Провадження № 11-кп/780/1006/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 30.08.2017

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 серпня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних
справ Апеляційного суду Київської області у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
представника потерпілої ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2017 року, яким
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Б.Церква, Київської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого водієм ФОП ОСОБА_11 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 102 767 (сто дві тисячі сімсот шістдесят сім) гривень 58 копійок у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень моральної шкоди, а всього 602 767 (шістсот дві тисячі сімсот шістдесят сім) гривень 58 копійок.
В С Т А Н О В И Л А :
Згідно вироку суду, ОСОБА_9 08 серпня 2016 року, близько 22:20 години, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «SKODA OCTAVIA» державний номерний знак НОМЕР_1 , в салоні якого перебувала пасажирка, потерпіла - ОСОБА_12 , порушив вимоги пунктів 2.9 а, 2.3 б, 12.1, 13.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, рухаючись по проспекту Князя Володимира в напрямку до вул. Леваневського в м. Б.Церква Київської області, невірно оцінив дорожні умови та дорожню обстановку, проявив неуважність, не дотримався безпечної дистанції, своєчасно не застосував екстрене гальмування та допустив зіткнення передньою частиною свого автомобіля із задньою частиною тролейбуса № НОМЕР_2 , який рухався попереду нього в попутному напрямку по одній із ним смузі руху.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажирка автомобіля «SKODA OCTAVIA» номерний знак НОМЕР_1 - ОСОБА_12 , отримала тяжкі тілесні ушкодження, а саме: забій головного мозку важкого ступеню, субарахноїдальний крововилив, гігрома лівої півкулі головного мозку, перелом медіальної кісточки правої великої гомілкової кістки, вивих правої стопи, рана лівого колінного суглобу, рана правого голінковостопного суглобу, садна на обличчі.
На вказаний вирок, обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій вважає вирок незаконним та необґрунтованим, оскільки призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого. Апелянт впевнений, що призначене йому покарання повинно бути пом`якшено, так як судом не враховано, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, злочин вчинив із необережності, повністю визнав свою вину, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину. За місцем проживання та роботи характеризується з позитивної сторони, має на утриманні малолітню доньку 2009 року народження, утримує власне господарство, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є потерпілим від аварії на Чорнобильській АЕС. Доглядає діда 1936 року народження, який проживає разом із ним в одному селі та обмежений у русі у зв`язку із хворобою ніг, має батьків пенсіонерів та є єдиним працездатним сином у сім`ї. Також добровільно, в міру своїх можливостей, відшкодував частину матеріальної шкоди. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував при призначенні йому покарання пом`якшуючу обставину щире каяття. З урахуванням вищевказаного вважає, що є всі підстави не позбавляти його волі та при обранні міри покарання застосувати положення ст. 75 КК України. До того ж, вважає несправедливим визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди. Суворим є й покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки він працює водієм. Просить оскаржуваний вирок змінити, звільнити його від відбування призначеного судоми покарання з випробовуванням та встановленням іспитового строку, виключити додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

У своїх заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого, захисник ОСОБА_8 просить суд залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В обґрунтування своїх вимог вказує, що суд першої інстанції врахував всі обставини справи та призначив ОСОБА_9 занадто м`яке покарання. Крім того, звертає увагу суду на те, що ОСОБА_9 після скоєння ДТП не повідомив медичний заклад про анкетні дані потерпілої ОСОБА_12 , яка потрапила в лікарню як невідома особа, не сповістив близьких родичів, які цілу добу не знали що їх дочка знаходиться без свідомості в лікарні і потребує допомоги, а також те, що обвинувачений відмовився від надання фізичної допомоги під час транспортування потерпілої в лікарню тому, вважає, що виправлення ОСОБА_9 неможливе без ізоляції від суспільства.
Вислухавши доповідь судді апеляційного суду; пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, потерпілої та її представника, які просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого та наполягали на реальному відбутті покарання обвинуваченого; вивчивши матеріали справи; провівши судові дебати; надавши обвинуваченому останнє слово, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.
Вирок суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_9 та кваліфікації його дій, за вчинення злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України, учасниками судового розгляду не оспорюються.

Суд, розглядаючи справу, прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини та правильно кваліфікував дії ОСОБА_9 за ст. 286 ч. 2 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
Щодо доводів апеляційної скарги про суворість призначеного покарання, то вони не ґрунтуються ні на вимогах закону, ні на матеріалах справи.
Відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів. Значення заходу примусу для досягнення такої цілі визначається не лише його суворістю, а й неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю застосування за кожний злочин.
Реалізація мети покарання є одним із аспектів виконання визначених у ст. 2 КПК України завдань кримінального провадження, якими, зокрема, є: захист особи, суспільства і держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, у тому числі потерпілих.
Потерпілий, обираючи спосіб захисту своїх прав на власний розсуд, на підставах та у порядку, передбачених законом, вправі ініціювати питання про кримінальне переслідування винного чи відмову від таких заходів, а також висловлювати власну позицію щодо форми реалізації кримінальної відповідальності у визначених законом межах. Навіть у справах публічного обвинувачення про тяжкі злочини, в яких відповідна позиція не породжує обов`язкових для суду правових наслідків, вона підлягає врахуванню у сукупності з іншими обставинами, які впливають на обрання заходів примусу.
При призначенні покарання ОСОБА_9 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, одружений, має неповнолітню дитину та утримує власне господарство. Доглядає діда ОСОБА_13 , 1936 року народження, який проживає з ним у одному селі та обмежений у русі у зв`язку із хворобою ніг, має батьків пенсіонерів. Взяв до уваги суд і наявність пом`якшуючої покарання обвинуваченого обставини, а саме: визнання вини у вчиненні злочину, а також обтяжуючої вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Врахував суд і думку потерпілої, яка вважала, що обвинувачений має відбувати покарання у виді позбавлення волі реально.
Покарання засудженому призначене з дотриманням вимог ст. 65 КК України, воно є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Підстав для пом`якшення цього покарання колегія суддів не вбачає.
Крім того, з огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, а також з доводами потерпілої та її представника про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробовуванням.
При цьому, суд правомірно не визнав обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, щире каяття.
Щире каяття полягає у належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки. При цьому, домінуючим є внутрішнє ставлення винного до скоєного, що знаходить зовнішній прояв у його словесному осуді, вибаченні перед потерпілим, вжитті заходів для усунення негативних наслідків чи відшкодування шкоди, тощо. Така оцінка власних дій може бути виражена обвинуваченим на будь-якій стадії процесу від початку досудового розслідування аж до видалення суду до нарадчої кімнати для прийняття остаточного рішення.
Оскільки ОСОБА_9 через два дні після отримання повідомлення про підозру вчинив дії по відчуженню належних йому двох земельних ділянок, що було підтверджено ним під час апеляційного розгляду даного провадження, суд правомірно дійшов висновку, що він таким чином намагається мінімізувати суму відшкодування завданої злочином шкоди та приховати майно від можливого звернення стягнення на нього з метою виконання рішення суду. Зазначені обставини вказують про нещирість у поведінці обвинуваченого та прагнення зменшити ступінь небезпеки вчиненого з метою пом`якшити призначене йому покарання, а відповідно, на відсутність щирого каяття у вчиненому.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій у результаті кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння завдано матеріальної та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, котра за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди визнав доведеним той факт що діями відповідача суттєво змінені спосіб життя потерпілої, а також постраждалої в ДТП ОСОБА_12 , яка отримавши тяжкі тілесні ушкодження стала інвалідом 1 групи та потребує постійного стороннього догляду й підтримання життєдіяльності, оскільки постійно перебуває без свідомості. Врахував суд і матеріальне становище відповідача, а саме: що він працює, має батьків пенсіонерів, які проживають окремо від цивільного відповідача та отримують пенсійне забезпечення, його нещиру поведінку після вчинення злочину, намір мінімізувати розмір відшкодування шкоди, обставини за яких було скоєно злочин, зокрема: перебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння та недотримання ним вимог щодо обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів.
З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає їх правильними та законними, а тому доводи апеляційної скарги щодо несправедливості при визначені судом першої інстанції розміру відшкодування моральної шкоди, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та не можуть бути задоволенні.
Безпідставними є й доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Так, при прийнятті вказаного рішення суд врахував, що злочин було вчинено у стані алкогольного сп`яніння, а також те, що обвинувачений за професією є водій, а його робота є єдиним джерелом його доходів.
За даних обставин, призначення судом вказаного додаткового покарання обвинуваченому, колегія суддів також вважає правильним та законним.
Істотних порушень норм кримінально процесуального законодавства України, які б могли бути підставою для скасування вироку, судом не допущено.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що вирок відповідає вимогам закону, апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2017 року необхідно залишити без зміни.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2017 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.
СУДДІ:

_________________ ________________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_14