Ухвала
іменем україни

08 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретарі за участю прокурора заявника представника за довіреністюОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_6 з доповненням на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року про повернення апеляційної скарги,
в с т а н о в и л а
Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 5 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001292 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК.
Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, потерпілий ОСОБА_6 звернувся зі скаргою про перегляд цього рішення в порядку апеляційної процедури.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року повернуто скаргу апелянту на підставі п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК у зв`язку із тим, що скарга подана особою, яка не мала права подавати апеляційну скаргу.
Апеляційний суд виходив із того, що у розумінні п. 10 ст. 393, п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК ОСОБА_6 не є особою, яка має право подавати апеляційну скаргу, оскільки у даному випадку правом оскарження рішення слідчого судді про накладення арешту на майно або відмову від нього наділені лише слідчий чи прокурор, власник або володілець майна.
У касаційній скарзі з доповненням ОСОБА_6 посилається на незаконність ухвал суду першої та апеляційної інстанції у зв`язку з чим просить їх скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції з зобов`язанням скасувати угоду купівлі продажу частки квартири, на яку було відмовлено в накладенні арешту. Вказує на те, що усупереч вимогам ст. 412 КПК розгляд питання про накладення арешту на спірне майно в судах першої та апеляційної інстанції відбулися за його відсутності, під час його перебування на стаціонарному лікуванні. Зазначає, що ухвала апеляційного суду для нього є не зрозумілою і не містить вказівку на порядок її оскарження.
Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_6 та його представника на підтримку касаційної скарги, позицію прокурора, яка підтримала касаційну скаргу частково, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню в наступній частині.
Частиною 4 ст. 424 КПК визначено, що ухвала слідчого судді після її перегляду в апеляційному порядку, а також ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на таку ухвалу оскарженню в касаційному порядку не підлягають.
Отже, питання про перегляд ухвали слідчого судді районного суду не входить до повноважень суду касаційної інстанції, тобто не може бути предметом розгляду цього суду.
Що стосується ухвали Апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року про повернення апеляційної скарги, то колегія суддів виходить з наступного.
Положення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції Українивизначає одну з основних засад судочинства забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, і таким чином закріплює гарантії перевірки в апеляційному порядку судових рішень.
Право особи на апеляційне оскарження спрямоване насамперед на реалізацію гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд. Забезпечення такого права є однією з важливих гарантій ухвалення правосудного рішення у кримінальному провадженні.
Стаття 55 Конституції Українивизначає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
З цього приводу Конституційний Суд України у Рішенні від 25 грудня 1997 року N 9-зп зазначив, що суд не може відмовити у правосудді, якщо ущемляються права і свободи громадян, інакше це було б порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції Українине може бути обмежене.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України «положення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України стосовно забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, визначених законом, слід розуміти так, що апеляційному оскарженню підлягають судові рішення за винятком випадків, коли таке оскарження заборонено законом» (абзац 7 п. п. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року N 3-рп у справі про апеляційне оскарження ухвал суду).
Відповідно до вимог ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.
Згідно з вимогами ст. 7 КПК зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься верховенство права.
У силу статей 8, 9 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду, тобто суди зобов`язані застосовувати рішення Європейського суду з прав людини» як джерело права на всіх етапах провадження нарівні з Законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави - учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини).
Відповідно до ч. 1 ст. 171 КПК з клопотанням про накладення арешту на майно до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.
При цьому слід зазначити, що необхідність арешту майна зумовлюється обґрунтованою підозрою вважати, що незастосування цього заходу зумовить труднощі чи неможливість виконання вироку в частині забезпечення можливості конфіскації майна або цивільного позову чи перешкоджатиме встановленню істини внаслідок того, що таке майно може бути приховане, відчужене чи пошкоджене.
У силу ст. 309 КПК ухвали слідчого судді про арешт майна або відмову у ньому можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.
Стаття 393 КПК містить перелік суб`єктів оскарження за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів.
Як убачається з матеріалів провадження, кримінальне провадження № 0001292 від 22 січня 2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК було розпочате на підставі заяви громадянина ОСОБА_6 з приводу підроблення 26 червня 1991 року невстановленою досудовим слідством особою його підпису в заяві на ім`я голови виконкому Мінської районної ради народних депутатів, на підставі яких було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Наведене свідчить про те, що злочин у кримінальному провадженні, в рамках якого прокурор порушував питання про накладення арешту на майно, було вчинено відносно ОСОБА_6 .
Підставою для звернення прокурора до суду з клопотанням про накладення арешту на вказане вище майно стало існування реальної загрози відчуження цього майна, а також зміни або знищення речей і документів.
Отже, відмовляючи ОСОБА_6 у відкритті апеляційного провадження за його скаргою на ухвалу слідчого судді про відмову у накладенні арешту на майно, апеляційний суд за наявністю можливості з`ясувати інформацію щодо процесуального статусу скаржника нею не скористався, а обмежився лише формальним посиланням на його невідповідність положенням п. 10 ст. 393 КПК.
Крім того, очевидним є те, що ОСОБА_6 являється учасником кримінального провадження, в межах якого порушувалося питання про накладення арешту на майно, і вправі звертатися до апеляційної інстанції з оскарженням рішення, що стосується його прав, свобод та законних інтересів.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що у даному конкретному випадку, судом апеляційної інстанції було обмежено право на доступ до правосуддя громадянина ОСОБА_6 , який звернувсяз метою захисту своїх прав та свобод.
Зазначене порушення є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, передбаченому у ч. 1 ст. 412 КПК, оскільки воно перешкодило суду належним чином забезпечити права та законні інтереси учасників кримінального провадження й ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
З огляду на викладене, ухвалу апеляційного суду необхідно скасувати на підставі п. 1 ч. 1ст. 438 КПК та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції під час якого слід урахувати наведене та ухвалити законне, обґрунтоване і умотивоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, п. 6 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ, колегія суддів, -
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року про повернення апеляційної скарги ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року про відмову у задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 5 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001292 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3