Дата документу Справа № 333/2222/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/303/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 333/2222/16-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст. 185 ч. 2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченої - неповнолітньої ОСОБА_8 ,

законного представника неповнолітньої обвинуваченої - ОСОБА_9 ,

захисника - адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0005300, за апеляційною скаргою законного представника обвинуваченої ОСОБА_8 ОСОБА_9 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2016 року відносно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя, українки, громадянки України, яка є студенткою 1-го курсу медичного коледжу Запорізького державного медичного університету, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 185 КК України;

в с т а н о в и л а:
Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2016 року ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та призначено їй покарання у вигляді 1 року позбавлення волі.

На підставі ст. ст. 75, 104 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік, якщо вона в період всього іспитового строку не скоїть нового злочину та виконає покладені на неї судом обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_8 не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої системи, повідомляти кримінально-виконавчу систему про зміну місця проживання.

Стягнуто з цивільного відповідача ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_11 36 341 грн. 36 коп. в порядку відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто з цивільного відповідача ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_11 компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. 00 коп.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 30 серпня 2015 року, неповнолітня ОСОБА_8 , знаходячись за місцем свого мешкання, у приміщенні однієї з кімнат квартири АДРЕСА_2 , у шафі помітила шкатулку, в якій виявила золоту монету 585 проби, вагою 7,2 грама; золоту монету 900/750 проби, вагою 7,15 грама; золотий браслет 750 проби, вагою 9,99 грама; золотий браслет 585 проби, вагою 19,7 грама; золоту каблучку 585 проби, вагою 4,3 грама; золоту монету 750 проби, вагою 8,6 грама; золоту каблучку 583 проби, вагою 7,05 грама та золоту підвіску 585 проби, вагою 15,82 грама, які належать потерпілій ОСОБА_11 , та які остання передала на тимчасове зберігання ОСОБА_9 , після чого маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, умисно, таємно, шляхом вільного доступу, із корисливих мотивів, викрала вищевказану шкатулку із виробами та в подальшому розпорядилась викраденим на власний розсуд.

В результаті злочинних дій ОСОБА_8 , потерпілій ОСОБА_11 заподіяно майнову шкоду на суму 36 341 грн. 36 коп.

В апеляційній скарзі законний представник обвинуваченої ОСОБА_9 вважає вирок суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, оскільки висновки суду є лише припущеннями і не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, зроблені при неповноті судового розгляду з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та при неповноті дослідження доказів і обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції при винесенні обвинувального вироку ґрунтувався на показаннях з чужих слів свідка ОСОБА_12 , який є сином потерпілої ОСОБА_11 , і, як під час досудового розслідування, так і під час допиту в суді першої інстанції зазначав, що дізнався про передачу ОСОБА_9 на збереження золотих виробів, що належали його матері зі слів самої ОСОБА_11 . Показання з чужих слів свідка ОСОБА_12 співвідносяться з інтересами його матері потерпілої ОСОБА_11 , яка є заінтересованою особою у даній справі, тому його показання не можуть бути беззаперечними доказами належності ОСОБА_11 спірних прикрас. Доказами, які суд першої інстанції вважав достатніми для винесення обвинувального вироку, не підтверджується винуватість обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, вину, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; не встановлено обставини, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження та обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання. Судом не встановлено доказів наявності в діях обвинуваченої умислу, направленого на заволодіння золотими виробами, належними на праві власності ОСОБА_11 , також не встановлено належність на праві власності (користування, володіння, розпорядження) вказаних ювелірних виробів саме ОСОБА_11 , адже в матеріалах провадження такі докази відсутні (як документи про придбання ОСОБА_11 ювелірних виробів, так і про їх передачу їй на збереження). Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що походження фотокарток, на які він посилався, та періоду їх виготовлення не встановлено та не врахував того, що користування прикрасами не свідчить про володіння ними. Показання ОСОБА_11 та її сина свідка ОСОБА_12 не є належними доказами, що можуть підтверджувати право ОСОБА_11 на зазначені у вироку суду ювелірні вироби. Специфікації ювелірних виробів з ломбардів та показання оцінщиків ломбардів не є доказом, що їхнім власником є ОСОБА_11 . Жодного доказу, що неповнолітня ОСОБА_8 усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачала їх суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання по відношенню до ОСОБА_11 стороною обвинувачення надано не було.

Також зазначає, що неповнолітня ОСОБА_8 ставилась до золотих виробів, у викраденні яких її обвинувачують, як до таких, що належать її матері і не мала корисливого мотиву та мети незаконного збагачення за рахунок ОСОБА_11 . Отже, в діях ОСОБА_8 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Більш того, зазначає, що дана справа є справою приватного обвинувачення розпочалась на підставі її заяви про вчинення кримінального правопорушення, як потерпілої, і вона відмовилась від обвинувачення у кримінальному провадженні ще на стадії досудового розслідування, що було безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення. Крім того, вважає, що заміна потерпілого в кримінальному провадженні була здійснена з грубим порушенням вимог КПК України, що не було враховано судом першої інстанції при винесенні обвинувального вироку. Судом безпідставно було відхилено клопотання сторони захисту про повернення обвинувального акту прокурору через порушення стороною обвинувачення вимог КПК України в ході досудового розслідування та про витребування доказів, мотивоване необхідністю перевірки належними доказами свідчень, що належні ОСОБА_11 золоті вироби вона передала їй на збереження у зв`язку з тим, що на один тиждень виїжджала з м. Запоріжжя, наданих потерпілою ОСОБА_11 та свідком ОСОБА_12 , який до того ж заявив, що його мати ОСОБА_11 виїжджала з міста разом з його батьком. Також судом було відхилено і клопотання сторони захисту про допит свідків захисту, які б могли підтвердити, що ще кілька років тому бачили на ній зазначені ювелірні вироби.

Вважає, що цивільний позов ОСОБА_11 підлягає залишенню без розгляду, у зв`язку з тим, що мотиви цивільного позову нерозривно пов`язані із протиправністю дій ОСОБА_8 , які не знайшли свого підтвердження в ході судового розслідування, та з його недоведеністю і відсутністю будь-яких доказів завдання ОСОБА_11 такої шкоди і, зокрема, обґрунтованого документального підтвердження її розміру. Судово-товарознавча експертиза для визначення вартості ювелірних виробів та, відповідно, завданих кримінальним правопорушенням збитків, у справі не проводилась. В матеріалах кримінального провадження відсутня первинна бухгалтерська документація, яка б свідчила про належність указаних золотих виробів саме ОСОБА_11 . Відсутні акти приймання-передачі спірних золотих виробів та будь-які інші докази, що підтверджували б факт передачі їй золотих виробів ОСОБА_11 . Отже, розмір шкоди стороною обвинувачення належними та допустимими доказами не підтверджено.

За таких обставин, просить вирок суду першої інстанції скасувати повністю та ухвалити виправдувальний вирок, яким ОСОБА_8 виправдати у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. Негайно припинити дію запобіжного заходу, обраного ОСОБА_8 у виді особистого зобов`язання; скасувати арешт майна, накладений ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.04.2016 року, квартири АДРЕСА_3 , яка належить їй на праві приватної власності, як цивільному відповідачу; цивільний позов ОСОБА_11 про стягнення з неї, як з цивільного відповідача, на користь потерпілої компенсацію матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином залишити без розгляду.

В запереченнях прокурор Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_13 вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу законного представника обвинуваченої ОСОБА_8 ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31.10.2016 року без змін.

Під час апеляційного розгляду сторона захисту змінила свої апеляційні вимоги та просила оскаржуваний вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_8 складу кримінального злочину.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинувачену, зокрема в останньому слові, її захисника, законного представника обвинуваченої, які просили задовольнити змінену апеляційну скаргу; прокурора та представника потерпілої, які не підтримали апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга законного представника обвинуваченої ОСОБА_8 ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стаття 8 КПК України встановлює принцип верховенства права, згідно якого кримінальне провадження здійснюється з додержанням цього принципу, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Ці вимоги закону, судом першої інстанції, дотримано не було.

Так, право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд встановлений ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 КЗПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Хурк проти Нідерландів», «Гарсія Руїс проти Іспанії», «Іро Баланіт проти Іспанії», «Кузнєцов та інші проти Росії», «Руїс Торіха проти Іспанії», «Серявін та інші проти України», «Суомінен проти Фінляндії», «Татішвілі проти Росії», «Хаджіанастасіу проти Греції», «Хіггінс та інші проти Франції», «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у зв`язку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, а саме з обвинувального акту обвинуваченій ОСОБА_8 , органами досудового розслідування інкримінувалося скоєння восьми епізодів крадіжки, скоєних у різний час, і які мали самостійну кваліфікацію за ч.ч. 1, 2 ст. 185 КК України, тобто кожен епізод визначався як окремий закінчений злочин. Разом з тим, районний суд, перекваліфікувавши дії обвинуваченої з частини другої на частину першу статті 185 КК України, як скоєння одного злочину у один день 30 серпня 2015 року, без зміни обвинувачення прокурором, самостійно вийшов за межі обвинувачення, та на власний розсуд визначив умисел обвинуваченої, не мотивувавши при цьому мотивів прийнятого рішення.

Крім того, районний суд позбавив сторону захисту у доведеності своїх доводів стосовно невинуватості обвинуваченої, через відмову у прийнятності та не дослідження заявлених нею доказів, чим порушив принцип змагальності сторін.

Колегія суддів звертає увагу на те, що стороні обвинувачення, при вирішенні питання про обсяг дослідження доказів суд надав можливість скористатися всіма зібраними конкретними викривальними обвинувачену доказами, тобто, надаючи можливість представити свої докази стороні обвинувачення, у свою чергу, сторону захисту фактично позбавив такого права.

Недотримання засади змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості призводить до порушення інших засад кримінального провадження: верховенства права, законності, рівності перед законом і судом, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист (пункти 1, 2, 3, 10, 13, 15 статті 7 КПК України).

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що безпосередність дослідження заявлених доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх як зібраних, так і заявлених у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження. Особливу актуальність ці вимоги набувають при розгляді кримінальних проваджень стосовно неповнолітніх обвинувачених, що виключає спрощений підхід до розгляду справ такої категорії і вимагає найретельнішого з`ясування всіх обставин провадження.

Таким чином, поставивши у нерівні умови сторони кримінального провадження, щодо подання доказів, суд першої інстанції порушив вищезазначені гарантії, оскільки, можливість представлення доказів як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, мають особливе значення для вирішення питання про винуватість чи невинуватість неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_8 , у вчиненні інкримінованих їй злочинів, що у свою чергу призвело до того, що весь розгляд справи щодо неї в цілому набув несправедливого характеру.

Беручи до уваги виключно специфічні обставини цієї справи, колегія суддів вважає, що право на захист зазнало такого обмеження, відповідно до якого неповнолітня обвинувачена ОСОБА_8 , була позбавлена можливості скористатися справедливим судом, що суперечить положенням пунктів 1 та 3(d) статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року.

Колегія нагадує, що гарантії, наведені в пункті 3(d) статті 6 Конвенції, є особливим аспектом права на справедливе судове слухання справи, яке наведено в пункті 1 цього положення, яке слід брати до уваги для того, щоб зробити будь-яку оцінку неупередженості провадження. Суд має розглянути кримінальне провадження в цілому, із урахуванням прав захисту та всіх учасників кримінального провадження.

Виходячи із положень ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і зобов`язаний повторно дослідити лише ті обставини, які досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

У даному випадку суд апеляційної інстанції позбавлений можливостей щодо перегляду вироку суду через відсутність вимог про дослідження доказів, а отже і подальшої оцінки таких доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, оскільки ці обставини під час кримінального провадження в суді першої інстанції не досліджувались, що призвело до порушення права обвинуваченої на захист від пред`явленого обвинувачення.

Отже, оскільки вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду, суду першої інстанції при новому розгляді, при дотриманні процедури такого розгляду, встановленої процесуальним законом, необхідно урахувати наведене у цій ухвалі, при суворому дотриманні принципів верховенства права, безпосередності, змагальності, перевірити й інші доводи, зазначені в апеляційній скарзі, дати належну оцінку усім наданим як стороною обвинувачення, так і стороною захисту доказам, з обов`язковою їх мотивацією, та ухвалити судове рішення у відповідності до вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу законного представника обвинуваченої ОСОБА_8 ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2016 року відносно ОСОБА_8 скасувати.

Призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Матеріали кримінального провадження направити до Комунарського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4