Ухвала

13 грудня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
прокурораОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальну справу за заявою засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 18 листопада 2005 року та ухвали Верховного Суду України від 16 березня 2006 року на підставі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикцію якої визнано Україною, факту порушення міжнародних зобов`язань під час розгляду справи судом,
у с т а н о в и в:
За вищевказаним вироком, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше судимого: 23 грудня 1999 року Верховним Судом Автономної Республіки Крим за ч. 3 ст. 117 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років; 30 травня 2002 року Красногвардійським районним судом Автономної Республіки Крим за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік; звільненого 27 березня 2003 року умовно-достроково на 4 місяці,

засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 4 ст. 187 КК України на строк 12 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 50 000 грн та 590 грн у рахунок відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно.
Вирішено питання про судові витрати й речові докази.
13 липня 2006 року ОСОБА_7 звернувся до Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд), зі скаргою на порушення свого права на захист і права не свідчити проти себе. При цьому заявник зазначив, що висновки національних судів про його винуватість у вчиненні злочинів значною мірою ґрунтуються на визнавальних свідченнях, даних ним на початку досудового слідства під тиском за відсутності правової допомоги внаслідок затримання без кримінально-процесуального оформлення під час початкового допиту у статусі свідка, та на штучній кваліфікації його дій за нормою кримінального закону, що не передбачала обов`язкової участі захисника.
Розглянувши справу, Європейський суд у своєму рішенні від 17 липня 2014 року одноголосно постановив, що мало місце порушення п. 1 та пп. «с» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) у зв`язку з відсутністю у заявника можливість отримати юридичну допомогу на початку слідства та через використання його визнавальних свідчень як основи для його засудження.
Решту скарг заявника, зокрема щодо порушення пунктів 1, 2, 3 ст. 5 та пп. «а»?«d» п. 3 ст. 6 Конвенції з посиланням на свавільне тримання під вартою та на неправильне тлумачення доказів національними судами, Європейський суд визнав неприйнятними.
Також цей суд постановив стягнути з держави-відповідача на користь ОСОБА_7 грошову компенсацію, що відповідає справедливій сатисфакції.
У заяві про перегляд судових рішень Верховним судом України засуджений ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення щодо нього, а кримінальну справу закрити у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочинів. Зазначає, що названі судові рішення ґрунтуються переважно на недопустимих доказах його початкових визнавальних показаннях, одержаних унаслідок констатованого Європейським судом порушення права на захист, передбаченого пп. «с» п. 3 ст. 6 Конвенції, а також унаслідок незаконного позбавлення волі, насильства та погроз.
Розгляд матеріалів провадження щодо ОСОБА_7 судом касаційної інстанції був призначений до розгляду в порядку п. 2 ч. 1 ст. 400-12 КПК України на 10.00 год. 13 грудня 2016 року.
До початку касаційного розгляду від захисника ОСОБА_9 надійшло клопотання про перенесення цього розгляду у зв`язку з неможливістю взяти у ньому участь через хворобу дитини.
Заслухавши думку сторін, обговоривши це клопотання, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання слід задовольнити, а касаційний розгляд перенести на інший день з повідомленням осіб, інтересів яких стосується заява.
Виходячи з викладеного, керуючись статтями 391, 400-12 КПК України 1960 року, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

у х в а л и в:

Касаційний розгляд матеріалів провадження щодо ОСОБА_7 в порядку п. 2 ч. 1 ст. 400-12 КПК України перенести на 10.00 год. 21 лютого 2017 року, про що повідомити осіб, інтересів яких стосується заява.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1

ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5