Ухвала
іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів при секретаріОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурораОСОБА_5 ,
захисника засудженого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції)
розглянула у закритому судовому засіданні в м. Києві 1 грудня 2016 року кримінальну справу за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року.
в с т а н о в и л а:

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2009 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого,
засуджено:

за ст. 153 ч. 3 КК України на 12 років позбавлення волі;

за ст. 156 ч. 2 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України шляхом повного складання призначених покарань ОСОБА_7 остаточно визначено покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Задоволено заявлений по справі цивільний позов та постановлено стягнути ОСОБА_7 на користь:

- ОСОБА_9 6795 грн. матеріальної шкоди та 1000000 грн. моральної шкоди;

- ОСОБА_10 3520 грн. матеріальної шкоди та 1000000 грн. моральної шкоди.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у насильницькому задоволенні статевої пристрасті неприроднім способом, вчиненим повторно щодо малолітніх, а також у розбещенні неповнолітніх, вчиненому їх батьком.

Вказані злочини було вчинено за наступних обставин.

ОСОБА_11 , маючи умисел на розбещення своєї малолітньої доньки ОСОБА_10 , 1994 року народження, у період часу з серпня 2004 року по березень 2006 року знаходячись за місцем свого проживання, у квартирі АДРЕСА_1 , регулярно, 1-2 рази на місяць, у проміжок часу між 17 год. та 18 год., користуючись тим, що є батьком дитини, яка виконує всі його вимоги, вчиняв щодо неї розпусні дії.

У період з серпня 2004 року по листопад 2007 року ОСОБА_7 , знаходячись за місцем свого проживання, у квартирі АДРЕСА_1 , регулярно, 1-2 рази на місяць, у проміжок часу між 17 год. та 18 год., користуючись тим, що є батьком малолітньої доньки ОСОБА_9 , 1993 року народження, яка виконує всі його вимоги, вчиняв щодо неї розпусні дії.

У період з серпня 2004 року по листопад 2007 року ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем свого проживання, регулярно, 1-2 рази на місяць в період часу з 17 до 18 год., користуючись тим, що є батьком малолітньої доньки ОСОБА_9 , 1993 року народження, яка виконує всі його вимоги, а також використовуючи її безпорадний стан та вчиняючи психологічний тиск, з метою подолання її волі до супротиву, задовольняв статеву пристрасть неприродним способом.

Крім того ОСОБА_7 , діючи повторно, в період з серпня 2004 року по березень 2006 року, перебуваючи за місцем свого проживання, регулярно 1-2 рази на місяць в період часу з 17 до 18 год., користуючись тим, що є батьком малолітньої доньки ОСОБА_10 , 1994 року народження, яка виконує всі його вимоги, а також використовуючи її безпорадний стан та вчиняючи психологічний тиск, з метою подолання її волі до супротиву, задовольняв статеву пристрасть неприродним способом.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі за період з 11 червня 2008 року по 23 вересня 2009 року, з 20 травня 2010 року по 11 серпня 2010 року та з 4 листопада 2014 року по 18 травня 2016 року.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить судові рішення скасувати, а кримінальну справу щодо нього закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 6 КПК України 1960 року, у зв`язку з відсутністю події злочину. При цьому крім посилання на неправильне застосування кримінального закону, ОСОБА_7 вказує на істотні порушення кримінально-процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та однобічність і неповноту досудового та судового слідства.

У касаційній скарзі захисники просять судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд в суді першої інстанції, посилаючись на допущені істотні порушення кримінально-процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та однобічність і неповноту досудового та судового слідства.

На касаційні скарги надійшли заперечення від потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які просять відмовити у задоволенні касаційних скарг та залишити ухвалені по справі судові рішення без зміни.

До початку розгляду справи засуджений ОСОБА_7 подавав заяву про відвід головуючому по справі судді ОСОБА_1 , але під час розгляду справи від своєї заяви відмовився і просив її не розглядати.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та захисника, які підтримали доводи касаційних скарг, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення касаційних скарг та просив судові рішення залишити без зміни, розглянувши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 398 КПК України 1960 року до компетенції касаційного суду не входить перевірка наявності обставин, зазначених у статтях 368 і 369 КПК України 1960 року, а саме однобічності або неповноти досудового слідства чи судового розгляду та невідповідності викладених у вироку суду першої інстанції висновків фактичним обставинам справи.

За змістом ст. 67 КПК України 1960 року оцінка доказів є виключно компетенцією суду, який постановив вирок.

Тому доводи касаційних скарг засудженого та захисників щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи в касаційному порядку перегляду не підлягають.

Висновок про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 153, ч. 2 ст. 156 КК України, за обставин, встановлених судом, підтверджується зібраними по справі, дослідженими під час судового засідання і наведеними у вироку доказами у їх сукупності.
Так, суд, проаналізувавши показання ОСОБА_7 , який заперечував свою вину, та інші докази, якими спростовуються доводи засудженого, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини останнього. Зокрема, приймаючи рішення про винуватість ОСОБА_7
у вчиненні злочинів, за які його засуджено, суд перевірив та оцінив показання неповнолітніх потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які зазначили, що їх батько ОСОБА_7 у період з серпня 2004 року по березень 2006 року та з серпня 2004 року по листопад 2007 року відповідно, вчиняв щодо них розпусні дії та задовольняв статеву пристрасть неприродним способом, використовуючи їх безпорадний стан.
Неповнолітні потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були допитані відповідно до вимог КПК України 1960 року у присутності педагога ОСОБА_12 , психолога ОСОБА_13 та законного представника ОСОБА_14 , тому їх показання дані під час досудового слідства судом обґрунтовано прийнято до уваги як докази по справі. Ті обставини, що вказані потерпілі підтримали показання, які вони надавали під час досудового слідства і відмовились від дачі показань в судовому засіданні, не є порушенням вимог КПК України, а відповідно не є підставою для визнання їх показань недопустимими доказами та для скасування судових рішень.
Під час розгляду справи судом були перевірені та отримали належну оцінку показання свідків ОСОБА_15 , яка є лікарем-гінекологом, і пояснила, що сестри ОСОБА_16 та ОСОБА_17 після їх огляду повідомили їй про те, що їх батько ОСОБА_7 вчиняє щодо них розпусні дії та задовольняє статеву пристрасть неприроднім способом. Окрім цього також дано оцінку показанням свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_14 , які також вказували на причетність ОСОБА_7 до інкримінованих йому злочинів.
У сукупності з зазначеними вище показаннями потерпілих і свідків судом було детально досліджено і проаналізовано висновки судово-медичних експертиз, які вказали на наявність у сестер ОСОБА_20 тілесних ушкоджень, які є характерними для насильницького задоволення статевої пристрасті неприродним способом і утворились в зазначений обвинуваченням проміжок часу.
Згідно з висновками судових психолого-психіатричних експертиз ОСОБА_10 та ОСОБА_9 розуміли характер і значення скоєних з ними протиправних дій та за своїм психічним станом можуть правильно сприймати обставини, що мають значення для справи, і можуть давати про них показання, у зв`язку із чим доводи ОСОБА_7 , що показання його дочки ОСОБА_9 не можуть бути визнані як доказ в силу її психічного розладу, є безпідставними.
Таким чином, наявні по справі докази, узгоджуються з даними, які містяться в протоколі судового засідання, у своїй сукупності не суперечать один одному є належними та допустимими і в повній мірі підтверджують доведеність вини ОСОБА_7 в скоєнні інкримінованих йому злочинів і не викликають сумнівів у достовірності і правильності фактичних даних про обставини вчинення злочинів, що містяться в них.
Доводи ОСОБА_7 про те, що злочини він не вчиняв і його обмовляють як потерпілі, так і свідки, а матеріали кримінальної справи сфальсифіковані, отримали належну оцінку у вироку та ухвалі апеляційного суду і обґрунтовано визнані такими, що не відповідають дійсності.
Доводи засудженого ОСОБА_7 та його захисників щодо відсутності фіксації судового процесу були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції і за результатами перевірки суд прийшов до висновку, що фіксація судового процесу відбувалась відповідно до ст. 84 КПК України 1960 року, а пошкодження окремих фрагментів звукозапису не дає достатніх підстав для скасування судових рішень, оскільки перебіг судового процесу також зафіксовано протоколом судового засідання, який містить повне його відображення. При цьому зауваження на вказаний протокол не подавались.
Після скасування ухвали апеляційного суду ухвалою колегії суддів суду касаційної інстанції і направлення справи на новий апеляційний розгляд, склад колегії суддів апеляційного суду було сформовано та в подальшому змінено у відповідності з положеннями ст. 16-2 КПК України 1960 року.
Під час перегляду справи в апеляційному порядку суд дав належну оцінку всім доводам поданих апеляційних скарг, навів переконливі мотиви їх спростування, а також виконав вказівки, викладені в ухвалі ВССУ від 4 листопада 2014 року та ухвалив рішення, яке відповідає положенням ст. 377 КПК України 1960 року.
Таким чином, дії ОСОБА_7 за ч.3 ст. 153, ч.2 ст. 156 КК України кваліфіковано правильно, а доводи касаційних скарг про те, що судами було неправильно застосовано кримінальний закон є безпідставними. Крім того істотних порушень кримінально-процесуального закону, які б давали підстави для скасування судових рішень судом касаційної інстанції не встановлено.
При призначенні ОСОБА_7 покарання суд відповідно

до ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини справи та належним чином мотивував своє рішення у вироку.

Заявлений по справі цивільний позов вирішено у відповідності до вимог закону, а вирок суду містить належне обґрунтування розмірів матеріальної та моральної шкоди, що підлягають стягненню з ОСОБА_7 .

З огляду на викладене рішення суду першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, а тому колегія суддів підстав для задоволення касаційних скарг не вбачає.

Керуючись пунктами 11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України та статтями 394 396 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та захисників без задоволення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2