АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/451/17 Справа № 205/8521/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

його захисника ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження внесене до ЄРДР №0000606 за апеляційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_10 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2016 року відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дніпропетровську, проживає по АДРЕСА_1

який засуджен за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-

встановила:
Вироком встановлено, що ОСОБА_11 03 серпня 2016 року близько 08 год., керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався з перевищенням допустимої швидкості руху по проїзній частині вул. Набережна Заводська Новокодацького району м. Дніпра, з боку вул. Савкіна у напрямку вул. Панаса Мирного м. Дніпра.

Під час керування транспортним засобом ОСОБА_11 , в порушення вимог п. п. 1.3, 1.5. 2.3 (б), 12.3 та 12.4 «Правил дорожнього руху України», проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам не вжив своєчасно заходів щодо застосування екстреного гальмування із зупинкою автомобіля, у результаті чого в районі електроопори № 489 навпроти зупинки громадського транспорту по вул. Набережна Заводська, м. Дніпро, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_12 .

В результаті вказаних злочинних дій ОСОБА_11 потерпілому ОСОБА_12 завдано сумісну травму тіла у вигляді численних ран на голові та кінцівках та переломів ребер і лівої гомілки, яка ускладнилась розвитком жирової емболії, що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до настання смерті останнього.

Вказані дії обвинуваченого кваліфіковано судом першої інстанції за ч. 2 ст. 286 КК України і на підставі даного закону йому призначено покарання 5 років позбавлення волі з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_11 звільнено від його відбування з іспитом на 2 роки.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 КК на останнього покладено відповідні обов`язки.

З ОСОБА_8 на користь держави постановлено стягнути, відповідно 703 грн. 68 коп. та 1407 грн. 36 коп., а саме витрати, пов*язані з проведенням експертних досліджень.

Прокурор в апеляції, не оспорюючи доведеності вини у скоєному та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано Закон України про кримінальну відповідальність. Вважає, що суд в порушення вимог ст. 75 КК, звільнив обвинуваченого від відбування додаткового покарання, що є істотним порушення норм КПК. Тому просить вирок скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_11 визнати винним та засудити за ч. 2 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком 2 роки.

Відповідно до вимог п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК покласти на нього відповідні обов`язки.

В решті вирок залишити без змін.

Під час апеляційного розгляду прокурор та потерпілий підтримали доводи апеляції та просили задовольнити її в повному обсязі.

Обвинувачений та його захисник не заперечували проти апеляції.

В судових дебатах учасники процесу підтримали такі ж позиції.

Заслухав суддюдоповідача, думки учасників судового процесу, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляції, колегія суддів прийшла до наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення та кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України учасниками судового провадження не оспорюються та не оскаржуються, а тому у відповідності до вимог ст. 404 КПК України апеляційною інстанцією не перевіряються. Порушень вимог процесуального закону, які б ставили під сумнів доведеність вини обвинуваченого, не встановлено.

Як зазначено у вироку, призначаючи покарання обвинуваченому суд першої інстанції врахував тяжкість скоєного злочину, рівень суспільної небезпеки, дані про особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання, а саме його щире каяття, визнання вини у скоєному, добровільне відшкодування заподіяних збитків. З урахуванням наведеного, а також приймаючи до уваги, що ОСОБА_11 раніше не судимий, з необережності, вперше скоїв тяжкий злочин, за місцем проживання характеризується позитивно, працює, тобто займається суспільно-корисною працею, суд прийшов до висновку про можливість призначення йому покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.

На думку колегії суддів, дане покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередженню нових злочинів. Одночасно суд першої інстанції, враховуючи обставини справи та дані про особу ОСОБА_11 , активне сприяння розкриттю злочину, прийшов до обґрунтованого висновку про можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Разом з тим, при застосуванні підстав, передбачених ст. 75 КК України, судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, про що слушно зазначено в апеляції прокурором.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 374 КПК в резолютивній частині обвинувального вироку має зазначатись вид і розмір призначеного покарання як основного, так і додаткового. При цьому міра покарання повинна бути визначена таким чином, щоб при виконанні вироку не виникало ніяких сумнівів щодо виду й розміру покарання, призначеного судом.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 21 грудня 1990 р. № 11 з послідуючими змінами «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішення питань, пов*язаних з виконанням вироків» звернув увагу судів на те, що вирок суду є найважливішим актом правосуддя, повинен бути законним і обгрунтованим, складеним юридично грамотно, з коротким, чітким і зрозумілим формулюванням висновків, щоб при його виконанні не виникало питань і сумнівів, що потребують уточнення.

З метою недопущення вказаних недоліків при призначенні покарання Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз*яснив, що при звільненні з випробуванням від відбування основного покарання суд відповідно до ст. 77 КК може призначити додаткові покарання: штраф (за умови, що він передбачений санкцією закону, за яким засуджується особа); позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; позбавлення війського, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційному класу. Додаткові покарання підлягають реальному виконанню, про що суд зазначає в резолютивній частині вироку (абз. 5 п. 9).

Таким чином, у разі звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК із застосуванням додаткових покарань (крім конфіскації майна) суд у резолютивній частині вироку повинен чітко вказати, що таке звільнення стосується тільки основного покарання, а додаткове має обов*язково виконуватися.

В порушення вказаних вимог матеріального, процесуального законів, а також роз*яснень, які містяться в постановах ПВС України, суд першої інстанції звільнив ОСОБА_11 не тільки від основного, а й від додаткового покарання, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія оцінюючи докази в їх сукупності, а також дослідив додатково дані про особу обвинуваченого, які містяться в матеріалах кримінального провадження на а.с. 88; 90; 91; 92; 94; 95, погоджується з висновками щодо кваліфікації дій обвинуваченого та беручи до уваги, що дії останнього виразились у грубому порушенні правил безпеки дорожнього руху, які призвели до настання тяжких наслідків, а саме смерті потерпілого, вважає, що застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є справедливим та необхідним.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно вимог ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з постановленням в цій частині нового вироку.

Керуючись ст. ст. 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів,-

ухвалила:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2016 року відносно ОСОБА_8 в частині призначеного йому покарання скасувати.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавлення права керування транспортним засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування призначеного основного покарання з іспитом на 2 роки.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на останнього слідуючи обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до вказаного суду протягом 3 місяців з дня його проголошення.

Судді: