АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_7 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007586, за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Макарів, Макарівського району, Київської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 1 року обмеження волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного судом основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. п. 2-4 ст. 76 КК України.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесні ушкодження, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 1 ст. 286 КК України, за таких обставин.

Як визнав встановленим суд першої інстанції у вироку, 03 січня 2016 року, приблизно о 22-00 год., ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем «CHEVROLETAVEO», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вулиці Полупанова зі сторони провулку Макіївського в напрямку регульованого перехрестя з вулицею Вишгородської в місті Києві, на якому мав намір виконати маневр повороту ліворуч на вулицю Вишгородську в напрямку проспекту Правди.
Перебуваючи на вказаному перехресті, дочекавшись зеленого сигналу світлофору для свого напрямку руху, ОСОБА_6 відновив рух з одночасним виконанням маневру лівого повороту на вулицю Вишгородську в напрямку проспекту Правди в м. Києві.
В цей час по регульованому пішохідному переходу, на зелений сигнал світлофора для пішоходів, справа наліво відносно руху автомобіля «CHEVROLET AVEO» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , проїзну частину вулиці Вишгородської переходив пішохід ОСОБА_8 .
Виконуючи вказаний маневр повороту, ОСОБА_6 не надав перевагу в русі пішоходу, чим допустив порушення Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року України (надалі - Правил), а саме не виконав вимог:п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;п. 2.1 (а): водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії;п. 2.3 (6): для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 16.2: на регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку.

Порушення вищевказаних вимог Правил з боку водія ОСОБА_6 виразились у тому, що він, керуючи технічно-справним автомобілем «CHEVROLET AVEO» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вищезазначеній проїзній частині, проявив неуважність до дорожньої обстановки і її змін, перед виконанням повороту ліворуч не переконався, що цей маневр буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам руху, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_8 , який переходив проїзну частину вулиці Вишгородської у м. Києві по пішохідному переходу на зелений сигнал світлофора. При виникненні небезпеки для руху, якою для водія ОСОБА_6 являвся пішохід ОСОБА_8 , і яку він об`єктивно спроможний був виявити, ОСОБА_6 не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним автомобіля, продовжив рух, унаслідок чого скоїв наїзд на пішохода.
У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_8 , згідно висновку судово-медичної експертизи №133/Е від 28 січня 2016 року, спричинені тілесні ушкодження у вигляді: «закритої травми ліктьового суглобу у вигляді перелому вінцевого відростка лівої ліктьової кістки з незначним зміщенням. Морфологічні властивості виявленого перелому - наявність, дозволяють стверджувати, що як відновлення анатомічної цілісності вказаної кістки так і відновлення функції лівої верхньої кінцівки, буде спостерігатися у строк понад 21 добу, та саме з цього строку, обчислювати тривалість розладу здоров`я, як критерію визначення ступеню тяжкості. Тому, вказана закрита травма лівого ліктьового суглобу за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу».
Порушення вимог п. 16.2 Правил водієм ОСОБА_6 знаходиться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і її наслідками.
Не погоджуючись з вказаним вироком, заступник прокурора міста Києва ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_6 та кваліфікацію його дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просив вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного судом основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. п. 2-4 ст. 76 КК України. У решті вирок суду залишити без змін.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначав, що санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, крім основних покарань, передбачено можливість застосування судом додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, однак, у порушення вимог ст. 374 КПК України, у вироку належним чином не мотивовано рішення щодо не призначення обвинуваченому додаткового покарання, що на думку апелянта є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК України.
Зазначав, що суд першої інстанції при призначенні покарання не взяв до уваги, що ОСОБА_6 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення під час правомірного керування транспортним засобом, маючи відповідний дозвіл на керування джерелом підвищеної небезпеки. Обвинувачений належним чином не зміг забезпечити безпеку оточуючих, що призвело до настання шкідливих наслідків. Крім того, керування транспортними засобами безпосередньо не пов`язано з професійною діяльністю ОСОБА_6 , та від права керувати транспортними засобами істотним чином не залежить здатність обвинуваченого забезпечувати власне існування та піклування про близьких осіб. За таких обставин, на думку апелянта, суд першої інстанції мав обґрунтовані підстави застосовувати до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення спеціального права.
Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів, викладених у апеляційній скарзі прокурора; вислухавши доводи прокурора ОСОБА_5 , який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_7 за наведених у ній обставин; обвинуваченого ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим, та просив залишити його без змін; повторно дослідивши обставини кримінального провадження в частині даних, що стосуються особи обвинуваченого, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому ОСОБА_6 останнє слово, вивчивши і перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши та обміркувавши доводи апелянта, колегія суддів апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 1 ст. 286 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими в справі доказами в їх сукупності, які не заперечувались також і обвинуваченим, досліджувались судом за його згодою та згодою інших учасників судового процесу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння ОСОБА_6 та іншими учасниками кримінального провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі і обвинуваченого, який повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цього питання колегією суддів не встановлено. Будь-яких заперечень щодо правильності встановлення такого порядку розгляду справи судом першої інстанції не надано і у суді апеляційної інстанції, а тому доведеність винуватості обвинуваченого та юридична оцінка його злочинних дій відповідно до положень ст. 404 КПК України не є предметом апеляційного розгляду.

Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин учиненого кримінального правопорушення, доведеності винуватості, правову кваліфікацію діянь обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною.

Згідно пункту 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю або частково та ухвалити новий вирок.
Згідно пункту 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування закону, який підлягає застосуванню.
Доводи, наведені у апеляційній скарзі прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, унаслідок м`якості, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими, виходячи з наступного.
Відповідно до змісту положень ст. 50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.
У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, і правильно призначив ОСОБА_6 основне покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі у межах, передбачених санкцією вказаної статті.

Також, правильно врахувавши вищезазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків як щодо виду та розміру основного покарання, так і відносно того, що виправлення, перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без його ізоляції від суспільства, та на підставі ст. 75 КК України звільнив останнього від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені пунктами 2-4 ст. 76 КК України.
При цьому, будь-яких заперечень щодо виду і розміру основного покарання, призначеного судом ОСОБА_6 за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2-4 ст. 76 КК України, в апеляційній скарзі прокурора не міститься.

Разом з тим, колегія суддів за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, вважає обґрунтованими доводи заступника прокурора міста Києва ОСОБА_7 про неправильне застосуваня судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання,що потягло за собою призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, унаслідок м`якості.
Санкцією частини 1 статті 286 КК України за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачено покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Згідно роз`яснень, викладених у пунктах 20, 21 Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил

безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення

до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших

причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів,

працівників, відповідальних за технічний стан і правильну

експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і

обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та

2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання

про доцільність застосування до винного додаткового покарання -

позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати

посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи

експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Постановляючи вирок, суд першої інстанції вказаних вимог не врахував, оскільки у порушення вимог абзацу 6 пункту 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина вироку не містить мотивів щодо не призначення обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання у виді

позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Як убачається із дослідженої під час апеляційного розгляду копії посвідчення водія НОМЕР_2 , ОСОБА_6 на час вчинення кримінального правопорушення мав право керувати транспортними засобами /а.с.к.п. 33/.

Приймаючи рішення про не призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 65 КК України, не врахував конкретні обставини провадження, які свідчать про те, що ОСОБА_6 допустив одночасне порушення декількох пунктів Правил, унаслідок чого здійснив наїзд на пішохода, який призвів до спричинення останньому середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Судом першої інстанції не надано належної оцінки ступеню тяжкості кримінального правопорушення, даним про особу обвинуваченого, наслідкам, що настали унаслідок вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення у виді заподіяння потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, характеру та мотиву допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

У матеріалах кримінального провадження відсутні дані про відшкодування обвинуваченим заподіяної потерпілому шкоди.

Наведені обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про те, що призначене ОСОБА_6 основне покарання та не призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк є таким, що пов`язане з неправильним застосуванням кримінального закону, повною мірою не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, не сприятиме його виправленню та попередженню вчиненню ним нових злочинів.

У зв`язку з цим, висновок суду першої інстанції щодо не призначення обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, на думку колегії суддів, є помилковим, а тому вирок суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409; п. 1 ч. 1 ст. 413; ст. 414 КПК України у частині призначеного покарання підлягає скасуванню з постановленням за правилами пункту 2 ч. 1, ч. 2 ст. 420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку, за яким ОСОБА_6 слід призначити основне покарання у виді позбавлення волі на строк, визначений судом першої інстанції, та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

При призначенні обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк, суд апеляційної інстанції враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, який є злочином середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, наслідки вчиненого злочину, а саме заподіяння потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що призвело до тривалого розладу здоров`я потерпілого.
Також колегія суддів враховує обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого - щире каяття, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає необхідним призначити обвинуваченому вид та розмір основного покарання у тих же межах, що були визначені судом першої інстанції, та призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у мінімальних межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 286 КК України, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на певний строк та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, оскільки з урахуванням усіх обставин справи, в сукупності з даними про особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення, перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без його ізоляції від суспільства.

Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 , а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Згідно роз`яснень, викладених у абзаці 5 пункту 9 Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при звільненні з випробуванням від відбування основного покарання суд відповідно до ст. 77 КК може призначити додаткові покарання: штраф (за умови, якщо він передбачений санкцією закону, за яким засуджується особа); позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу. Додаткові покарання підлягають реальному виконанню, про що суд зазначає в резолютивній частині вироку.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає апеляційну скаргу прокурора такою, що підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 373, 374, 404, 405, п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 1 ст. 413, п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 420 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_7 задовольнити.
Вирок Подільського районного суду м. Києва від 25 березня 2016 року стосовно ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання.
Призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування основного покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.
Відповідно до ст. 76 КК України (у редакції Закону України № 1492-VIIIвід 07 вересня 2016 року), покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Призначене ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік виконувати самостійно.

У решті вирок Подільського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року залишити без змін.
Вирок Апеляційного суду м. Києва набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

__________________ ____________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3