Справа № 462/7698/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/130/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу прокурора Залізничного відділу Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_7 на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 27 жовтня 2016 року відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Луковець - Вишнівський, Рогатинський район, Івано-Франківська область, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст.15, ч. 1 ст. 186 КК України,
з участю прокурорів: ОСОБА_9 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

його захисника адвоката ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11 ,

встановила:
вищевказаним вироком ОСОБА_8 по пред`явленому йому обвинуваченню визнано невинуватим і виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч. 1 ст. 186 КК України.

Згідно з вироком, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він 21.10.2015 скоїв закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч. 1 ст. 186 КК України, при наступних обставинах. 21.10.2015 близько 11.30 год. ОСОБА_8 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, перебуваючи в залі очікувань пасажирів на Головному залізничному вокзалі м. Львова, що на пл. Двірцевій в м. Львові, шляхом ривка, відкрито викрав у ОСОБА_11 мобільний телефон марки «Самсунг», вартість якого 400 грн., однак не довів свого злочинного умислу до кінця із причин, які не залежали від його волі, так як у вчиненому був викритий та затриманий працівниками міліції.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, прокурор Залізничного відділу Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на незаконність вироку Залізничного районного суду м.Львова від 27 жовтня 2016 року, просить його скасувати у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор покликається на те, що судом не взято до уваги докази, які були надані стороною обвинувачення. На його думку, твердження суду не в повній мірі відповідають дійсним показанням ОСОБА_8 , оскільки згідно зі звукозаписом судового засідання від 25.10.2016 року останній не заперечував, що 21.10.2015 року мав умисел на відкрите заволодіння майном потерпілого ОСОБА_11 , а саме мобільний телефон. Забравши телефон у потерпілого обвинувачений пояснив, що в подальшому не збирався його повертати попри неодноразові прохання з боку потерпілого. Крім того, ОСОБА_12 зазначив, що працівники міліції під час досудового розслідування жодного фізичного та психологічного тиску на нього не чинили, з процесуальними документами він ознайомлювався та добровільно їх підписував.
Як зазначає прокурор, згідно з показаннями потерпілого ОСОБА_11 , наданими як на досудовому, так і під час судового слідства, випливає, що останній давно знайомий з ОСОБА_8 , на даний час вони між собою примирилися, що, на думку державного обвинувача, є основною причиною зміни показів.
На думку апелянта, вина ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.186 КК України, повністю підтверджується матеріалами кримінального провадження, дослідженими у ході судового розгляду, однак суд, невірно трактуючи зібрані докази, дійшов висновку, що під час судового розгляду не встановлено наявність у діях обвинуваченого інкримінованого йому складу кримінального правопорушення.
Заслухавши доповідача, прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, потерпілого, які вважають рішення суду першої інстанції законним, а апеляційну скаргу безпідставною, перевіривши матеріали провадження, прослухавши звукозапис на технічному носії інформації, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така не підлягає до задоволення з огляду на таке.
У відповідності до вимог ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до приписів ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентними судом згідно з нормами матеріального права та дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджуються доказами дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, з наведенням мотивів та підстав його ухвалення.

В силу частини першої ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок ухвалюється також при встановленні судом відсутності події кримінального правопорушення та при встановленні судом відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції виконані належним чином, оскільки виправдувальний вирок відносно ОСОБА_8 ухвалений судом першої інстанції згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог процесуального закону. Зокрема, місцевий суд, безпосередньо дослідивши зібрані під час досудового розслідування докази сторони обвинувачення та сторони захисту у їх сукупності, дав їм належну оцінку у відповідності до вимог ст.94 КПК України, та обґрунтовано й вмотивовано дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.186 КК України, в якому обвинувачується ОСОБА_8 , та що в його діянні є склад саме цього кримінального правопорушення.
Відповідно до положень ст. 186 КК України грабіж як склад злочину характеризується відкритим способом викрадення чужого майна.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що для прийняття відповідного процесуального рішення суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.

В силу ст.23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення ґрунтувалось на його показаннях, даних у ході досудового розслідування, в яких він визнав свою винуватість у вчиненні злочину, показаннях потерпілого, наданих під час досудового розслідування, протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (а.к.п. 6-8), протоколі огляду місця події від 21.10.2015 року (а.к.п. 12-13), постанові про визнання речових доказів та передачі їх на зберігання (а.к.п.16).
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції досліджено і детально викладено у вироку всі обставини, які могли мати значення у цьому провадженні, висновки суду відповідають фактичним обставинам кримінального провадження у випадку, що ґрунтуються на достовірних доказах, досліджених безпосередньо під час судового розгляду.
Зокрема, як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді обвинувачений ОСОБА_8 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні не визнав та пояснив, що за декілька місяців до події, що відбулась, потерпілий вкрав його телефон. Впізнавши його, 21 жовтня 2015 року він попросив у ОСОБА_11 його телефон, пояснивши, що треба подзвонити, на що останній добровільного його дав. Подзвонивши з телефону, обвинувачений сказав потерпілому, що поверне його тільки після того, як той поверне його телефон, що був ним раніше викрадений. Він зовсім не збирався присвоювати телефон потерпілого, а мав бажання, щоб той повернув вкрадене. Після чого потерпілий став погрожувати викликати міліцію, на що обвинувачений погодився та присів на лавку, став їх чекати.
Згідно з показаннями потерпілого ОСОБА_11 , наданими у місцевому суді, такий повідомив, що обставини в обвинувальному акті викладені невірно. 21 жовтня 2015 року він був на залізничному вокзалі, поруч з касами. Телефон у нього висів на шиї на тесьмі. Обвинувачений попросив його подзвонити, на що він зняв такий з шиї та передав ОСОБА_8 . Здійснивши дзвінок обвинувачений ОСОБА_8 ніби-то на жарт, не став його повертати. ОСОБА_11 став погрожувати йому викликом міліції, на що ОСОБА_8 не заперечував. Потерпілий попросив касира викликати співробітників міліції, які прибули приблизно через десять хвилин. Весь цей час він був поруч з ОСОБА_8 , який присів на лавку біля каси, та не мав наміру втікати. ОСОБА_11 не мав бажання писати заяву про злочин, але зі спілкування з правоохоронцями, зрозумів, що по іншому не зможе повернути свій телефон. Він особисто підписував заяву про кримінальне правопорушення, після чого телефон йому повернули. Потім ОСОБА_11 хотів би забрати заяву, але він був довгий час у від`їзді. Телефон, що повернув йому слідчий, він загубив.
В суді апеляційної інстанції потерпілий надав показання, які за змістом відповідають наданим у місцевому суді, та додав, що з обвинуваченим він знається давно та 21 жовтня 2015 року між ним та ОСОБА_8 виникла конфліктна ситуація з приводу його телефону. Заяву про вчинення кримінального правопорушення він особисто не писав, однак така написана з його слів та підписана ним. На даний час вони примирилися, відтак у нього до обвинуваченого немає жодних претензій.
Суд першої інстанції обґрунтовано відкинув такі докази обвинувачення, зокрема як протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (а.к.п. 6-8), оскільки такий хоч і містить підписи потерпілого, однак останній у суді першої інстанції заперечив проти правдивості викладених в ньому відомостей.
Окрім цього, суд у відповідності до вимог ст.23 КПК України не взяв до уваги протокол огляду місця події від 21.10.2015 року (а.к.п. 12-13) з огляду на те, що таким підтверджується перебування мобільного телефону «Самсунг» у ОСОБА_8 , що не заперечували ані обвинувачений, ані потерпілий, та такий містить показання обвинуваченого, надані під час досудового розслідування, які протирічать наданим у суді.
Згідно з постановою про визнання речових доказів та передачі їх на зберігання (а.к.п.16) речовим доказом визнаний мобільний телефон марки «Samsung GT Е1202» іmei НОМЕР_1 та переданий на зберігання потерпілому, але суд позбавлений можливості дослідити вказаний речовий доказ, з огляду на його фізичну відсутність.
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що в ході судового розгляду за наслідками перевірки зібраних по справі доказів, пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення не знайшло свого підтвердження, оскільки жодних доказів, з достовірністю підтверджуючих вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, прокурором не було надано суду.
Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки щодо наявності в діях обвинуваченого інкримінованого йому складу кримінального правопорушення є безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів провадження та вироку суду, суд першої інстанції зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані досудовим слідством та стороною обвинувачення та прийшов до обґрунтованого висновку, що в діях ОСОБА_8 відсутній склад злочину.

Щодо покликань прокурора про невідповідність твердження суду першої інстанції показанням ОСОБА_8 , то такі є безпідставними та спростовуються звукозаписом судового засідання 25.10.2016 року.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуваний вирок є законним й обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування, відтак й для задоволення апеляційної скарги прокурора не вбачається.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:
вирок Залізничного районного суду м.Львова від 27 жовтня 2016 року, яким ОСОБА_8 по пред`явленому йому обвинуваченню визнано невинуватим і виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч. 1 ст. 186 КК України, залишити без змін, апеляційну скаргу прокурора Залізничного відділу Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4