Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

04 січня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8
та обвинуваченої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0000650 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року щодо
ОСОБА_9 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, раніше судимої: вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року за ч. 2 ст. 186 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року ОСОБА_9 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.
На підставі ст. 71 КК України до покарання призначеного ОСОБА_9 за цим вироком, частково приєднано не відбуте нею покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року та визначене остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років 2 (двох) місяців позбавлення волі.

Цим же вироком суд частково задовольнив цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 , стягнувши з ОСОБА_9 на її користь 1129 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Крім цього, суд вирішив питання щодо речових доказів.

Як встановлено вироком суду, ОСОБА_9 , будучи раніше судимою 24 червня 2015 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнена від відбування покарання з випробування іспитовим строком на 2 роки, належних висновків не зробила на шлях виправлення не стала, повторно вчинила кримінальне правопорушення при наступних обставинах.

Так, ОСОБА_9 20 січня 2016 року, приблизно об 11 год. 30 хв., знаходячись в приміщенні відділення № 14 ПТ «Ломбард «Діамантовий Дім», по вул. Жолудєва, 4 в м. Києві, не маючи постійного місця роботи та інших джерел заробітку, а також відчуваючи потребу в грошових коштах, вирішила повторно, таємно викрасти чуже майно.

З метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на повторне, таємне заволодіння чужим майном, ОСОБА_9 , в цей же час і день, знаходячись у вказаному вище приміщенні, користуючись тим, що за її діями ніхто не спостерігає, з метою обернення на свою користь та особистого збагачення, непомітно взяла з полиці товар, належний ОСОБА_10 , а саме: мобільний телефон «Lenovo А 6000», imel: НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , вартістю 2371 гривня, після чого з викраденим чужим майном з місця вчинення злочину втекла, завдавши потерпілій майнову шкоду на зазначену суму.

Того ж дня, приблизно о 12.00 годині, ОСОБА_9 , разом із ОСОБА_11 , прослідувала до відділення ПТЗТ «Скарбниця», розташованого по вул. Гната Юри, 11 в м. Києві. Скориставшись допомогою ОСОБА_11 , яка не будучи поінформованою про дійсні наміри щодо вчинення злочину ОСОБА_9 , заклала мобільний телефон «Lenovo А 6000», imel: НОМЕР_1 / НОМЕР_2 до відділення ПТЗТ «Скарбниця» на власний паспорт громадянина України, та отримавши гроші в сумі 1500 гривень, передала їх ОСОБА_9 .

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року змінити та пом`якшити ОСОБА_9 покарання, звільнивши її від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України.

В обґрунтування поданої скарги захисник обвинуваченої, не оспорюючи фактичних обставин кримінального правопорушення та правильності кваліфікації дій обвинуваченої, вказує на те, що вирок суду є занадто суворим та таким, що односторонньо, з недостатньою повнотою враховує особу обвинуваченої, її стан здоров`я, у зв`язку з чим призначене їй покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок суворості.

Зокрема, посилаючись на вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, захисник у своїй скарзі звертає увагу на те, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_9 не дотримався в повній мірі вимог закону, які передбачені вказаними вище статтями.

Врахувавши як пом`якшуючу обставину щире каяття, суд не дав належної оцінки особі обвинуваченої, а саме стану її здоров`я, її відношенню до скоєного та не прийняв до уваги ту обставину, що обвинувачена є мамою, яка одна виховує малолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_2 та частково відшкодувала матеріальну шкоду.

Отже, як вважає захисник, суд першої інстанції призначив ОСОБА_9 несправедливе покарання через його суворість, оскільки воно не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, а тому просить зважити на те, що вона щиро покаялася в скоєному правопорушенні, повністю визнала свою вину, потерпіла сторона не має до обвинуваченої матеріальних та інших претензій, а також прийняти до уваги ту обставину, що в кримінальному законодавстві відсутня пряма заборона на повторне застосування покарання з іспитовим строком.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченої та її захисника, які підтримали подану останнім апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченої та просив залишити її без задоволення, а вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченої; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченої не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки в апеляційній скарзі захисника обвинуваченої ОСОБА_9 не оспорюються фактичні обставини вчинених нею дій та їх правова кваліфікація, а також доведеність її вини у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, колегія суддів не вбачає підстав для перегляду судового рішення поза межами поданої ним скарги, тим більше, що вирок суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, а дії ОСОБА_9 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України.
При призначенні обвинуваченій ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості; обставину, яка пом`якшує її покарання щире каяття та відсутність обставин, які обтяжують її покарання; дані про особу обвинуваченої, а саме: те, що вона заміжня, має на утриманні неповнолітню дитину, офіційно не працює, за даними облікової документації на обліку у лікаря-психіатра та під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, негативно характеризується за місцем проживання, раніше судима за вчинення злочину проти власності та вчинила дане кримінальне правопорушення в період іспитового строку, її відношення до скоєного, що завдана потерпілій шкода частково відшкодована та визнав за необхідне призначити їй покарання за ч. 2 ст. 185 КК України в межах санкції цього закону.
Приймаючи до уваги сукупність вищенаведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд також визнав за необхідне призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі, оскільки, на думку суду, її виправлення та перевиховання не можливе без ізоляції від суспільства.
Таке покарання, як визначив суд, буде справедливим, а також необхідним та достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Крім того, враховуючи ту обставину, що обвинувачена ОСОБА_9 на день винесення останнього вироку, не відбула покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року, суд, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, визнав за необхідне призначити обвинуваченій остаточне покарання за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Тобто, вирішуючи питання про те, яка саме міра покарання повинна бути призначена обвинуваченій ОСОБА_9 і чи повинна вона її відбувати, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, врахував всі ті обставини, які повинні бути враховані ним при вирішенні цього питання.
Саме з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого нею злочину, особи винної та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд призначив ОСОБА_9 покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника обвинуваченої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 не містить в собі достатніх підстав для зміни вироку з метою пом`якшення призначеного їй покарання, оскільки зазначений вирок, у тому числі в частині призначеного покарання, є законним, обґрунтованим та вмотивованим.
При цьому, незважаючи на доводи апеляційної скарги, в тому числі посилання на дані про особу обвинуваченої та стан здоров`я її самої та її неповнолітнього сина, які не були враховані судом першої інстанції, колегія суддів не може погодитися з тим, що вирок суду в частині призначеного ОСОБА_9 покарання є незаконним, а саме покарання несправедливим внаслідок суворості, з огляду на таке.
По-перше, призначене ОСОБА_9 покарання за сукупністю вироків, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане несправедливим, оскільки ч. 4 ст. 71 КК України прямо передбачено, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком, а невідбута ОСОБА_12 частина покарання за попереднім вироком, а саме за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року, становить чотири роки позбавлення волі.
По-друге, посилання захисника у скарзі на те, що в Кримінальному кодексі України відсутня пряма заборона на повторне застосування ст. 75 цього Кодексу, в даному конкретному випадку не може бути визнане обґрунтованим, оскільки обвинувачена ОСОБА_9 вчинила новий злочин, за який її засуджено в період іспитового строку за попереднім вироком, відповідно до якого її було звільнено від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 78 КК України, якою встановлені правові наслідки звільнення від відбування покарання з випробуванням, засуджений звільняється судом від призначеного йому покарання після закінчення іспитового строку, лише у випадку якщо він виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину.
Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.
Враховуючи наведені вище обставини, а саме вчинення нового злочину в період іспитового строку, що автоматично виключає можливість звільнення особи, в даному випадку ОСОБА_9 , від призначеного їй покарання, колегія суддів визнає доводи апеляційної скарги захисника щодо застосування до обвинуваченої ст. 75 КК України безпідставними та такими, що суперечать нормам кримінального закону.
За таких обставин, приймаючи до уваги відсутність передбачених законом підстав для зміни вироку, а саме підстав для висновку про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, колегія суддів вважає необхідним вирок суду щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційну скаргу її захисника без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року щодо ОСОБА_9 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/1681/2016

Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_13

Доповідач - суддя ОСОБА_1