Дата документу 24.02.2017 Справа № 554/7483/16-к
Справа № 554/7483/16-к
Провадження № 1 кп/554/94/2017
В И Р О К
Іменем України
24 лютого 2017 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1
при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5
потерпілого ОСОБА_6
представника потерпілого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві кримінальне провадження № 0000344 по обвинуваченню
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта вища, одруженого, має на утриманні малолітню дитину, слідчого Полтавського відділу поліції ГУ НП України в Полтавській області, не судимого
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України,
в с т а н о в и в :
Органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що він перебуваючи на посаді слідчого слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської діяльності слідчого відділу Полтавського міського управління УМВС України в Полтавській області, виконуючи функції представника влади, тобто будучи службовою особою, у період часу з 15 листопада 2014 до 23 серпня 2015 року неналежно виконував свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, порушуючи вимоги ч. 2, п. 1 ч. 6 ст. 100, ч. 4 ст. 40 КПК України, п. п. 5, 10, 11, 20 «Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року № 1104 (далі Порядок), чим заподіяв істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам ОСОБА_6 .
Так, 22 вересня 2014 року слідчому ОСОБА_9 доручено здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000536 від цієї ж дати за ч. 1 ст. 190 КК України.
Кримінальне провадження № 0000536 відкрито після внесення до ЄРДР відомостей за заявою ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_6 у кінці листопада 2013 року позичив у нього грошові кошти у сумі 10000 доларів США, за які придбав легковий автомобіль, марки «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , а у відповідний строк грошові кошти ОСОБА_10 не повернув.
За дорученням слідчого ОСОБА_9 , відповідно до ухвали Октябрського районного суду м. Полтава, за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_2 14 листопада 2014 року працівниками ВКР ПМУ УМВС України в Полтавській області проведений обшук, у ході якого вилучений вищевказаний автомобіль
Автомобіль перегнаний ОСОБА_6 спільно з працівниками ВКР ПМУ УМВС України в Полтавській області з сел. Нові Санжари Полтавської області до Полтавського міського управління УМВС України в Полтавській області за адресою: м. Полтава вул. Сковороди, 2-б і переданий слідчому ОСОБА_9 .
У подальшому ОСОБА_9 , не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння у вигляді втрати речового доказу, хоча повинен був і міг їх передбачити, визнавши постановою від 15 листопада 2014 року автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000536, в порушення п. п. 10 Порядку не надав відповідальній особі Полтавського МУ УМВС України в області протокол обшуку в домогосподарстві ОСОБА_6 від 14 листопада 2014 року для взяття на облік вилученого транспортного засобу та в порушення вимог ч. 2 ст. 100 КПК України, п. п. 5, 20 Порядку залишив зберігатися його на території, прилеглій до Полтавського МУ УМВС України в Полтавській області, за наявності безперешкодного доступу на неї для сторонніх осіб.
У ході подальшого досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000536 ОСОБА_6 неодноразово звертався до ОСОБА_9 з клопотаннями про повернення вилученого автомобіля, у яких зазначав, що автомобіль зберігається у неналежних умовах, що призводить до його псування, а він є законний власник цього транспортного засобу, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацією транспортного засобу серії НОМЕР_2 .
Крім цього, процесуальним керівником у кримінальному провадженні старшим прокурором прокуратури міста Полтави ОСОБА_11 . 10 лютого 2015 року ОСОБА_9 надано вказівки в порядку п. 4 ч. 2 ст. 36 КПК України прийняти рішення про закриття кримінального провадження в термін до 14 лютого 2015 року, у зв`язку з відсутністю достатніх доказів вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та вирішити питання щодо повернення автомобіля «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 власнику.
ОСОБА_9 , ігноруючи вказівки прокурора всупереч вимог ч. 4 ст. 40 КПК України, усвідомлюючи те, що речовий доказ автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , - зберігається з порушенням вимог ч. 2 ст. 100 КПК України та п. 20 Порядку, а виконання останніх неможливе внаслідок відсутності договору між ПМУ УМВС України в області та ДП МВС України «Інформ-Ресурси» на зберігання вилучених транспортних засобів на спеціальному майданчику, а також те, що речовий доказ не містить слідів кримінального правопорушення, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння у вигляді втрати речового доказу, хоча повинен був і міг їх передбачити, не виконав вимоги п. 1 ч. 6 ст. 100 КПК України та не повернув речовий доказ власнику при наявності можливості вчинення таких дій без шкоди для кримінального провадження.
Близько 01 год. 30 хв. 24 серпня 2015 року невідомими особами з території прилеглої до ПМУ УМВС України в Полтавській області, що знаходиться за адресою м. Полтава, вул. Сковороди, 2-б викрадено автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 .
Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 116 від 25 лютого 2016 року середня ринкова вартість легкового автомобіля «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 станом на 24 серпня 2015 року складала 163460,00 грн.
Отже, внаслідок неналежного виконання ОСОБА_9 своїх службових обов`язків, потерпілому ОСОБА_6 заподіяні матеріальні збитки на суму 63460,00 грн., що у 268 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, встановлений на 2015 рік, та є істотною шкодою.
Допитаний в ході розгляду матеріалів кримінального провадження в суді обвинувачений ОСОБА_9 вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав і показав, що дійсно в той час працював слідчим СВ Полтавського МУ УМВС України в Полтавській області (далі - ПМУ) та за дорученням начальника слідчого відділу розслідував кримінальне провадження, обвинуваченим по якому являвся потерпілий. У визначеному законом порядку ним було отримано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , який було проведено за його дорученням оперативними співробітниками та під час якого було вилучено автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , який був доставлений в ПМУ УМВС України в Полтавській області особисто потерпілим, про що йому зразу ж повідомили. В присутності останнього він опечатав автомобіль та звернувся до відповідального на той час за зберігання речових доказів працівника Управління ОСОБА_12 з клопотанням про те, щоб помістити на зберігання автомобіль, на що той відповів, що це не входить до кола його службових обов`язків, оскільки він відповідає тільки за зберігання речових доказів в спеціально відведеній для цього кімнаті. Відразу ж з цим питанням він звернувся до свого безпосереднього на той час керівника начальника слідчого відділу ОСОБА_13 , який розпорядився помістити автомобіль на прилеглу до Полтавського міського управління міліції територію, яка є огородженою бетонним парканом двохметрової висоти та перебуває під охороною чергової частини ПМУ з наявністю на ній камер відеоспостереження, інформація з яких передається на монітор комп`ютера в чергову частину Управління, надаючи можливість оперативному черговому в реальному режимі спостерігати за територією та подіями, які на ній відбуваються. Транспортний засіб на охоронювану територію ПМУ був поміщений через чергового ПМУ, якому вказівку на це дав його безпосередній керівник і без якої таке поміщення не відбулося б. В`їзд на територію ПМУ і виїзд з неї здійснювався виключно з дозволу чергового. Таке рішення ним було прийнято, зважаючи на те, що між ПМУ УМВС України в Полтавській області та ДП МВС України «Інформ-Ресурси» не було укладено договору на зберігання вилучених транспортних засобів на спеціальному майданчику. Цей договір укладається не слідчим, а керівництвом Управління. Іншої можливості, ніж помістити вилучений транспортний засіб на зберігання на охоронювану територію ПМУ у нього не було і зберігати автомобіль в іншому місці він не міг. Про це також він повідомив і свого безпосереднього процесуального керівника ОСОБА_14 , який погодився з таким процесуальним вирішенням питання зберігання вилученого автомобіля, не висловивши будь-яких застережень. Така практика зберігання вилучених транспортних засобів на той час була загальноприйнятою і зберігання вилучених автомобілів здійснювалося саме таким чином.
Він також наголосив, що ніяких письмових вказівок процесуального керівника про необхідність закриття провадження, по якому був вилучений автомобіль, та повернення транспортного засобу власнику він не отримував, а таке твердження сторони обвинувачення з цього приводу розцінює як надумане.
Зазначив, що вилучений автомобіль передати на відповідальне зберігання обвинуваченому, якому він належав, не міг, оскільки автомобіль останнім був придбаний внаслідок вчинення злочину та протиправного заволодіння коштами потерпілого, а тому передача його на зберігання обвинуваченому об`єктивно могла дати йому змогу розпорядитись ним на власний розсуд всупереч як інтересам потерпілого, так і матеріалам кримінального провадження.
Потерпілий ОСОБА_6 в суді показав, що 14 листопада 2014 року у нього на підставі ухвали суду по кримінальному провадженню, по якому він був підозрюваним, було вилучено автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , власником якого він являється, який він особисто відігнав в ПМУ, де він був опечатаний та поставлений на територію, яка була огороджена. Автомобіль він придбав в 2013 році за 80000 грн. і ним постійно користувалась його дружина. При придбанні автомобіля розрахунок за нього було проведено в національній валюті, тобто в гривнях. Після його вилучення він неодноразово звертався з заявою до слідчого ОСОБА_9 , щоб йому повернули автомобіль, але йому в цьому було відмовлено. Відмовляв йому в цьому також начальник СВ ПМУ ОСОБА_13 , відмовлено було в поверненні автомобіля і судом за результатами розгляду його двох скарг про це. З заявами про повернення автомобіля він звертався і до Полтавської місцевої прокуратури, прокуратури Полтавської області та Генеральної прокуратури України, якими йому також було відмовлено в поверненні автомобіля. 29 серпня 2015 року з засобів масової інформації він дізнався, що автомобіль було викрадено.
Свідок ОСОБА_13 під час допиту в суді показав, що на той час він працював начальником слідчого відділу ПМУ УМВС України в Полтавській області, в підлеглості якого перебував обвинувачений, який на той час проводив досудове розслідування по кримінальному провадженню за фактом шахрайства, в ході якого був вилучений автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , належний обвинуваченому по тій справі ОСОБА_6 . Автомобіль після вилучення був доставлений останнім в ПМУ та визнаний речовим доказом слідчим. Оскільки на той час між УМВС України в Полтавській області або ПМУ не було укладено угоди на зберігання вилучених автомобілів на спеціальних майданчиках, то він, як керівник структурного підрозділу управління, розпорядився зберігати його на огородженій та охоронюваній території ПМУ, як це робилося зазвичай в таких випадках. Територія, на яку був поміщений вилучений автомобіль, на його думку, відповідала всім необхідним умовам зберігання таких речей, оскільки була обнесена високим бетонним парканом, перебувала під озброєною охороною працівників чергової частини ПМУ та на ній велось відеоспостереження, зображення якого передавалось в чергову частину, працівники якої могли в режимі onlain спостерігати за всім, що на ній відбувалося. Вважає цю територію належним місцем для зберігання вилученого по кримінальному провадженню автомобіля. Йому відомо, що під час проведення досудового розслідування по матеріалах кримінального провадження власник автомобіля неодноразово звертався до слідчого та суду з клопотанням про повернення йому автомобіля, але йому в цьому було відмовлено, причини чого він не знає. Він наголосив також, що як керівник слідчого підрозділу, він відповідно до наказу по ПМУ контролював хід збереження речових доказів, в тому числі і автомобіля «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , і порушень його зберігання ним не було встановлено. На його думку, слідчий ОСОБА_9 , вжив вичерпних заходів для належного зберігання вилученого по справі автомобіля «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , а його втрата сталася не внаслідок неналежного ставлення чи недбалості з боку обвинуваченого до виконання своїх службових обов`язків, а внаслідок вчинення злочину невідомими особами, які протиправно заволоділи ним, викравши його з місця зберігання.
Свідок ОСОБА_15 в суді показав, що протягом нетривалого часу в 2015 році він відповідно до покладених на нього обов`язків відповідав за зберігання, зокрема, службового транспорту, який зберігався на території ПМУ УМВС України в Полтавській області. Саме в цей час там знаходився на зберіганні автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , двері і капот якого були опечатані. Хто і на підставі чого його помістив туди, йому невідомо. Оскільки він являвся особою, яка відповідала і за збереження транспортних засобів, які зберігались на цій території, то він кожного разу, прибувши на роботу, обходив територію та оглядав автомобілі, які на ній зберігались. Одного разу він помітив, що двері автомобіля відчинені, капот відкритий. Він зразу ж повідомив про це слідчого ОСОБА_9 , з яким оглянув автомобіль та виявив, що з нього було викрадено акумулятор. Хто вчинив ці дії, йому невідомо. Приблизно через два тижні після цього з засобів масової інформації йому стало відомо, що автомобіль був викрадений з території ПМУ, де він зберігався. За яких обставин і ким було вчинено викрадення автомобіля «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , йому невідомо.
Свідок ОСОБА_16 під час судового розгляду матеріалів кримінального провадження в суді показав, що в 2015 році він працював черговим ПМУ. На чергову частину покладались обов`язки по охороні території Управління, яка обнесена високим парканом та забезпечена засобами відеоспостереження, службового транспортного засобу, який знаходився на ній, а також іншого майна. Виконання цих обов`язків, крім зазначеного, здійснювалось також погодинним обходом території працівником, який перебував на чергуванні. Крім службового транспорту, на території Управління також знаходився і власний транспорт працівників ПМУ, відповідальність за збереження якого на чергову частину не покладалась. Площадки для зберігання транспортних засобів, які були визнані речовим доказом, на території ПМУ не було, як не було і журналу обліку речових доказів в черговій частині. В той час на охоронюваній території ПМУ за приміщенням Управління зберігався автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , який був поміщений туди слідчим ОСОБА_9 . На підставі чого був поміщений цей автомобіль на зберігання, йому невідомо. Те місце, де він зберігався, не було освітленим. Приблизно за місяць до викрадення цього автомобіля до нього звертався обвинувачений ОСОБА_9 та запитував, чи невідомо йому, хто і за яких обставин проникав в автомобіль, коли він там зберігався. В ніч, коли автомобіль був викрадений, він перебував на чергуванні. Про виїзд автомобіля з території ПМУ вночі близько 01 год. 30 хв. йому повідомив черговий водій, якого він після цього направив, щоб той пересвідчився у його відсутності. Будь-яких заходів для з`ясування причин виїзду автомобіля серед ночі, підстав або дозволу для цього він не вживав, як і не вживав заходів для його переслідування та повернення на територію. Після викрадення автомобіля «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 з території ПМУ він був підданий дисциплінарному стягненню за неналежне виконання обов`язків по охороні майна.
Свідок ОСОБА_17 , на той час працівник підрозділу карного розшуку ПМУ, в суді показав, що на підставі ухвали суду він проводив обшук за місцем проживання ОСОБА_6 , в ході якого, в числі іншого, був вилучений автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , який належить останньому. Цей автомобіль під керуванням ОСОБА_6 був доставлений в ПМУ та ним же поставлений на охоронювану територію ПМУ за вказівкою слідчого в присутності начальника СВ ОСОБА_13 . Автомобіль при його транспортуванні був технічно несправний, про що йому говорив сам ОСОБА_6 і що спостерігалось візуально. В подальшому він бачив цей автомобіль у тому ж місці, куди він був поставлений на зберігання.
Свідок ОСОБА_14 , прокурор відділу прокуратури Полтавської області в суді показав, що він являвся процесуальним керівником по матеріалах кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , досудове розслідування по якому проводив ОСОБА_9 . В ході досудового розслідування на підставі ухвали суду у ОСОБА_6 було вилучено автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , який поміщеного для зберігання на території ПМУ, про що йому було відомо. 10 лютого 2015 року ним було надано письмові вказівки слідчому, в яких зокрема, ставилася вимога як про прийняття рішення про закриття провадження, так і повернення вилученого автомобіля власнику. Письмові вказівки ним були направлені на адресу начальника слідчого відділу ОСОБА_13 з зазначенням в них дати контролю їх виконання 16 лютого 2015 року. В зв`язку з тим, що в березні місяці того року він був переведений на іншу посаду, йому невідомо, як і чи були виконані вимоги, поставлені ним та чи були доведені до відома слідчого ОСОБА_9 ці вказівки. Ходу їх виконання він не контролював, причини чого пояснити не зміг. Чи отримав ці вказівки обвинувачений, він не знає. Вважає, що слідчим автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 речовим доказом по матеріалах кримінального провадження визнаний законно. Пояснити причини, чому він особисто не прийняв рішення про закриття матеріалів кримінального провадження та не повернув автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 власнику, не зміг.
Свідок ОСОБА_18 , прокурор Полтавської місцевої прокуратури, під час допиту в суді показав, що з липня 2015 року він виконував обов`язки процесуального керівника по матеріалах кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , по якому у останнього був вилучений автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , який був визнаний речовим доказом по справі. В липні т. р. обвинувачений звернувся зі скаргою в суд, в якій ставив вимогу про повернення йому автомобіля, але судом йому в цьому було відмовлено. Після цього він, свідок, перебував у щорічній відпустці, під час якої з засобів масової інформації дізнався, що з території ПМУ було викрадено автомобіль ОСОБА_6 . В подальшому він уже не виконував обов`язків процесуального керівника по цьому кримінальному провадженню і яка доля цього речового доказу, йому невідомо.
Свідок ОСОБА_12 в суді показав, що на той час, який інкримінується обвинуваченому як вчинення злочину, він працював помічником слідчого, відповідальним за зберігання матеріальних цінностей, вилучених по матеріалах кримінального провадження. В той час на території ПМУ знаходився автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , двері якого були опечатані. Цей автомобіль був вилучений і поміщений на зберігання слідчим ОСОБА_9 по матеріалах якогось кримінального провадження. На обліку, як речовий доказ, цей автомобіль не перебував. До його обов`язків не входило прийняття на зберігання і зберігання таких речових доказів як автомобіль.
Свідок ОСОБА_19 , даючи показання в суді, зазначив, що в 2015 році він працював поліцейським в ПМУ і бачив, що на території Управління знаходився автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , який був опечатаним. Чому він там зберігався і хто поставив його на зберігання, йому невідомо. Автомобіль зберігався там протягом тривалого часу.
Свідок ОСОБА_20 , старший слідчий ПВ поліції, під час допиту в суді показав, що в 2015 році він працював слідчим СВ ПМУ. На той час в Управлінні не було вирішено питання про зберігання речових доказів, якими являються вилучені в ході розслідування транспортні засоби, оскільки керівництвом не були укладені договори з відповідними організаціями, куди б вони могли поміщатись для зберігання. Коли це питання слідчими було поставлено перед керівництвом ПМУ, тоді останнім було прийнято рішення про зберігання їх на території Управління, яка обнесена високим парканом, освітлена та має засоби відеоспостереження. Тому в кожному випадку вилучення транспортних засобів та визнання їх речовими доказами по матеріалах кримінального провадження, вони поміщались для зберігання на території ПМУ. Автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , який таким чином зберігався, не був виключенням з цього правила і втрачений він був не з вини слідчого, а шляхом вчинення злочину, тобто був викрадений.
Свідок ОСОБА_21 , слідчий СВ поліції, в суді показав, що він, як на той час, слідчий СВ ПМУ по кримінальних провадженнях, які він розслідував, також зберігав автомобілі, вилучені по справах на території ПМУ. Це робилось на підставі вказівок керівництва ПМУ, оскільки ним не було вирішено питання про укладення угод на зберігання транспортних засобів, як цього вимагають відповідні нормативні акти. Зазначив, що ніколи за час роботи на посаді слідчого СВ ПМУ, в тому числі і в 2015 році, він не отримував від процесуальних прокурорів письмових вказівок для передачі їх слідчому ОСОБА_9 і таких йому не передавав. Категорично наголосив на тому, що територія ПМУ, на якій зберігався викрадений автомобіль, належно обладнана для зберігання транспортних засобів, оскільки обнесена високим бетонним парканом, має засоби відеоспостереження, достатньо освітлена та перебуває під озброєною охороною чергового наряду.
Свідок ОСОБА_22 , під час допиту в суді показав, що в ніч, коли з території ПМУ було викрадено автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , він був помічником оперативного чергового. В той час, коли було скоєно незаконне заволодіння цим транспортним засобом, він відпочивав і дізнався про угон тільки тоді, коли проснувся. Як було здійснено угон транспортного засобу, йому невідомо.
Свідок ОСОБА_23 , в суді показав, що в ніч на 24 серпня 2015 року він був черговим водієм і знаходився в черговій частині ПМУ. Приблизно о 01 год. 30 хв. черговий з кимсь розмовляв по телефону, а він стояв у нього за спиною і на моніторі комп`ютера побачив, що з території ПМУ виїжджає якийсь автомобіль з ввімкненим аварійним освітленням. Коли черговий закінчив розмову, він повідомив йому про це. Останній запропонував пройти по території і подивитись, які автомобілі відсутні, і, зокрема, щоб він звернув увагу на автомобіль, який знаходився на зберіганні опечатаним, а саме «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , який стояв у певному місці, на яке черговий і вказав. Він пройшов туди і виявив відсутність саме цього автомобіля, про що зразу ж повідомив чергового. Черговий ніяким чином не відреагував на це, крім як поговорив з кимсь по телефону невідомо про що, і через півгодини він пішов відпочивати.
Автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 був вилучений у ОСОБА_6 відповідно до ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 11 листопада 2014 року (том 1 а. п. 209-210) та протоколу обшуку від цієї ж дати (том 1 а. п. 211-214), тобто законно.
Постановою слідчого від 15 листопада 2014 року він був визнаний речовим доказом по матеріалах кримінального провадження (том 1 а. п. 235-236).
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 23 липня 2015 року (том 2 а. п. 71-72) відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_6 на бездіяльність слідчого, яка полягала у відмові в поверненні вилученого у нього автомобіля «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , який визнаний речовим доказом по матеріалах кримінального провадження.
Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 116 по кримінальному провадженню від 25 лютого 2016 року середня ринкова вартість легкового автомобіля «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 , 2003 року випуску, сірого кольору на момент його викрадення, а саме станом на 24 серпня 2015 року складала 163460,00 грн. (том 2 а. п. 108-111).
Оцінюючи наведені докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, суд враховує таке.
Показання обвинуваченого, на думку суду, є логічними, послідовними та в повній мірі відповідають іншим, дослідженим по матеріалах кримінального провадження доказам.
Аналізуючи їх, суд враховує, що обвинувачений, визнаючи автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 речовим доказом по справі (том 1 а. п. 110) виконував професійні, а не організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські функції.
Поміщаючи ж автомобіль, як речовий доказ, на прилеглу до ПМУ територію на зберігання, він виходив з відсутності договору зберігання речових доказів, укладеного між Полтавською філією ДП МВС України «Інформ-Ресурси» та УМВС (його територіальним підрозділом) відповідно до п. 32 Порядку і діяв за вказівкою начальника слідчого відділу ПМУ ОСОБА_13 , який як один з керівників Управління дав розпорядження помістити автомобіль для зберігання на прилеглу до ПМУ територію, тобто виконав організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, що він підтвердив під час допиту в суді.
При передачі на зберігання автомобіль був доставлений його власником та в його присутності опечатаний і залишений в зоні видимості працівників чергової частини ПМУ, які здійснювали охорону всієї території, в тому числі і майна, яке на ній знаходилось, що підтвердили під час допиту в суді свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 .
Судом встановлено, що така практика зберігання транспортних засобів, визнаних речовими доказами по матеріалах кримінального провадження в ПМУ на той час була сталою, а непоодиноким випадком, що підтвердили під час допиту в суді свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_21 .
Судом також встановлено, що обвинувачений в межах розслідування кримінального провадження діяв в рамках процесуальних повноважень, визначених КПК України, оскільки стороною обвинувачення не надано будь-яких об`єктивних доказів, які б це спростовували. Зокрема, представником обвинувачення в суді не доведено, що обвинуваченому процесуальним керівником надавалась письмові вказівки, в яких ставилась вимога про закриття кримінального провадження та повернення речового доказу автомобіля його власнику. Навпаки, судом встановлено, що наявні в матеріалах кримінального провадження №0000536, по якому потерпілий ОСОБА_6 притягувався до кримінальної відповідальності, письмові вказівки від 10 лютого 2015 року (том 1 а. п. 146-148) передані не були, якщо вони й направлялись, з приводу чого у суду виникають сумніви, оскільки після спливу строку на їх виконання 14 лютого 2015 року, до якого процесуальним керівником був встановлений контроль, вимога про необхідність їх виконати повторно заявлена не була і процесуальним керівником ніяких заходів за їх невиконання до обвинуваченого вжито не було. Крім того, ні сам процесуальний керівник, ні керівництво місцевої, обласної чи Генеральної прокуратури України, куди з скаргами звертався ОСОБА_6 , вимагаючи повернути вилучений у нього автомобіль, рішення про це не прийняли і реальних заходів до прийняття такого рішення слідчим не вживали, що, на думку суду, свідчить про формальний підхід до виконання покладених на них обов`язків та відсутності підстав для реагування на дії слідчого, виходячи з наявності підстав та обґрунтованості тих рішень, які він приймав з приводу речового доказу, яким по матеріалах кримінального провадження являвся автомобіль «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 . Посадовими особами зазначених правоохоронних органів, при наявності у них процесуальних повноважень, не було прийнято також рішення про закриття кримінального провадження за відсутністю в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, чого вони нібито вимагали від обвинуваченого шляхом направлення йому письмових вказівок про це. Зважаючи на тривалість періоду, протягом якого здійснювалось досудове розслідування за фактом шахрайства щодо ОСОБА_6 (листопад 2014 року серпень 2015 року, момент викрадення автомобіля), а автомобіль зберігався на території ПМУ як речовий доказ, наявність фактів відмови в поверненні власнику, який вимагав цього, з боку слідчого, процесуального керівництва, яке здійснювалось прокурором, та суду, автомобіля, суд вважає, що наявні процесуальні підстави для цього, тобто неповернення власнику автомобіля, були, а тому обвинувачений діяв правомірно, виходячи з тих реальних обставин, які на той час існували в ПМУ органі, працюючи в якому, він здійснював покладені на нього відповідно до закону функціональні обов`язки.
Суд не приймає до уваги також твердження сторони обвинувачення про те, що обвинуваченим ОСОБА_9 не були створені належні умови для зберігання вилученого у ОСОБА_6 автомобіля на території ПМУ, про що, на її думку, свідчить факт викрадення з автомобіля замка запалення та акумулятора ще до викрадення самого автомобіля. Не приймаючи до уваги це твердження, суд виходить з того, що наслідки, про які стверджується, наступили не внаслідок недбалості з боку обвинуваченого ОСОБА_9 , а внаслідок протиправних дій третіх осіб, запобігти чому або передбачити що, виходячи з тих обставин, в яких він діяв та його процесуальних повноважень, він не міг. Крім того, автомобіль перебував на території ПМУ, яка була об`єктом його ж охорони і яка була відповідальною за зберігання майна, що там знаходилось через відповідних посадових осіб, виходячи з функцій та призначення цього органу, що встановлено висновком службового розслідування, який був досліджений в суді.
Судом встановлено, що автомобіль було поміщено на територію ПМУ для зберігання за вказівкою свідка ОСОБА_13 , який на той час являвся одним із керівників Управління, що він підтвердив під час допиту в суді, а отже законно. Тому працівники чергової частини не могли не знати про те, що цей автомобіль являється речовим доказом по матеріалах кримінального провадження, а отже не здійснювати обов`язків по його охороні. В зв`язку з цим суд критично оцінює показання свідка ОСОБА_16 , який стверджує про це, зважаючи ще й на той факт, що він за неналежне виконання службових обов`язків, що потягли за собою викрадення майна з охоронюваної території ПМУ був підданий дисциплінарному стягненню. Оцінюючи критично показання названого свідка, суд враховує також тривалість терміну зберігання автомобіля на території ПМУ, який становить понад дев`ять місяців, протягом яких як свідок, так і інші працівники чергової частини щоденно бачили цей автомобіль, який був опечатаний, знаходився на одному й тому ж місці і сприймався ними як об`єкт зберігання.
Відповідно до п. 20 Порядку зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.
Згідно висновку службового розслідування за фактом викрадення речового доказу у кримінальному провадженні від 18 вересня 2015 року (том 1 а. п. 104-109) на час вилучення і прийняття слідчим рішення про місце зберігання речового доказу у кримінальному провадженні №0000536 автомобіля «NISSAN PRIMERA» д. н. з. НОМЕР_1 зазначену угоду між УМВС України в Полтавській області чи його структурним підрозділом укладено не 6уло та до цього часу питання забезпечення належного зберігання речових доказів у вигляді транспортних засобів шляхом поміщення їх на спеціальні майданчики Полтавської філії ДП МВС України «Інформ-Ресурси» не вирішено.
Зважаючи на відсутність зазначеної угоди слідчим було прийнято обґрунтоване рішення про поміщення вказаного транспортного засобу на територію прилеглу до адміністративної будівлі ПМУ УМВС, охорону якої забезпечує добовий наряд чергової частини та на якій ведеться цілодобове відеоспостереження. Однак, у матеріалах кримінального провадження відсутні документи, що підтверджували б факт поміщення автомобіля для подальшого зберігання на охоронювану територію, прилеглу до адміністративної будівлі ПМУ УМВС в області.
У той же час встановлено порушення вимог наказу УМВС України № 181 від 28 квітня 2009 року, яким затверджено «Інструкцію з організації діяльності чергових частин органів і підрозділів внутрішніх справ України, направленої на захист інтересів суспільства і держави від протиправних посягань» з боку добового наряду чергової частини ПМУ УМВС України в Полтавській області, яким у нічний час доби було проявлено неуважність, допущено на прилеглу до адміністративної будівлі ОВС сторонніх осіб, що сприяло вчиненню ними злочину.
Відповідно до вимог ст. ст. 91, 92 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 КПК покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим кодексом випадках потерпілого.
З врахуванням того, що стороною обвинувачення не зібрано достатньо незаперечних доказів, які б у своїй сукупності доводили вчинення обвинуваченим інкримінованого йому злочину поза розумними сумнівами, суд дійшов висновку про недоведеність винуватості саме ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України. До такого висновку суд прийшов, виходячи із наступних підстав.
За диспозицією ст. 367 КК України відповідальність настає лише у випадку, якщо дії, невиконання чи неналежне виконання яких спричинило передбачені у зазначеній статті наслідки, входили у коло службових обов`язків цієї службової особи.
Службовими особами є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також постійно чи тимчасово обіймають в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною службовою особою підприємства, установи, організації, судом або законом (ч. 3 ст.18 КК України).
Обумовленість діяння службовим становищем суб`єкта та вчинення його всупереч інтересам служби є обов`язковою ознакою, що характеризує об`єктивну сторону злочину, вчинюваного у сфері службової діяльності, в тому числі і злочину, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України. Тобто, для кваліфікації діяння за ч.1 ст. 367 КК України необхідно встановити, що воно вчинене службовою особою при виконанні владних, організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків. Дія чи бездіяльність службової особи повинні бути обумовлені її службовим становищем.
З об`єктивної сторони службову недбалість характеризує наявність трьох обов`язкових ознак у їх сукупності: 1) діяння (дія або бездіяльність) у вигляді невиконання або неналежного виконання службовою особою своїх службових обов`язків; 2) наслідки у вигляді заподіяння істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, або державним чи громадським інтересам, або інтересам окремих юридичних осіб; 3) причинним зв`язком між вказаними діяннями та шкідливими наслідками.
При цьому слід враховувати, що для наявності об`єктивної сторони недбалості необхідно встановити: 1) нормативний акт, яким визначається компетенція службової особи; 2) коло службових обов`язків, покладених на неї цим актом у встановленому законом порядку; 3) які конкретні обов`язки й у якому порядку вона повинна була виконати у даній обстановці; 4) чи мала вона можливість виконати ці обов`язки у даній конкретній обстановці; 5) у чому саме виявилися допущення нею порушення службових обов`язків; 6) які наслідки спричинили ці порушення; 7) чи знаходилися вони у причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Невиконання службових обов`язків означає невиконання службовою особою дій, передбачених як безумовних для виконання нею по службі.
Неналежне виконання службових обов`язків - це такі дії службової особи в межах службових обов`язків, які виконані не так, як того вимагають інтереси служби.
Відповідальність за ст. 367 КК настає лише у випадку, якщо дії, невиконання чи неналежне виконання яких спричинило передбачені у зазначеній статті - наслідки, входили у коло службових обов`язків цієї службової особи, іншими словами, якщо обов`язок діяти відповідним чином юридично був включений (законом, указом, постановою, наказом, інструкцією тощо) до кола службових повноважень такої особи.
Для наявності складу службової недбалості слід встановити, що службова особа мала реальну можливість виконати належним чином свої обов`язки. Визначення можливості (чи неможливості) виконання нею своїх обов`язків здійснюється за допомогою відповідних об`єктивних та суб`єктивних факторів. До об`єктивних факторів належать зовнішні умови, в які поставлена службова особа (забезпечення охорони матеріальних цінностей, наявність транспорту чи людських ресурсів), а до суб`єктивних - особливості цієї особи (її фізичні дані, ступінь інтелектуального розвитку, наявність спеціальних знань, досвіду роботи тощо).
При службовій недбалості за наявності об`єктивної можливості діяти так, як того вимагають інтереси служби, службова особа безвідповідально, неякісно ставиться до виконання своїх обов`язків, у зв`язку з чим виконує їх неналежним чином (поверхово, неуважно несумлінно) або взагалі не виконує.
Склад службової недбалості передбачає заподіяння істотної шкоди.
Для кваліфікації діяння за ст. 367 КК слід встановити, що воно вчинене службовою особою під час виконання владних, організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій. Діяння, яке полягало у невиконанні чи неналежному виконанні професійних функцій, навіть якщо воно призвело до істотної шкоди, не може розцінюватись як службова недбалість.
Суд вважає, що в даному випадку слідчий ОСОБА_9 , визнаючи автомобіль речовим доказом, виконував професійні обов`язки (вилучив автомобіль відповідно до ухвали суду, визнав його речовим доказом, винісши відповідні процесуальні рішення).
Шкода, заподіяна через недосвідченість, недостатню кваліфікацію службової особи або з інших обставин, що не залежали від неї і не давали можливості справитись належним чином з роботою, не дають підстав говорити про наявність злочинної службової недбалості. Так само не утворюють складу цього злочину шкідливі наслідки, що настали з причин, які службова особа не могла усунути.
Суд критично оцінює наведену стороною обвинувачення об`єктивну сторону злочину, а саме: службова особа неналежно виконала свої службові обов`язки, діючи всупереч вимог ч. 4 ст. 40 КПК України, не виконавши при цьому письмових вказівок прокурора про повернення автомобіля власнику, та ч. 2 ст. 100 КПК України, не повернувши автомобіля, у зберіганні якого виникали труднощі, власнику.
Як встановлено в суді та зазначено вище, стороною обвинувачення безперечно не доведено, що такі письмові вказівки обвинуваченому взагалі надавались процесуальним керівником, а тому суд не може прийняти це твердження до уваги, розцінюючи його як припущення.
Посилання сторони обвинувачення на ч. 2 ст. 100 КПК України як підставу повернення вилученого автомобіля власнику із-за існування нібито труднощів його зберігання, обумовлених відсутністю угоди про це з суб`єктом такого зберігання, суд не оцінює з позицій закону, оскільки вона на ньому не ґрунтується, вказаною нормою не передбачена і є вочевидь надуманою.
Наявність в діяннях службової особи об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України можлива лише за умови існування прямого причинного зв`язку між діянням і його наслідками, який в даному випадку відсутній, оскільки наслідки, а саме викрадення автомобіля наступили не із-за бездіяльності слідчого, а внаслідок вчинення злочину третіми особами, що не залежало від дій обвинуваченого і не могло ним бути передбачено.
Службова недбалість це єдиний службовий злочин, який вчинюється з необережності.
Отже, з суб`єктивної сторони цей злочин характеризується тільки необережною формою вини у вигляді злочинної самовпевненості (службова особа передбачає, що внаслідок невиконання чи неналежного виконання ним своїх службових обов`язків правам і законним інтересам може бути завдано істотної шкоди, але легковажно розраховує на їх відвернення) або злочинної службової недбалості (службова особа не передбачає, що в результаті її поведінки може бути завдано істотної шкоди, хоча повинна була і могла це передбачити). Якщо буде встановлено, що за обставинами справи службова особа не повинна була або не могла передбачити настання суспільно небезпечних наслідків, суб`єктивна сторона складу службової недбалості відсутня.
Реальна можливість запобігти настанню тяжких наслідків органами досудового слідства та обвинувачем не доведена.
Суд приходить до висновку про те, що відповідно до службових обов`язків обвинувачений ОСОБА_9 не зобов`язаний забезпечувати належне зберігання речових доказів, переданих ним на зберігання, а тому не може нести відповідальності за їх втрату з вини інших осіб.
Факт же непередання ним в чергову частину ПМУ постанови про визнання автомобіля речовим доказом не перебуває в прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступили, тобто протиправним заволодінням невідомими особами транспортним засобом, а тому в його діях відсутній склад інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Виходячи з оцінки наведених доказів, суд констатує, що за обставин, які склалися, обвинувачений ОСОБА_9 не повинен був і не міг передбачити тих наслідків, які наступили, а тому в його діяннях відсутня і суб`єктивна сторона інкримінованого йому складу злочину.
Згідно зі статтею 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення тощо.
Показання наведених вище свідків та досліджені в судовому засіданні докази з безперечністю не підтверджують обвинувачення ОСОБА_9 , сформульоване в обвинувальному акті.
Суд відповідно до статті 22 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив усі необхідні умови для реалізації сторонами під час розгляду кримінального провадження в суді їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків з тим, щоб провадження було здійснено на засадах змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Цим правом сторони скористались сповна, надавши на пропозицію суду, на їх розсуд, для дослідження всі докази, які мали в своєму розпорядженні та заявили про відсутність у них інших.
Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, виходячи з положень закону, що жоден доказ не має наперед встановленої сили, та прийшов до висновку про відсутність доказів вини обвинуваченого у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Враховуючи тривалість розслідування (із 2015 року), розгляду кримінального провадження та повне надання судом сторонам можливості вільно розпоряджатися своїми правами в частині доведення переконливості поданих доказів, суд, дотримуючись засад безсторонності та розумних строків, вважає, що можливості здобуття інших доказів вичерпані.
При цьому суд враховує вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, згідно з якою кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Зі змісту ч. ч. 1 і 2 ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Виходячи з вимог ч. ч. 1 і 3 ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.
Згідно ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Водночас, виправдувальний вирок відповідно до підпункту 1 частини 1 цієї ж статті, може бути постановлений у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що як під час досудового розслідування, так і судом не було встановлено, а прокурором в ході розгляду кримінального провадження не наведено суду доказів, які б забезпечували надійне, повне та достовірне встановлення всіх обставин, що входять до предмету доказування щодо обвинувачення ОСОБА_9 , тому його слід виправдати в зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
Судові витрати підлягають віднесенню на рахунок держави.
Речових доказів по матеріалах кримінального провадження немає.
Керуючись статтями 373 та 374 КПК України, суд,
у х в а л и в :
ОСОБА_9 виправдати за відсутності в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України.
Судові витрати віднести на рахунок держави.
Роз`яснити виправданому ОСОБА_9 , що він має право на поновлення в правах, обмежених під час кримінального провадження.
Вирок може бути оскаржено в Апеляційний суд Полтавської області через районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1