Справа № 1-49/2006

ПОСТАНОВА
Іменем України
02 лютого 2017 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:головуючого судді ОСОБА_1 ,при секретарі ОСОБА_2 ,за участю прокурора ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові заяву про скасування арешту з майна, -
в с т а н о в и в:
21 листопада 2016 року до суду звернувся ОСОБА_5 з заявою, в якій зазначив, що він відбув покарання за вироком Залізничного районного суду м.Львова від 13.03.2006 року, яким його було засуджено за ч.3 ст.189, ст.19, ч.3 ст.166 КК України ( 1960 р.) на 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна і з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських обов`язків строком на два роки.

Під час досудового слідства по вказаній кримінальній справі з метою забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майнапостановою від 04 червня 2004 року cтаршого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України було накладено арешт та заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , що належить заявнику на праві спільної власності.

З часу набрання вироком суду законної сили заявник від відбування покарання не ухилявся, основне покарання відбув повністю, нового злочину не вчинив, проте з незалежних від нього причин ніяких дій щодо майна, на яке було накладено арешт та заборона відчуження постановою слідчого, а саме: квартири АДРЕСА_1 , що належить йому на праві спільної власності, проведено не було. У зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, просить зняти арешт з зазначеного майна, крім того, просить звільнити його від додаткового покарання.
У судовому засіданні ОСОБА_5 та його представник, адвокат ОСОБА_4 , заявлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити з вказаних підстав.
Прокурор ОСОБА_3 не заперечила проти заявлених вимог.
Вивчивши подану заяву, заслухавши думку учасників процесу, суд приходить до висновку про часткове задоволення заяви з наступних підстав.
Процесуальна дія провадиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями кримінального процесуального закону, чинного на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення (ст. 3 КПК України 1960 року, ст. 5 КПК України).
У відповідності до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові № 9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», виходячи з принципу верховенства права та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст.22 Конституції закріплені в ній права і свободи людини й громадянина не є вичерпними. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Статтею 55 Конституції кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.
Зважаючи на викладене, клопотання про скасування арешту майна підлягає вирішенню в порядку, визначеному положеннями Кримінального процесуального Кодексу України, про що і ініційовано питання в самому клопотанні.
У судовому засіданні судом встановлено, що постановою cтаршого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України від 04 червня 2004 року було накладено арешт та заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , що належить заявнику на праві спільної власності.

Відповідно до ч.1 ст.126 КПК України (в редакції 1960 р.) забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на вклади зазначених осіб проводиться виключно за рішенням суду.

Згідно ст.52 КК України додатковим покаранням є конфіскація майна. У відповідності до ст.59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строк п`ять років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин.

Згідно ч.2 ст.80 КК України, строки давності щодо додаткових покарань, визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду.

Відповідно до п. 9 розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України ( 2012 р.), запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Таким чином, оскільки арешт на майно було накладено в порядку КПК України в редакції 1960 року, то і при розгляді клопотання про його скасування мають застосовуватися положення КПК України в редакції 1960 року.
Відповідно до ч.1 ст.409 КПК України ( 1960 року ) питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок.
Згідно із п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21. 12. 1990 «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків» вбачається, що у порядку, передбаченому ст. 411 КПК України (1960 р.), суди вправі вирішувати такі питання, які виникають при виконанні вироків внаслідок їх недоліків, зокрема про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмові у позові або незастосуванні конфіскації вироком ці заходи не скасовані.
Згідно ст.41 Конституції України кожен має право вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном і ніхто не може бути протизаконно обмежений в реалізації свого законного права власності.
Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля ( рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар ( рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).
Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Таким чином, клопотання заявника про скасування арешту з майна підлягає задоволенню, адже саме у даний спосіб буде забезпечено ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, а арешт скасуванню, оскільки, на цей час, власник даного майна фактично позбавлений права користування приватною власністю, що є неприпустимим.
В той же час, у судовому засіданні встановлено, що строки давності щодо додаткових покарань відносно заявника за вироком Залізничного районного суду м.Львова від 13.03.2006 року минули, а тому розглядати клопотання в частині звільнення заявника від додаткових покарань немає підстав.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.126, 248, 409, 411 КПК України ( в ред. 1960 р.) суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Скасувати арешт та заборону на відчуження квартири АДРЕСА_1 , який був накладений постановою від 04 червня 2004 року старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 .
Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду Львівської області протягом семи діб з моменту її винесення.

Суддя: ОСОБА_1