8 заподіяно легке тілесне ушкодження. Після цього з місця вчинення злочину втекла, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдала потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 12 499 гривень.
Під час апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_5 , її захисник ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_5 та правильно кваліфікував її дії за ч. 2 ст. 186 КК України як повторне відкрите викрадення чужого майна із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоровя потерпілого.
Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій ніким не оскаржуються.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при вирішенні питання про призначення ОСОБА_5 покарання повною мірою дотримався вимог закону.
Зокрема, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, а також дані про особу обвинуваченої, яка неодноразово судима, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.
Відповідно до ст. ст. 66, 67 КК України, суд обґрунтовано визнав обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття обвинуваченої та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Крім того, призначаючи покарання, суд врахував також те, що обвинувачена ОСОБА_5 в період іспитового строку знову вчинила злочин проти власності, що свідчить про її стійке небажання стати на шлях виправлення.
А тому, відповідно до ст. 71 КК України, призначаючи остаточне покарання, суд правильно застосував кримінальний закон та приєднав невідбуте ОСОБА_5 покарання за вироком Святошинського районного суду міста Києва від 14 вересня 2015 року.
Підстав вважати таке покарання несправедливим через суворість у колегії суддів немає.
Що стосується доводів апеляційної скарги обинуваченої про те, що судом при призначенні покарання не були враховані положення ст. 69 КК України та не взяті до уваги обставини, які пом`якшують покарання, то вони не заслуговують на увагу, оскільки визнання обвинуваченої своєї вини, щире каяття у вчиненому, були враховані судом при призначенні їй покарання.
Відповідно до ст. 69 КК України за наявності декількох обставив, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може за особливо тяжкий, тяжкий злочин або злочин середньої тяжкості призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин.
Доводи обвинуваченої в апеляційній скарзі про те, що суд не врахував як пом`якшуючу покарання обставину сприяння розкриттю злочину, в зв`язку з чим не застосував до неї ст. 69 КК України, є безпідставними, оскільки така обставина не була встановлена судом першої інстанції і не знайшла свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Сімейні обставини, на які посилається апелянт, а саме наявність у неї на утриманні мати-пенсіонерки, яка важко хворіє, а також двоє неповнолітніх дітей рідної сестри, яка важко хворіла та в період перебування її в слідчому ізоляторі померла, є безпідставними, оскільки жодних доказів, які б підтверджували цей факт обвинуваченою та її захисником не було надано ані суду першої інстанції, ані в апеляційному суді.
У кожному випадку застосування ст. 69 КК України суд зобов`язаний у своєму рішенні зазначити, які саме обставини провадження або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.
Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції дослідив дані про особу обвинуваченої та з урахуванням фактичних обставин провадження, не встановив інших обставин, окрім щирого каяття, які б пом`якшували її покарання та давали законні підстави для застосування положень ст. 69 КК України.
З таким висновком погоджується колегія суддів.
Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів не знаходить підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання суворим, оскільки воно призначене відповідно до санкцій ч. 2 ст. 186 КК України та за правилами ст. 71 КК України.
За таких обставин колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покаранняє справедливим та достатнім, а вирок суду законним і обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.
В той же час, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, в разі засудження особи до позбавлення волі, в рамках того самого кримінального провадження їй зараховується строк попереднього ув`язнення, застосованого в межах того самого кримінального провадження з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, 04 травня 2016 року щодо ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, проте у вироку суду зазначено, що строк відбуття покарання обвинуваченій рахувати з 01 травня 2016 року. У зв`язку з чим, колегія суддів позбавлена можливості зарахувати в строк покарання ОСОБА_5 строк попереднього ув`язнення, оскільки жодних докментів, які б підтверджували дані щодо дати застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в матеріалах кримінального провадження немає.
В той же час, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до Закону України від 26 листопада 2015 року «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» засуджена особа, члени її сім`ї або захисник, суд, що виніс зазначений обвинувальний вирок, можуть звернутись з клопотанням про зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок або суду, який ухвалив такий вирок.
Оскільки з моменту ухвалення вироку 19 липня 2016 року по день ухвалення рішення апеляційним судом про залишення вироку без змін, після чого особа набуває процесуального статусу засудженого, ОСОБА_5 перебуває під вартою, колегія суддів вважає за необхідне зарахувати цей термін фактично попереднього ув`язнення в строк покарання відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Святошинського районного суду міста Києва від 19 липня 2016 року щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаної винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.
На підставі ст. 72 ч. 5 КК України, зарахувати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк попереднього ув`язнення з 19 липня 2016 року по 30 листопада 2016 року включно в строк призначеного покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3