В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"27" грудня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0009998 за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Донецьк, українця, громадянина України, з вищою освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-вироком Дарницького районного суду м. Києва від 26.04.2016 року за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, з випробувальним терміном на 3 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и в:
13 липня 2016 року близько 16 години, перебуваючи біля будинку № 14 по вулиці М. Лебедева в м. Києві, ОСОБА_8 , будучи раніше судимим за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, помітив ОСОБА_5 , яка йшла тротуаром. В цей час ОСОБА_8 побачив на шиї у ОСОБА_5 золотий ланцюжок та у нього виник умисел, спрямований на відкрите викрадення вказаного ланцюжка. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_8 став попереду потерпілої та намагався зірвати з її шиї золотий ланцюжок, вартістю 3500 гривень, на якому знаходився золотий хрестик, вартістю 1500 гривень, однак не зміг зірвати з шиї потерпілої золотий ланцюжок з хрестиком, оскільки вона здійснила активний опір його діям, після чого ОСОБА_8 намагався зникнути з місця вчинення злочину, але був затриманий працівниками поліції.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та показав, що 13 липня 2016 року він разом з ОСОБА_9 знаходився в районі станції метро «Дарниця», де йому зателефонував знайомий на ім`я ОСОБА_10 , з яким він домовився про зустріч в районі «Троєщини», після чого вирушив на узгоджене місце зустрічі з ОСОБА_9 . Їхати на «Троєщину» вони вирішили через станцію метро «Черніговська» на маршрутному таксі. На той момент він з ОСОБА_9 вже 3-4 дні ночували на вулиці та у них не було грошей на їжу і на оренду хостела. У ОСОБА_8 була банківська картка, на яку хтось із родичів мав перерахувати кошти, щоб він міг доїхати додому. В районі станції метро «Чернігівська» вони разом з ОСОБА_9 у перехожих просили цигарки. Коли вони з ОСОБА_9 стояли біля будинку, неподалік від станції метро «Черніговська», він побачив потерпілу. В той час обвинувачений сидів навприсядки, а ОСОБА_9 стояв поруч. Коли ОСОБА_8 вперше побачив потерпілу, вона знаходилась від нього приблизно в 7 метрах. Тоді в нього виник намір зірвати з неї золотий ланцюжок, який він побачив на її шиї, тому коли вона проходила повз них, він почав вставати щоб зірвати золотий ланцюжок та почав рух рукою в сторону потерпілої, але згадав свою матір та зрозумів, що не може цього зробити. В цей момент потерпіла почала кричати, а він ( ОСОБА_8 ) почувши крик потерпілої, злякався та почав тікати через двори до магазину "Новус". Після цього йому зателефонував ОСОБА_9 та спитав про те, що сталось та пояснив, що він нічого не зрозумів, на що ОСОБА_8 йому повідомив своє місце знаходження. Приблизно через 3-4 хвилини ОСОБА_8 зустрівся з ОСОБА_9 біля магазину "Новус" та вони разом зайшли до трамваю біля станції метро «Чернігівська». Коли трамвай почав рух, колії перекрив автомобіль працівників поліції, зайшли до трамваю та затримали ОСОБА_8 і ОСОБА_9 . Після затримання працівники поліції одягли кайданки на затриманих та провели їх обшук, при цьому навіть не перевіривши їхні документи. ОСОБА_8 відразу повідомив працівників поліції, що в нього не має золотого ланцюжка. Через 5-10 хвилин до них під`їхав ще один автомобіль працівників поліції, в якому знаходилася потерпіла, яка його впізнала. Також обвинувачений зазначив, що він до потерпілої та її ланцюжка не доторкався. Він дійсно мав намір зірвати з потерпілої ланцюжок, але зупинився, коли до потерпілої залишалось приблизно 50-60 см, тобто добровільно відмовився від доведення до кінця розпочатого злочину. Крім того, обвинувачений вказав, що якби він хотів, то зміг би довести злочин до кінця, але він добровільно відмовився від його завершення та золотий ланцюжок залишився на шиї у потерпілої.

Не дивлячись на невизнання обвинуваченим ОСОБА_8 своєї вини, у інкримінованому йому злочині, його вина повністю доводиться зібраними у справі та дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: показаннями потерпілої ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які не викликають у суду сумніву з точки зору їх достовірності.

Так, допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 показала, що 13.07.2016 року приблизно о 15 годині 50 хвилин вона йшла від станції метро «Чернігівська» по вулиці Лебедєва в м. Києві. Вона йшла спокійно, сумка в неї була на плечі. Раптово вона помітила попереду себе двох хлопців, один з яких стояв, а обвинувачений сидів на корточках. Коли вона проходила повз них, то обвинувачений різко піднявся та руками накинувся на неї, а вона злякалася та почала голосно кричати. В момент, коли обвинувачений на неї накинувся, він доторкнувся до її тіла рукою та взяв в руку її ланцюжок. Вона, для того щоб обвинувачений не зміг забрати її ланцюжок, вхопила його своєю рукою з іншого боку, в результаті чого ланцюжок розстебнувся та залишився в неї в руках. Після того як обвинувачений зрозумів, що ланцюжок він не зможе відібрати, то він припинив свої дії та спокійно пішов, а коли вона почала кричати та викликати працівників поліції, він різко побіг. По телефону працівникам поліції вона повідомила, що на неї стався напад та вказала прикмети нападника, а саме: помаранчева футболка та темні шорти, а також те, що з ним був хлопець одягнутий в темний одяг. Через декілька хвилин з`явилися працівники поліції та вони разом на службовому автомобілі почали шукати обвинуваченого. Через деякий час працівникам поліції по рації повідомили, що знайшли та затримали обвинуваченого в трамваї. Вона під`їхала за вказаною адресою та відразу серед затриманих впізнала обвинуваченого, який на неї напав та хотів відібрати в неї ланцюжок. Крім того, потерпіла зазначила, що не має до обвинуваченого претензій матеріального характеру та відмовилась брати участь у судових дебатах.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду показав, що працюючи на посаді поліцейського ППОП № 1, 13 липня 2016 року він був на чергуванні. До нього та його напарника надійшов виклик про вчинення злочину. Заявниця вказала прикмети нападника, а саме: помаранчева футболка та темні шорти, а також зазначила, що з ним був хлопець одягнутий в темний одяг. На зупинці трамваю по вулиці Малишка в м. Києві дані особи були ними виявлені та затримані в середині трамваю. При перевірці документів затриманого, було встановлено його особу, це був ОСОБА_8 . Через деякий час на місце затримання приїхала заявниця, яка чітко впізнала та вказала на затриманого, як на особу, яка вчинила на неї напад. Також заявниця повідомила, що затриманий в неї намагався зірвати ланцюжок з шиї. Під час затримання до ОСОБА_8 фізичне насильство та спеціальні засоби не застосовували.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 надав суду аналогічні покази.

Крім того, вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується наступними доказами:

-даними протоколу огляду речей від 15.07.2016 року, з якого вбачається, що 15.07.2016 року о 15 годині 30 хвилин в приміщенні службового кабінету № 506 СВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві за яскравого електричного освітлення, об`єктом огляду являються золотий ланцюжок та золотий хрестик, що перебуває на ньому. При огляді вказаних предметів встановлено наступні їх особливості: золотий ланцюжок та хрестик мають типовий для золотих виробів колір; золотий ланцюжок виконаний в стилі плетіння «бісмарк», на кінці має застібку та вушко для застібки, яке має пошкодження, а саме місце розриву, на вушко до якого кріпиться застібка, наявна проба «585»; золотий хрестик з вушком, на якому наявна проба «585», виконаний в стилі розп`яття, рельєфного, із об`ємним зображенням «Ісуса Христа».

-даними протоколу огляду місця подій від 13.07.2016 року, з якого вбачається, що 13.07.2016 року о 12 годині 30 хвилин об`єктом огляду була ділянка місцевості розміром 3х3 метрів, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Миропільська, 1. Дана ділянка вкрита асфальтним покриттям. На даній ділянці знаходиться зупинка громадського транспорту «Андрія Малишка». В ході огляду встановлено, що на даній ділянці знаходиться громадянка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка добровільно надає золотий ланцюжок, вагою приблизно 5 г. та золотий хрестик, вагою приблизно 1 г. Як пояснила громадянка ОСОБА_5 дану річ у неї зірвали за адресою: АДРЕСА_2 , але в подальшому вона змогла забрати її у невідомого чоловіка, який має наступні ознаки: вік 35 років, зріст 170-175 см., повної тілобудови, волосся коричневе, темне, одягнений в помаранчеву футболку, світлі шорти, світлі кросівки.

Також в судовому засіданні судом було досліджено речовий доказ, а саме золотий ланцюжок.
Згідно ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст.9 КПК України.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на прокурора.
Суд же відповідно до ст. 26 КПК України у кримінальному провадженні вирішує питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень, а ч.1 ст. 337 КПК України передбачає, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.
Тобто обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.

Крім того, відповідно до ст. 23 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення, з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом. Даний обов`язок закону стороною обвинувачення належним чином не був виконаний. Свідок ОСОБА_9 викликався в судове засідання, призначене на 04 жовтня 2016 року, однак до суду на виклик не з`явився, у зв`язку з чим до нього було застосовано примусові приводи 04 жовтня 2016 року, 13 жовтня 2016 року, 01 листопада 2016 року, 10 листопада 2016 року, які виконані не були. Судом було вжито всі можливі заходи для забезпечення явки в судове засідання вказаного свідка. З метою дотримання розумних строків розгляду, суд визнав неможливим його допит в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Положення ч. 3 ст. 15 КК України визначають, що замах на вчинення злочину є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця.

Аналіз ст. 15 КК України дає змогу виокремити три ознаки замаху: 1) вчинення, діяння, безпосередньо спрямованого на вчинення злочину; 2) недоведення злочину до кінця; 3) причини незавершеності злочинного діяння не залежать від волі винного.

Безпосередня спрямованість на вчинення злочину означає, що особа розпочинає вчинення дій (бездіяльності), передбачених відповідною статтею Особливої частини КК (починає виконувати об`єктивну сторону злочину, ставить об`єкт кримінально-правової охорони у стан безпосередньої небезпеки заподіяння йому істотної шкоди).

Розмежовуючи замах і закінчений злочин, необхідно враховувати: а) конструкцію складу злочину, яка впливає на момент його закінчення; б) зміст умислу винної особи.

Притаманна замаху з об`єктивної сторони незавершеність посягання виражається у відсутності однієї чи декількох ознак, передбачених відповідною нормою Особливої частини КК. У разі вчинення замаху на злочин з матеріальним складом ознакою об`єктивної сторони, якого не вистачає, можуть бути суспільне небезпечні наслідки. Недоведення злочину з формальним складом до кінця може полягати у невчиненні всіх дій, які становлять його об`єктивну сторону.

Нереалізованість умислу як ознака замаху має бути суттєвою, такою, що впливає на правову оцінку вчиненого. Характерна для замаху незавершеність об`єктивної сторони злочину є вимушеною. Особа не доводить злочин до кінця не за власною ініціативою, а з причин, які не залежать від її волі. Під такими причинами потрібно розуміти різноманітні обставини як об`єктивного, так і суб`єктивного характеру, які зашкодили закінчити злочин всупереч докладеним зусиллям особи (наприклад, активний опір потерпілого). Причини, внаслідок яких особа вимушена відмовитись від доведення злочину до кінця, можуть виникнути під впливом її власних дій (наприклад, вживання значних доз алкоголю або наркотиків, втрата зброї, випадкове заподіяння самому собі тілесного ушкодження).

Стаття 15 КК України виділяє закінчений і незакінчений замахи на злочин. В основу цього поділу законодавцем покладено суб`єктивний критерій - власне уявлення суб`єкта про ступінь завершеності вчинюваного ним суспільне небезпечного діяння. При незакінченому замаху винний, хоч і безпосередньо спрямовує свої зусилля на вчинення злочину, не робить всього того, що вважає за необхідне для досягнення злочинного результату, усвідомлює неповноту вчинення своїх дій і необхідність їх продовження.

За умови рівності всіх інших обставин закінчений замах звичайно розглядається як більш суспільне небезпечне діяння, ніж незакінчений, що має знаходити відображення при призначенні винному покарання. Поділ замаху на закінчений і незакінчений має значення для вирішення питань, пов`язаних з добровільною відмовою від доведення злочину до кінця.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 17 КК України, добровільною відмовою є остаточне припинення особою за своєю волею готування до злочину або замаху на злочин, якщо при цьому вона усвідомлювала можливість доведення злочину до кінця.

Частина 2 ст. 17 КК України передбачає, що особа, яка добровільно відмовилася від доведення злочину до кінця, підлягає кримінальній відповідальності лише в тому разі, якщо фактично вчинене нею діяння містить склад іншого злочину.

Основне призначення добровільної відмови від доведення злочину до кінця полягає у попередженні і припиненні злочинів шляхом стимулювання описаної у ст. 17 КК України поведінки. У разі добровільної відмови втрачається суспільна небезпека особи, яка за допомогою бажаної для суспільства поведінки припиняє свою незаконну діяльність у формі готування до злочину або замаху на нього і таким чином запобігає заподіянню шкоди об`єкту кримінально-правової охорони. Головним правовим наслідком добровільної відмови є те, що особа не підлягає кримінальній відповідальності за розпочату нею реалізацію злочинного наміру.

Відмова, здійснивши яку, особа не піддягає відповідальності за вчинені нею готування або замах, характеризується такими основними ознаками: 1) добровільність; 2) остаточність; 3) своєчасність.

Добровільність означає, що особа, яка почала вчинювати злочин і усвідомлює можливість (хоча б і з подоланням певних перешкод) доведення його до кінця, відмовляється від цього за власною ініціативою. Відмова в плані ст. 17 КК України повинна бути не результатом нездоланних у конкретній ситуації перешкод, а наслідком вільного волевиявлення суб`єкта, на формування якого можуть вплинути інші особи (наприклад, умовляння близьких чи жертви припинити подальші злочинні дії). Добровільність виключається, якщо рішення припинити подальші злочинні дії прийнято суб`єктом не за своєю волею, а під впливом примусу з боку інших осіб, наприклад, працівників правоохоронних органів, яким стало відомо про готування даної особи до злочину або про початок його вчинення.

Необхідною ознакою добровільної відмови в силу прямої вказівки законодавця є суб`єктивний критерій - усвідомлення особою можливості доведення злочину до кінця. Вирішальним при цьому є відповідне уявлення самого суб`єкта, а не те, чи існувала насправді фактична можливість продовжити або завершити розпочатий злочин. Якщо особа не усвідомлює наявність нездоланних перешкод, її відмову необхідно розглядати як добровільну. У тому разі, коли обставини, які виникають при вчиненні посягання, повністю не позбавляють особу можливості довести злочин до кінця, але істотно утруднюють зробити це, питання про застосування ст. 15 або ст. 17 КК України треба вирішувати з урахуванням зазначеного суб`єктивного критерію.

Відмова визнається вимушеною, а отже такою, що не виключає кримінальну відповідальність, у разі, коли вона зумовлена неможливістю завершити злочин з причин, які не залежать від волі винного.

Питання про добровільність чи вимушеність відмови при незакінченому злочині потрібно вирішувати у кожному конкретному випадку з урахуванням, зокрема, зовнішніх обставин, які спонукають особу за власною волею припинити злочинну діяльність, стимулюють таку поведінку або ж взагалі позбавляють можливості завершити розпочатий злочин. Небезпека затримання внаслідок конкретних несприятливих для особи обставин, які виникають у процесі здійснення попередньої злочинної діяльності і перешкоджають її закінченню, означає, що відмова є вимушеною.

Закон не конкретизує мотиви добровільної відмови при незакінченому злочині, а тому вони можуть бути різними - страх перед покаранням, розкаяння, усвідомлення аморальності своєї поведінки, жалість до потерпілого, співчуття, сором, боягузтво, огида, умовляння інших осіб тощо.

Остаточність відмови означає, що особа припиняє розпочатий злочин повністю і безповоротно. У неї відсутній намір продовжити злочин у майбутньому. Положення ст. 17 КК України може застосовуватися лише за наявності відмови, а не тимчасової перерви розпочатої злочинної діяльності або відстрочки виконання задуманого, викликаної очікуванням більш сприятливої обстановки чи прагненням підготувати досконаліші знаряддя або засоби, залучити нових співучасників тощо.

Своєчасність означає, що добровільна відмова можлива лише у незакінченому злочині. На стадії готування і незакінченого замаху добровільна відмова набуває як правило пасивного характеру і полягає у бездіяльності - в утриманні від подальших дій по створенню умов для вчинення злочину або дій, безпосередньо спрямованих на вчинення злочину.

Враховуючи викладене, суд вважає необґрунтованими доводи захисника та обвинуваченого про добровільну відмову обвинуваченого від вчинення злочину, оскільки в діях обвинуваченого ОСОБА_8 відсутні необхідні складові для добровільної відмови від вчинення злочину, а саме: добровільність та своєчасність. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується показами потерпілої, обвинувачений ОСОБА_8 не зміг довести злочин до кінця з причин, що не залежали від його волі, а саме через активний опір потерпілої. Так, потерпіла в своїх показах вказала, що обвинувачений ОСОБА_13 напав на неї, доторкнувся до її тіла та взявся рукою за її ланцюжок, від чого вона злякалася та почала голосно кричати, при цьому міцно взялася своєю рукою за свій ланцюжок з іншого боку, щоб нападник не зміг його забрати, при цьому сама ж і зірвала ланцюжок, який залишився в її руках, оскільки розстебнувся. Також зазначила, що після її активного опору нападник був змушений відступитися.

Отже, суд вважає, що в діях обвинуваченого ОСОБА_8 відсутні ознаки добровільної відмови від вчинення злочину, в розумінні ст. 17 КК України, а така його позиція свідчить про намір уникнути від кримінальної відповідальності.

Суд визнає необґрунтованими доводи захисника і про неспроможність показів потерпілої, оскільки огляд золотого ланцюжка в судовому засіданні свідчить про те, що він не має розриву, однак в тому ж судовому засіданні потерпіла зазначила, що ланцюжок мав розігнуте вушко для застібки після вчинення відносно неї злочину. Зазначене вушко було скріплено, на її прохання сусідом, після того як слідчий повернув їй золотий ланцюжок.

Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку про спроможність показань потерпілої, які є логічними та послідовними, а також узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні.

Також суд вважає необґрунтованими доводи захисника в судових дебатах про неповноту судового розгляду, що полягає у невстановлені точної вартості майна, оскільки під час судового розгляду жодним учасником кримінального провадження не ставилось під сумнів встановлена органами досудового розслідування вартість майна, замах на викрадення якого вчинено обвинуваченим, крім того, сума вартості майна не є кваліфікуючою ознакою злочину, а тому не може свідчити про істотне порушення прав будь-кого з учасників кримінального провадження. Більше того, захисник у судових дебатах не ставив питання про відновлення зясування обставин, встановлених під час кримінального провадження.

Отже, з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також зважаючи на принцип змагальності, суд прийшов до висновку про достатність доказів для прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Оцінивши зібрані у провадженні докази у їх сукупності, суд вважає доведеною вину ОСОБА_8 у незакінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, тобто у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_8 суд вважає за необхідне відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд у відповідності до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, особу обвинуваченого, який неодружений, не працює, характеризується посередньо, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, вчинив злочин під час іспитового строку. Також суд враховує його стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків та вік.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

На підставі викладеного, з урахуванням особи обвинуваченого, суд не знаходить підстав для застосування щодо ОСОБА_8 положень ст.ст. 69, 75 КК України.

З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, суд вважає за доцільне призначити йому покарання у виді позбавлення волі, та на підставі ст.71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Крім того, суд вважає за необхідність застосувати ч. 1, ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувавши ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В порядку ст. 100 КПК України підлягає вирішенню питання речових доказів.

Цивільний позов не заявлено. Процесуальні витрати не понесені.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд, -

з а с у д и в:
ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді 4 ( чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України частково приєднати ОСОБА_8 до покарання, призначеного за цим вироком, невідбуту частину покарання, призначеного вироком Дарницького районного суду м. Києва від 26.04.2016 року, остаточно визначивши йому покарання у виді 4 (чотирьох) років 3 ( трьох) місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_8 , у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили, залишити без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з 13.07.2016 року.

Зарахувати ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 72 КК України.

Речові докази у справі, а саме: золотий ланцюжок, золотий хрестик, що передані на зберігання потерпілій ОСОБА_5 , повернути потерпілій.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду м.Києва через Дніпровський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, з моменту вручення їй копії судового рішення.

Обвинуваченому роз`яснюється право подати клопотання про помилування, а також роз`яснюється учасникам кримінального провадження право ознайомитись із журналом судового засідання, обвинуваченому роз`яснюється право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції.

Суддя: