УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №278/1667/16-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст 345 КК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 грудня 2016 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
представника
потерпілого: ОСОБА_9
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Житомирської районної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2016 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, одруженого, має на утриманні малолітніх синів 2004 та 2013 року народження, працюючого підсобним працівником в ТОВ "Золота роса Агро", раніше не судимого, -
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України, ухвалено звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного вище покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку - 3 (три) роки, не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, а саме буде повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну свого місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтися для реєстрації до даного органу.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь державної установи «Територіального медичного об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Житомирській області» витрати на стаціонарне лікування потерпілого в розмірі 8167 (вісім тисяч сто шістдесят сім ) грн. 78 коп.
Речові докази, а саме змиви та зразки крові ухвалено знищити.
Згідно вироку суду, ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що о 23 годині 18 хвилин 17 травня 2016 року, керуючи автомобілем «Фольцваген Т-4», державний номерний знак НОМЕР_1 , порушуючи Правила дорожнього руху України, а саме вимоги попереджувального дорожнього знаку 3.21 «В`їзд заборонено», заїхав на територію АЗС «Амік», що знаходиться по вул. Леніна, 30-а в с. Корчак, Житомирського району.
У вказаний час та місці працівники поліції роти дорожньо-патрульної служби управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Житомирській області ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які перебували під час виконання службових обов`язків, зробили ОСОБА_7 зауваження щодо порушення ним Правил дорожнього руху України та попросили пред`явити документи на автомобіль та на право керувати транспортним засобом. Дану вимогу працівників поліції ОСОБА_7 проігнорував, закрив автомобіль та почав залишати місце події.
В процесі присікання поліцейськими ОСОБА_11 та ОСОБА_12 протиправних дій ОСОБА_7 , останній почав штовхати поліцейського ОСОБА_11 та умисно лівою рукою наніс останньому один удар в обличчя, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді синця, садна на обличчі, перелому кісток спинки носа, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Після чого з місця вчинення злочину зник.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду скасувати з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України та призначити покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі. Посилається на те, що вирок суду є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вказує, що суд першої інстанції належним чином не оцінив усіх обставин кримінального провадження, не мотивував своє рішення, не врахував факт залишення ОСОБА_7 місця скоєння адміністративного правопорушення, а в подальшому місця злочину, з метою уникнення відповідальності за скоєне. Зазначає, що після вчинення злочину, а ж до допиту в судовому засіданні, ОСОБА_7 жодного разу не вибачився перед потерпілим ОСОБА_11 та ні разу не відвідав останнього під час лікування внаслідок отриманих тілесних ушкоджень. Визнання вини ОСОБА_7 у вчиненні даного злочину в судовому засіданні було здійснено виключно з метою пом`якшення йому покарання, адже на момент ухвалення вироку він так і не розкаявся у вчиненому Про відсутність щирого каяття свідчить те, що ОСОБА_7 не намагався хоча б будь-яким чином відшкодувати заподіяну шкоду здоров`ю потерпілого, а також моральну шкоду. Враховуючи вищевказане, вважає, що ОСОБА_7 є суспільно-небезпечним по відношенню до інших громадян та заслуговує на застосування до останнього покарання, пов`язаного із ізоляцією від суспільства, у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість злочину, його суспільну небезпечність, особу обвинуваченого та його ставлення до вчиненого злочину.
В судовому засіданні прокурор підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Представник потерпілого також підтримав апеляцію прокурора, додатково пояснивши, що обвинувачений не відшкодував шкоду, завдану потерпілому, потерпілий із цивільним позовом на досудовому слідстві та при розгляді провадження в суді першої інстанції не звернувся, у зв`язку з чим звернувся з таким позовом в порядку цивільного судочинства.
Обвинувачений та його захисник проти задоволення апеляції прокурора заперечили, просили відмовити в її задоволенні, а вирок суду залишити без змін як законний1 та обґрунтований. ОСОБА_7 пояснив, що вину у вчиненому визнав, намагався зв`язатися з потерпілим з метою вирішення питання про відшкодування шкоди, однак спільної мови з ним не знайшов, оскільки потерпілий пред`явив надто великі вимоги, тому він згоден на визначення такого відшкодування в судовому порядку при зверненні потерпілого з позовом В позасудовому порядку вирішити це питання з потерпілим не представляється за можливе. Просив врахувати те, що він раніше не притягався до кримінальної відповідальності, а утриманні має малолітніх дітей, має батька похилого віку, влаштувався на роботу та має намір відшкодовувати шкоду потерпілому.
Заслухавши доповідь судді, пояснення та доводи прокурора, представника потерпілого, обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарги прокурора задоволенню не підлягає, виходячи з наступного
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України відповідає обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах та прокурором не оскаржуються.
Що ж стосується призначеного судом обвинуваченому покарання та апеляційних вимог прокурора скасування вироку в цій частині та призначення більш суворого покарання, пов`язаного з обмеженням волі обвинуваченого, слід зазначити наступне.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При цьому у відповідності до ч.1 с. 75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження, обмеження волі, а також позбавленні волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжк5ість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням .
Суд першої інстанції під час розгляду даного провадження та призначення обвинуваченому покарання зазначених вимог закону дотримався та в достатній мірі мотивував свої висновки.
Так судом вірно встановлено, що ОСОБА_7 вчинив злочин проти органів державної влади, який відноситься до злочинів середньої тяжкості, при цьому не встановивши пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.
Разом з тим покарання засудженому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначено в межах санкції ч.2 ст.345 КК України із врахуванням вимог ст.65 КК України. При його визначенні, як вбачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який вину визнав повністю, за місцем проживання характеризується позитивно, працевлаштований, має на утриманні малолітніх синів, має батька похилого віку - інваліда 3 групи з дитинства, раніше не судимий, думку потерпілого, який наполягав на суворості покарання, а також відсутність обставин справи, що пом`якшують і обтяжують його покарання. Тому суд першої інстанції з урахуванням думки потерпілого правильно прийшов до висновку про те, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів є покарання у вигляді позбавлення волі на досить тривалий термін 4 роки, однак із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України зі звільненням його від відбування даного покарання та встановленням максимального іспитового терміну - 3 роки.
Дане покарання, враховуючи те, що санкцією ч.2 ст. 345 КК України передбачені також інші більш м`які види покарання, однак судом обрано покарання саме у виді позбавлення волі, хоча і з застосуванням звільнення від його відбуття з випробуванням, не можна вважати надмірно м`яким та таким, що не відповідає обставинам вчинення злочину та особі обвинуваченого, тим більш, що безумовних перешкод для застосування ст.. 75 КК України в даному випадку не існує.
При цьому не можна погодитися з твердженнями прокурора, що при визначенні такого покарання судом не було враховано такі обставини, як те, що обвинувачений на час вчинення кримінального правопорушення поводив себе нахабно, самовільно залишив місце вчинення правопорушення та просив вибачення у потерпілого тільки в судовому засіданні, оскільки судом, як вже було визначено вище, обвинуваченому було призначено доволі суворе покарання у виді 4 років позбавлення волі, від відбування якого його цілком обґрунтовано було звільнено з випробуванням, враховуючи вимоги ст.. 75 КК України з максимальним випробувальним терміном.
Посилання прокурора на те, що обвинувачений начебто визнав себе винним виключно з метою пом`якшення йому покарання, та що він так і не розкаявся у вчиненому, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду провадження, оскільки ОСОБА_7 не заперечував обставин вчинення ним злочину, розкаявся у вчиненому та не заперечував необхідності відшкодування потерпілому завданої шкоди, що він і намагався з його слів зробити але не зробив, оскільки не зміг врегулювати з потерпілим розмір такого відшкодування.
Доводи прокурора та представника потерпілого в обґрунтування необхідності призначення обвинуваченому покарання, пов`язаного з обмеженням волі, з посиланням на відсутність зі сторони обвинуваченого відшкодування завданої потерпілому шкоди, не можуть також бути безумовною підставою для висновку про можливість виправлення обвинуваченого тільки в умовах обмеження чи позбавлення волі та визначення обвинуваченому іншого покарання, враховуючи також і ту обставину, що на досудовому слідстві та в ході судового розгляду провадження в суді першої інстанції потерпілим не було заявлено будь-якого позову про відшкодування шкоди, а зі слів його представника такий позов заявлено в порядку цивільного судочинства вже після ухвалення судом вироку, з пояснень обвинуваченого вбачається, що потерпілий поза межами судового розгляду від спілкування з обвинуваченим та вирішення питання про відшкодування шкоди відмовляється.
Крім того, враховуючи наявність таких вимог потерпілого про відшкодування шкоди, визначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі може викликати значні труднощі для такого відшкодування.
Посилання ж прокурора в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_7 після нанесення потерпілому ОСОБА_11 удару в обличчя також замахнувся з ударом і на напарника потерпілого ОСОБА_12 , однак не зачепив його лише внаслідок миттєвої реакції останнього , що також повинно впливати на визначення обвинуваченому виду та міри покарання, є на думку колегії суддів недоречним, оскільки такі дії обвинуваченого хоча можливо і мали місце, однак в вину йому не інкримінувалися і в обвинувальному акті не взагалі зазначені.
Таким чином підстав вважати, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, що і є насамперед метою призначення покарання, можливо лише в умовах ізоляції від суспільства та обмеження його волі, і що призначене судом покарання не є необхідним і достатнім в даному випадку, як на тому наполягають прокурор та представник потерпілого, судова колегія не вбачає.
З огляду на викладене, доводи прокурора про те, що покарання призначене судом не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого є надуманими та спростовуються матеріалами провадження. Всі зазначені в апеляційній скарзі прокурора обставини, були враховані судом при призначенні покарання ОСОБА_7 .
Підстав для скасування вироку суду, з мотивів наведених в апеляційній скарзі прокурора не встановлено.
Порушень вимог кримінально-процесуального закону, які могли б бути підставою для зміни або скасування вироку суду, не має.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу прокурора Житомирської районної прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 20 вересня 2016 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.345 КК України, - без зміни.
Ухвала набирає законної сили негайно, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її ухвалення.
Судді: