АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/2432/16 Справа № 200/61/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003772, щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тбілісі Грузії, громадянина України, який проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

представника потерпілого ОСОБА_11 ,

Встановила:

В апеляційний скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження. Посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що суд помилково визнав його винним у скоєнні злочинних дій й завданні майнової шкоди. Звертає увагу, що потерпілий, наздогнавши його, мав намір завдати удар металевою битою у скроневу область голови, отримання чого, ймовірно, призвело б до небезпечних для життя ушкоджень, й тільки больовий шок від завданого ним потерпілому удару ножем дав йому змогу уникнути цього удару. Стверджує, що завдавши потерпілому удар ножем, діяв у стані необхідної оборони.

Прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, в апеляційній скарзі просить вирок суду щодо ОСОБА_6 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років. Посилається на те, що судом не надана об`єктивна оцінка з точки зору належності, допустимості, достовірності показань потерпілого, наданих безпосередньо під час судового розгляду. Зазначає, що необґрунтованість судового рішення полягає у тому, що судом об`єктивно не з`ясовані та не враховані обставини кримінального правопорушення, які були підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду. Вказує на те, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, та у своєму рішенні при наявності суперечливих доказів не зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Зазначає, що діяння обвинуваченого ОСОБА_6 було неправильно кваліфіковано, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Звертає увагу на те, що суд, посилаючись на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, не врахував те, що всі наявні докази вказують на умисел у ОСОБА_6 саме на нанесення ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних в момент заподіяння, та виник не з мотивів самооборони, а по причині раптово виниклої сварки на грунті особистих неприязних стосунків. Посилається на те, що доводи, наведені судом у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки під час допиту у судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 зазначили, що ОСОБА_6 наніс ОСОБА_10 не менше чотирьох ударів по голові та тулубу, при цьому ОСОБА_10 намагався відбігти від нього, але ОСОБА_6 переслідував його, наносячи йому численні удари битою по тулубу.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду щодо ОСОБА_6 та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, задовольнивши заявлений цивільний позов в повному обсязі. Посилається на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує на те, що суд помилково прийшов до висновку щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ст. 124 КК України. Вважає, що показання свідка ОСОБА_14 треба оцінювати критично, зважаючи на дружній зв`язок з обвинуваченим, однак ці обставини не були враховані судом. Покази інших свідків ( ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 ), матеріали кримінального провадження, відео файли з камери спостереження, відеозаписи, зроблені за допомогою його відео регістратора, вказують на інше. Стверджує, що ОСОБА_6 наносив численні удари битою по його голові, тулубу, рукам та ногам. Звертає увагу, що суд безпідставно зазначив у вироку, що умисел на нанесення тяжких тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 виник вже під час його переслідування та що він мав на меті вдарити обвинуваченого по голові, оскільки в судовому засіданні він зазначав, що біг за ОСОБА_6 з метою затримати, биту підняв з метою запобігання її втрати як важливого речового доказу, але суд не прийняв ці фактичні обставини до уваги, не надав жодної правової оцінки та вони не знайшли свого відображення у вироку. Зазначає, що покази ОСОБА_6 , що він ( ОСОБА_10 ) сам налетів на виставлений обвинуваченим ніж, спростовується відеозаписом з камери відеоспостереження, на якому чітко видно, що ОСОБА_6 наносить йому удар всім тілом, із значною силою, з поворотом свого тулубу з права наліво. Посилається на те, що всі наявні в кримінальному провадженні докази вказують на те, що умисел ОСОБА_6 був направлений саме на нанесення йому тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних в момент заподіяння, та виник не з мотивів самооборони, а через раптово виниклу сварку на ґрунті особистих неприязних стосунків. Вказує, що суд не прийняв до уваги, що ОСОБА_6 позбувся знаряддя злочину невстановленої холодної зброї, якою наніс тяжкі тілесні ушкодження. Суд не дав жодної оцінки тому, що ОСОБА_6 так і не пояснив під час судового засідання причину постійного носіння невстановленого ножа. Також, судом не враховано, що ОСОБА_6 на момент проголошення вироку не відшкодував йому матеріальну шкоду. Вважає, що суд не дослідив в повному обсязі заявлений ним позов та додані разом з ним копії підтверджуючих документів, не надав жодного правового обґрунтування такої позиції, недостатньо дослідив характер та розмір завданої шкоди.

Вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ст. 124 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю два роки та на нього покладено обов`язки, передбачені п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Вироком суду встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 01 жовтня 2015 року приблизно о 15.00 год. він, перебуваючи неподалік зупинки громадського транспорту, розташованої біля будинку № 128 на пр-ті Гагаріна у м. Дніпропетровську, в ході раптово виниклої сварки на ґрунті особистих неприязних стосунків з раніше незнайомим потерпілим ОСОБА_10 , реалізуючи раптово виниклий умисел, направлений на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, умисно завдав потерпілому ОСОБА_10 численні удари бейсбольною битою, яка знаходилася при ньому, по голові, тулубу потерпілого та один удар предметом, схожим на ніж, в область тулуба, чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 тілесне ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення черева з ушкодженням внутрішніх органів, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Однак, суд першої інстанції за обставин, відображених у вироку, прийшов до висновку про відсутність у матеріалах провадження фактичних даних, які б свідчили про причетність ОСОБА_6 до умисного спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Разом з тим, суд прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, за мотивів, викладених у вироку, однак не сформулював обставини вчинення останнім вказаного кримінального правопорушення, які визнав доведеними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисників на підтримання викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_6 вимог, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора, пояснення потерпілого ОСОБА_10 та його представника на підтримання викладених в апеляційній скарзі потерпілого вимог,перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та потерпілого ОСОБА_10 підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Перевіркою оскаржуваного вироку на відповідність вимогам кримінального процесуального закону встановлено, що судове рішення було ухвалено з істотними порушеннями вимог ст. 374 КПК України.

Так, Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено два види вироків: виправдувальний та обвинувальний.

Вирок суду складається, в тому числі, і з мотивувальної частини, в якій знаходять своє відображення обґрунтування вирішених судом питань факту і права.

Відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК України в мотивувальній частині вироку, в разі визнання особи виправданою, наводиться формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі, а в разі визнання особи винуватою, мотивувальна частина вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України. Однак, як вбачається з вироку, суд дійшов до висновку про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину та кваліфікував його дії за ст. 124 КК України.

Разом з тим, мотивувальну частину вироку суд виклав як виправдувальний вирок, вказавши, що "стороною обвинувачення обвинувачений ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що...".

Давши належну та об`єктивну оцінку дослідженим безпосередньо в судовому засіданні доказам по пред`явленому обвинуваченню та дійшовши до висновку про відсутність будь-яких інших доказів, які б вказували та підтверджували факт та обставини заподіяння обвинуваченим ОСОБА_6 потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження в ході раптово виниклої сварки на грунті особистих неприязних стосунків, суд прийшов до висновку про те, що своїми діями ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 124 КК України.

Однак, в такому разі, коли мотивувальну частину вироку за ч. 1 ст. 121 КК України суд сформулював як виправдувальний вирок, а потім дійшов до висновку про доведеність та наявність в діях ОСОБА_6 тільки умисного спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони, суд повинен був вказати у вироку обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, визнані судом доведеними.

Отже, в даному випадку суд не встановив та не навів у вироку, як того вимагає кримінальний процесуальний закон, обставини вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, за яке його засудив.

Таким чином, колегія суддів констатує порушення судом першої інстанції права на захист обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки особа, яка за вироком отримала кримінальне покарання, не вбачає з вироку, яке кримінальне правопорушення та за яких обставин вона його вчинила.

Допущене судом порушення вимог ст. 374 КПК України є істотним, оскільки вирок, постановлений іменем України, є найважливішим актом правосуддя і до його постановлення належить підходити з винятковою відповідальністю, суворо дотримуючись вимог ст. ст. 370, 373, 374, 375 КПК України.

За вказаних обставин, коли суд першої інстанції визнав недоведеним вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а дії ОСОБА_6 кваліфікував за ст. 124 КК України, не встановивши при цьому обставини заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, вчинених при перевищенні меж необхідної оборони, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості передбаченими КПК способами, перевірити доводи апеляційних скарг щодо незаконності вироку з тих підстав, які в них викладені.

Таким чином, в зв`язку з відсутністю предмету апеляційного перегляду, апеляційний суд не може ухвалити за поданими апеляційними скаргами обґрунтоване рішення без скасування вироку і призначення нового судового розгляду.

Зважаючи на викладене та відповідно до вимог ст. 7, ч. 6 ст. 9, ч. 1 ст. 412, ст. 415 КПК України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування вироку щодо ОСОБА_6 призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів вважає, що викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_6 доводи про відсутність в діянні складу кримінального правопорушення, та доводи прокурора та потерпілого ОСОБА_10 варто ретельно перевірити, за результатами проведення чого постановити законне і обгрунтоване рішення, яке б відповідало вимогам кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

Постановила:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, потерпілого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий судовий розгляд в тому ж суді в іншому складу суду.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді

________________ _________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4