АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВA
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Києва, українця, громадянина України, освіта середня-спеціальна, не одруженого, не працюючого, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,
за участі:
прокурора ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_5
Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 08.02.2016 ОСОБА_5 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.186 КК України та призначено йому покарання у виді 5-ти (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом 3-ох (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, зокрема: не виїзджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги, апеляція обвинуваченим вноситься у зв`язку з неповнотою судового розгляду та істотним порушенням кримінального процесуального закону судом першої інстанції. Зокрема, апелянт звертає увагу суду на те, що на підтвердження його вини судом взято до уваги показання потерпілого ОСОБА_8 , натомість відповідно до мотивувальної частини вироку, недопустимим доказом визнано протокол пред`явлення особи для впізнання від 29.12.2014. Крім того в ході судового розгляду потерпілий ОСОБА_8 не зміг зазначити за якими саме рисами обличчя він впізнав обвинуваченого, не розгледів одяг в який були вдягнуті грабіжники, що ставить під сумнів твердження суду про послідовні, логічні і узгоджені показання потерпілого. Також суд на підтвердження вини ОСОБА_5 взяв до уваги показання свідка ОСОБА_9 , який повною мірою підтверджує непричетність апелянта до пограбування та заволодіння мобільним телефоном. Крім того в апеляційній скарзі вказується, що одразу після пограбування потерпілий ОСОБА_8 не зміг пригадати як виглядали нападники, про що свідчать незаповнені графи 5, 6 заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.12.2014. Речовий доказ, яким визнано копію коробки з мобільного телефону марки «Lenovo Р780», підтверджує тільки наявність у ОСОБА_8 права власності на даний телефон. До того ж, на думку апелянта, дані, які містяться у висновку експерта №56 від 23.01.2015, згідно якого ринкова вартість мобільного телефону марки «Lenovo Р780» станом на 06.12.2014 становить 2066 грн. 66 копійок, підтверджує наявність необхідної суми збитку для наявності в діях невстановлених осіб ознак злочину з корисливим мотивом.

Апелянтом зауважено і на тому, що він дійсно перебував в зоні дії однієї базової станції, яка покриває місце вчинення злочину, а саме з 21 год. 54 хв. до 21 год. 56 хв. Однак, в зону дії даної базової станції він міг потрапити так як постійно рухався на автомобілі з своїм знайомим ОСОБА_10 , розвозячи його товар по масиву Троєщина. Виходячи з пред`явленого обвинувачення подія мала місце приблизно о 22 годині, що ніяк, на думку останнього, не співпадає з дійсними даними. Крім того під час дослідження доказів, на запитання захисника обвинуваченого потерпілий ОСОБА_8 повідомив, що під час перебування із ним невідомих осіб ніхто з них своїми мобільними телефонами не користувався, а згідно трафіків з`єднань обвинуваченого о 21 год. 54 хв. він здійснив дзвінок та розмовляв по телефону з абонентом НОМЕР_1 на протязі 28 секунд, що підтверджує непричетність апелянта до даної події.
Крім того, судом не спростовано показання обвинуваченого з приводу його відсутності в зазначений час на місці вчинення злочину, його перебування із знайомим ОСОБА_10 , посилання на те, що про телефон йому стало відомо тільки після того як зустрівся з ОСОБА_11 , не надано оцінку показанням ОСОБА_9 , який зазначив, що телефон йому передав не обвинувачений, а інший хлопець тобто ОСОБА_11 , те що грошима, отриманими за телефон, ОСОБА_5 не розпоряджався.
На думку апелянта, окрім дачі оцінки доказам, суду апеляційної інстанції слід звернути увагу на кваліфікацію пред`явленого обвинувачення ОСОБА_5 , так як з обставин справи вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, так, згідно показань потерпілого особи, які спільно з ним пройшли до ліфта спочатку представились співробітниками міліції, при цьому підтверджуючих документів не пред`явили. Далі вони попросили ОСОБА_12 пред`явити їм свій мобільний телефон для огляду дзвінків, після чого останній дістав з кишені телефон в результаті чого один із невідомих осіб, не завдаючи фізичного болю вихопив мобільний телефон та втекли у невідомому напрямку. З огляду на це апелянт припускає, що особи представившись працівниками міліції змусили потерпілого самостійно дістати телефон з кишені і таким чином заволоділи чужим майном шляхом обману.
Інших апеляцій, доповнень заперечень від учасників кримінального провадження не надходило.
Згідно з вироком суду першої інстанції, 06.12.2014 приблизно в 22 год. 00 хв. ОСОБА_5 разом ізневстановленою досудовим розслідуванням особою, знаходячись по вул.Градинській, 10-А в м.Києві, побачили раніше незнайомого ним ОСОБА_8 , який розмовляв по мобільному телефону, після чого у ОСОБА_5 та невстановленої досудовим розслідуванням особи виник умисел на відкрите його заволодіння. Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_5 та невстановлена досудовим слідством особа піднялись ліфтом за ОСОБА_8 на 10-й поверх першого під`їзду вказаного будинку, де невстановлена досудовим слідством особа відволікала увагу потерпілого ОСОБА_8 , а ОСОБА_5 вирвав з рук мобільний телефон, тим самим відкрито викрав у ОСОБА_8 належний йому мобільний телефон «Lenovo Р780» вартістю 2066 грн. 66 коп., в чорному селіконовому чохлі, з 2-ма сімкартками оператора мобільного зв`язку «Київстар», карткою пам`яті об`ємом 8 Гб, які матеріальної цінності для потерпілого не представляють. Після цього ОСОБА_5 разом з невстановленою досудовим слідством особою з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, викраденим майном розпорядились на власний розсуд.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого, який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити, думку прокурора з цього приводу, який в свою чергу заперечив проти апеляції обвинуваченого та наполягав на необхідності залишити без змін оскаржуваний вирок суду першої інстанції, заслухавши промови учасників судового провадження в судових дебатах та останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали судового провадження в межах апеляції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно із вимогами ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Під час перевірки колегією суддів доводів апеляційної скарги обвинуваченого щодо безпідставного його визнання винним за ч.2 ст.186 КК України та перекваліфікації його дій на ч.2 ст.190 КК України, при судовому розгляді встановлено, що викладені у вироку суду фактичні обставини скоєного ОСОБА_5 кримінального правопорушення підтверджуються дослідженими судом першої інстанції доказами, які в свою чергу є належними, допустимими та достатніми.

Так на підтвердження встановлених судом фактичних обставин, суд першої інстанції послався на наступні джерела доказів:
- показаннями потерпілого ОСОБА_8 про те, що 06.12.2014 приблизно в 22.00 год. за ним до ліфту першого під`їзду будинку АДРЕСА_2 зайшли двоє незнайомих йому чоловіків, один з яких був ОСОБА_5 , та почали з ним розмову, що вони працівники міліції та сказали йому показати їм останні виклики по його мобільному телефону, він автоматично витягнув свій мобільний телефон і коли вони піднялись на 10-й поверх на сходовій клітці ОСОБА_5 вихопив з його руки мобільний телефон «Lenovo Р780», в якому знаходились дві сім-картки оператора мобільного зв`язку «Київстар» та картка пам`яті об`ємом 8Гб, які матеріальної цінності для нього не становлять, який був в чорному селіконовому чохлі, він намагався забрати у ОСОБА_5 свій мобільний телефон та наздоганяв його, однак ОСОБА_5 вибіг з під`їзду та побіг навколо будинку, куди подівся другий грабіжник він не помітив,
- показаннями свідка ОСОБА_9 про те, що на прохання свого знайомого ОСОБА_13 він біля свого будинку зустрівся з його братом ОСОБА_5 , у якого, зі слів ОСОБА_13 , була до нього якась розмова, ОСОБА_5 знаходився в автомобілі зі своїм товаришем, який попросив його закласти до ломбарду мобільний телефон, він погодився та вони всі разом поїхали до ломбарду, де він заклав мобільний телефон «Леново» за 600-700 грн., отримані гроші він передав товаришу ОСОБА_5 , через деякий час він викупив вказаний мобільний телефон для ОСОБА_13 ,
- даними, які містяться в протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.12.2014, згідно якого ОСОБА_8 заявив про відкрите заволодіння 06.12.2014 в 22.00 год. на 10-му поверсі в 1-му під`їзді по вул.Градинській, 10-А в м.Києві двома невідомими мобільним телефоном «Lenovo Р780» вартістю 2400 грн., з сім-картками,
- речовим доказом, яким визнано копія коробки з мобільного телефону марки «Lenovo Р780», яка надана потерпілим ОСОБА_8 ,

- даними, які містяться у висновку експерта №56 від 23.01.2015, згідно якого ринкова вартість мобільного телефону марки «Lenovo Р780» станом на 06.12.2014 становить 2066 грн. 66коп.,
- даними, які містяться в довідці ЗТ «Скарбниця» від 19.01.2015, згідно якої 07.12.2014 в 01.49 год. ОСОБА_9 заклав до ломбардного відділення ПТЗТ «Скарбниця» мобільний телефон «Lenovo Р780» імеі НОМЕР_2 , та викупив його 11.12.2014,
- даними, які містяться у довідці аналізу технічної інформації від 07.12.2015 щодо трафіків з`єднань абонентських номерів НОМЕР_3 та НОМЕР_4 , якими користувався ОСОБА_5 , з деталізацією з`єднань з посиланням на ретранслятор та прив`язку до базових станцій та їх адресу в період часу з 20.00 год. 06.12.2014 по 02.00 год. 07.12.2014, згідно якої зафіксовано розташування вказаних абонентських номерів з 21.54 год. 06.12.2014 в зоні дії базових станцій, які покривають місце вчинення злочину ? АДРЕСА_2 .
Таким чином, оцінивши досліджені в судовому засіданні вищевказані докази, суд першої інстанції обґрунтовано визнав обвинуваченого ОСОБА_5 винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, тобто у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненого за попередньою змовою групою осіб. Така кваліфікація дій ОСОБА_5 є правильною у відповідності до встановлених фактичних обставин злочину. Відповідно, доводи апеляції обвинуваченого щодо невинуватості ОСОБА_5 та невірної кваліфікації його дій за ч.2 ст.186 КК України, непідтвердження висновків суду наявними доказами ? на думку колегії суддів не заслуговують на увагу, адже вина ОСОБА_5 , окрім показів самого обвинуваченого, які суд першої інстанції оцінив критично і з чим також погоджується суд апеляційної інстанції, ? підтверджується іншими наявними по справі доказами, зокрема показами потерпілого та свідків, довідках ЗТ «Скарбниця» та аналізу технічної інформації щодо трафіків з`єднань абонентських номерів, протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.12.2014, висновком експерта №56 від 23.01.2015, які співвідноситься між собою і в сукупності є достатніми для визнання вини обвинуваченого.

Не є переконливими і інші доводи апеляції, зокрема щодо сумнівності в показань потерпілого ОСОБА_8 , оскільки в апеляційного суду немає підстав для сумнівів щодо правдивості показів останнього, поза як у потерпілого не було підстав обмовляти обвинуваченого ОСОБА_5 , з яким вони раніше ніколи не були знайомі. В той же час, що стосується посилань апелянта на те, що потерпілий ОСОБА_8 не назвав жодної риси по якій він впізнав обвинуваченого, то апеляційний суд наголошує, що протокол пред`явлення особи для впізнання від 29.12.2014 визнано судом першої інстанції недопустимим доказом, натомість в суді першої інстанції ОСОБА_8 надавав пояснення суду, що 06.12.2014 приблизно в 22.00 год. ОСОБА_5 , який був з ще одним чоловіком, вихопив з руки потерпілого мобільний телефон «Lenovo Р780» та вибіг з під`їзду, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині спростовуються вищевикладеним.

Крім того, обвинувачений в поданій апеляційній скарзі стверджує, що покази свідка ОСОБА_9 підтверджують непричетність апелянта до пограбування та заволодіння мобільним телефоном. З такими доводами колегія суддів не погоджується, так як покази свідка ОСОБА_9 співвідносяться з показами потерпілого ОСОБА_8 в частині того, що ОСОБА_5 після вчинення грабежу користувався викраденим телефоном, після чого просив закласти його у ломбард. Зазначене також підтверджується даними довідки аналізу технічної інформації від 07.12.2015 щодо трафіків з`єднань абонентських номерів, якими користувався ОСОБА_5 .
Стосовно посилань апеляції на невірну кваліфікацію дій обвинуваченого, а саме на необхідність застосування до останнього за ч.2 ст.190 КК України, то в суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 не зміг пояснити суду яким чином в його руках з`явився мобільний телефон «Lenovo Р780», який належить ОСОБА_8 .

Не є обґрунтованими також і доводи обвинуваченого в частині того, що подія грабежу в часі не співпадає з часом трафіків з`єднань обвинуваченого з відповідними абонентами, оскільки і в обвинувальному акті, і показами потерпілого ОСОБА_8 підтверджено, що подія відкритого викрадення чужого майна мала місце приблизно о 22 годині 06.12.2014, з чого слідує, що інформація довідки аналізу технічної інформації щодо трафіків з`єднань абонентських номерів, набраних з телефону «Lenovo Р780», що належить ОСОБА_8 , цілком взаємоузгоджується з послідовністю тих подій, які викладені стороною обвинувачення і які в свою чергу підтверджуються наявними по справі доказами.

Не можуть бути взятими до уваги також і доводи ОСОБА_5 про речовий доказ коробку з мобільного телефону марки «Lenovo Р780» та висновок експерта №56 від 23.01.2015 щодо його ринкової вартості, які на думку обвинуваченого не підтверджують жодних фактів. Такі твердження сторони захисту є надуманими, оскільки склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, який інкримінується ОСОБА_5 є матеріальним, тобто таким, який передбачає наслідки як обов`язковий елемент його об`єктивної сторони. Зазначені наслідки в даному випадку мають вигляд матеріальної шкоди ? ринкової вартісті мобільного телефону марки «Lenovo Р780», яка була оцінена експертом. На підтвердження належності права власності на зазначений телефон потерпілий надав коробку, по якій орган досудового розслідування ідентифікував даний пристрій, визнаючи його речовим доказом.

Інших порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність ОСОБА_5 і на кваліфікацію його дій колегією суддів не виявлено.
Таким чином, колегія суддів ретельно перевіривши всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, вважає, що судом першої інстанції повністю виконані вимоги ч.1 ст.94 КПК України і здійснена ним оцінка доказів ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, відповідно до вимог закону, при цьому кожен доказ оцінений з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку. Таким чином судом вірно встановлено фактичні обставини вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення та вірно кваліфіковано його дії за ч.2 ст.186 КК України.

Щодо призначення судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_5 покарання за ч.2 ст.186 КК України, то колегія суддів вважає, що судом дотримано правила ст.65 КК України та враховано ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий та до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується по місцю проживання, не працює, його роль та ступінь участі у вчиненні кримінального правопорушення, повернення викраденого потерпілому, думку потерпілого щодо міри покарання. Правильно врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, дотримуючись принципу індивідуалізації покарання, суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, можливе без його ізоляції від суспільства та обґрунтовано застосував до ОСОБА_5 ст.75 КК України, звільнивши останнього від відбування покарання з випробуванням. Саме таке покарання на думку колегії суддів є необхідним, достатнім і справедливим для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Інших самостійних доводів обвинуваченим ані в апеляційній скарзі, ані в судовому засіданні наведено не було.
За таких обставин, враховуючи вищенаведене, апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягають, поза як її доводи не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, у зв`язку з чим підстав для скасування вироку Деснянського районного суду міста Києва від 08.02.2016 та закриття кримінального провадження, як того просить апелянт, колегія суддів не знаходить.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду міста Києва від 08.02.2016 залишити без задоволення.
Вирок Деснянського районного суду міста Києва від 08.02.2016, яким ОСОБА_5 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.186 КК України та призначено йому покарання у виді 5-ти (п`яти) років позбавлення волі і на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком у 3 (три) роки та покладенням на нього обов`язків, ? залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду міста Києва набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/796/5/2017
Категорія: ч. 2 ст.186 КК України
Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_14
Доповідач ОСОБА_1