Справа № 357/1462/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/780/92/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 20.02.2017

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Київської області у складі:
Головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
заявника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали клопотання за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2017 року, про накладення арешту на нерухоме майно,
В С Т А Н О В И Л А :
02 лютого 2017 року до Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області з письмовою заявою звернувся гр. ОСОБА_8 , який повідомив про те, що в період з грудня 2016 року по лютий 2017 року, невстановлена особа незаконно придбала право власності на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку належить його батькам ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , яку в подальшому було продано без відома власників.
10 лютого 2017 року слідчий Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_11 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з клопотанням погодженим з прокурором Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області про накладення арешту на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2017 року клопотання слідчого задоволено та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_7 . Обґрунтовуючи своє рішення слідчий суддя послався на наявність достатніх підстав вважати, що зазначена квартира є предметом злочину.
На вказану ухвалу слідчого судді, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій не погоджується з ухвалою, вважає її передчасною та необґрунтованою, оскільки слідчим жодним чином не доведено, що квартира набута кримінально-протиправним шляхом або може бути використана в якості доказу в кримінальному провадженні, також не надано належних доказів того, що дана квартира належала ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Апелянт стверджує, що він є власником квартири та являється добросовісним набувачем, не знав і не міг знати про наявність будь-яких критеріїв, передбачених ст.96-2 КК України. Окрім цього, апелянт впевнений, що слідчий суддя незаконно визначив заборону на користування квартирою, оскільки він з родиною та двома неповнолітніми дітьми проживає там на законних підставах, а таке рішення суду обмежує його законні права. Тому просить ухвалу слідчого судді скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на квартиру.
На апеляційну скаргу ОСОБА_7 надійшло заперечення від прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_6 в якому вказується на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали та міститься прохання залишити її без змін, а подану апеляційну скаргу без задоволення.
доповідача суддю апеляційного суду;
прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, оскільки вважає рішення слідчого судді законним та обґрунтованим;
заявника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, ухвалу слідчого судді скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на квартиру, оскільки він є законним власником даної квартири;
перевіривши матеріали клопотання та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконань, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Положенням ч.1 ст.131 КПК України передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.
Відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК України, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього кодексу.
Розглядаючи клопотання слідчого про накладення арешту на майно, у відповідності до ст.173 КПК України слідчий суддя правильно встановив обґрунтованість визнання вказаної квартири предметом злочину та прийшов до правильного висновку про те, що незастосування арешту може призвести до наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Як вбачається з матеріалів провадження, під час досудового розслідування було встановлено, що квартира АДРЕСА_2 знаходиться у власності батьків ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 25.08.1994 року, однак з червня 1986 року власники у цій квартирі не проживали та здавали її в оренду. З квітня 2015 по жовтень 2016 року вказану квартиру орендувала ОСОБА_12 , після того, як остання виїхала з квартири, ОСОБА_8 , протягом листопада 2016 року, готувався до ремонтних робіт, та відповідно останній раз перебував у даній квартирі 29.11.016 року, а 01.02.2017 року йому стало відомо, що квартиру продано невідомими особами, а саме 24.01.2017 року державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_13 посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_2 , дана квартира була відчужена ОСОБА_14 , і згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно вказана квартира належить ОСОБА_7 .
Твердження апелянта про те, що він є добросовісним набувачем та на даний час є власником спірної квартири і тому немає підстав накладення на неї арешту є безпідставними, оскільки слідчий суддя дійшов вірного висновку щодо визнання вказаної квартири речовим доказом.
Окрім цього, доводи апеляційної скарги про відсутність у ОСОБА_7 статусу підозрюваного, обвинуваченого чи особи, яка може нести цивільну відповідальність за заподіяну шкоду, на правильність висновків слідчого судді не впливає, оскільки арешт на речовий доказ може бути накладений на майно будь-якої фізичної чи юридичної особи.
Необхідність в арешті квартири АДРЕСА_2 зумовлена насамперед забезпеченням кримінального провадження, і будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, про що вказує ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено, окрім заборони на користування вказаною квартирою, оскільки відповідно до ч.12 ст.170 КПК України заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.
Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на квартиру діяв у спосіб і у межах законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апелянта стосовно незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_7 слід задовольнити частково, а ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2017 року необхідно змінити.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.309, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2017 року, про накладення арешту на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_2 , змінити.
Виключити з резолютивної частини оскаржуваної ухвали посилання суду першої інстанції на заборону користування зазначеним майном його власника та інших осіб.
В решті ухвалу залишити без змін.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_________________ ________________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4