АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/7009/15-к Номер провадження 11-кп/786/132/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.186 КК - Т.З.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 лютого 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора представника потерпілогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисників законних представників обвинувачених обвинуваченихОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_16 на вирок Київського районного суду м. Полтава від 16 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком неповнолітні: ОСОБА_14 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, учень 3-го курсу ДНЗ «Полтавське вище міжрегіональне професійне училище ім. Бірюзова №23», несудимий,

визнаний винуватим та засуджений:

- за ч.2 ст.125 КК України на 15 діб арешту;

- за ч.2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі;

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно засуджений на 4 роки позбавлення волі.

На підставі ст.104 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

ОСОБА_13 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець та мешканець АДРЕСА_2 , громадянин України, учень 11 класу КЗ «Полтавська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №30», несудимий,

визнаний винуватим та засуджений:

- за ч.2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі;

На підставі ст.104 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

ОСОБА_15 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець та мешканець АДРЕСА_3 , громадянин України, учень 2-го курсу ВПУ ім. ОСОБА_17 №21, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений:

- за ч.2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі;

На підставі ст.104 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

Постановлено стягнути з обвинувачених на користь потерпілого ОСОБА_16 , солідарно, майнову шкоду в розмірі 1650 грн. 07 коп. та 6000 грн. моральної шкоди.

Вирішене питання про речові докази.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтава від 16 вересня 2016 року щодо ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , кожного, застосовані примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі під нагляд матері за вчинення діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Вказана ухвала не була оскаржена учасниками провадження.

Згідно з вироком, обвинувачені визнані винуватими у вчиненні злочину за таких обставин.

14 березня 2015 року близько 20 год. ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , разом з потерпілим ОСОБА_16 , якого ОСОБА_15 висловленою особисто погрозою застосування насильства змусив іти з ними, прибули на територію занедбаної земельної ділянки поблизу будинку №6-а по вул. Примакова в м. Полтава. В ході конфлікту з ОСОБА_16 , що відбувся на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, обвинувачені умисно нанесли потерпілому удари руками та ногами по різних частинах тіла, заподіявши легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В цей же час ОСОБА_15 , з метою відкритого викрадення чужого майна ОСОБА_16 , наніс йому удар кулаком правої руки в область лівого ока, від чого потерпілий впав на землю. Потім ОСОБА_15 продовжив наносити удари ногами по голові та тулубу ОСОБА_16 , після чого ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , кожен, також нанесли ряд ударів ногами по тілу потерпілого, спричинивши легкі тілесні ушкодження у вигляді синців верхніх та нижніх кінцівок, тулубу.

Подолавши таким чином волю потерпілого, ОСОБА_15 з допомогою ОСОБА_13 , який тримав ОСОБА_16 за руки, відкрито заволодів належним потерпілому мобільним телефоном «Samsung GT-S5610» та навушниками. Крім цього, ОСОБА_14 , шляхом ривка, відкрито викрав належний ОСОБА_16 мобільний телефон «Nokia 1110», з якого останній намагався викликати допомогу, після того як обвинувачені відійшли від нього.

Такими своїми діями ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_13 заподіяли потерпілому майнову шкоду на загальну суму 1139 грн. 28 коп.

В апеляційній скарзі потерпілий просить призначити обвинуваченим за вчинення грабежу покарання у виді 6 років позбавлення волі, збільшити розмір стягненої майнової шкоди до 2249 грн. 35 коп., а моральної, - до 100000 грн., а також стягнути з обвинувачених витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн.

При цьому зазначає, що призначене обвинуваченим покарання є занадто м`яким, оскільки вони вчинили за попередньою змовою групою осіб тяжкий злочин, свою вину не визнали, шкоду не відшкодували. Вважає, що перевиховання обвинувачених можливе лише за умови їх ізоляції від суспільства. Наголошує, що суд безпідставно зменшив розмір моральної шкоди з огляду на погіршення його стану здоров`я внаслідок отриманих тілесних ушкоджень. Не погоджується з рішенням суду про відмову в стягненні витрат на правову допомогу.

Інші учасники провадження вирок не оскаржили.
Заслухавши доповідача, пояснення представника потерпілого на підтримання доводів апеляційної скарги, обвинувачених, їх захисників та законних представників, які вважали рішення суду законним та обґрунтованим, думку прокурора, який погодився з апеляційною скаргою лише в частині необхідності стягнення витрат за правову допомогу і не вбачав підстав для задоволення інших вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Винуватість обвинувачених у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин та кваліфікація їх дій в апеляційній скарзі не оспорюються.

Доводи апеляційної скарги щодо м`якості призначеного покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та безпідставного застосування приписів ст.104 цього Кодексу є непереконливими.

Згідно з ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а відповідно до ч.2 ст.50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України в п.2 постанови №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні призначати менш суворе покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Згідно з ст.104 КК України, зокрема, якщо суд при призначенні неповнолітньому покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При призначенні покарання неповнолітньому відповідно до ст.103 КК України крім обставин, передбачених у статтях 65-67 цього Кодексу, необхідно брати до уваги умови життя й виховання неповнолітнього, вплив на нього дорослих, рівень розвитку та інші особливості його особи.
Як убачається із матеріалів справи, обвинувачені є неповнолітніми, вперше притягуються до кримінальної відповідальності, виховуються матерями, навчаються, їх сім`ї мають скрутне матеріальне становище.

В засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачені щиро розкаювалися та просили вибачення за свою протиправну поведінку. Часткове визнання вини в суді першої інстанції пояснють незгодою з окремими деталями інкримінованих їм дій.

Враховуючи наведене, оцінивши як тяжкість вчиненого злочину, так і конкретні обставини кримінального провадження, особи винних, їх ставлення до вчиненого, а саме щире каяття та розуміння наслідків, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення неповнолітніх обвинувачених без ізоляції від суспільства та належним чином вмотивував таке рішення.

Тому, на думку колегії суддів, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги в частині посилення покарання та призначення його у виді реального позбавлення волі.

Доводи потерпілого про збільшення майнової шкоди до 2249 грн. 35 коп. та моральної шкоди до 100000 грн. є необґрунтованими.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, розглянувши цивільний позов ОСОБА_16 , врахував конкретні обставини справи, за яких було вчинено злочин, тяжкість отриманих потерпілим легких тілесних ушкоджень у вигляді синців кінцівок та тулубу, обсяг моральних страждань, яких зазнав ОСОБА_16 , та обґрунтовано стягнув з обвинувачених, солідарно, майнову шкоду в розмірі 1650 грн. 07 коп. та 6000 грн. моральної шкоди. При цьому суд, встановлюючи розмір майнової шкоди, правильно врахував факт повернення потерпілому двох мобільних телефонів загальною вартістю 599 грн. 28 коп. під час досудового розслідування.

Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам ст.ст.22, 23, 1167 ЦК України, є розумним і справедливим.

Тому підстав для збільшення відшкодування майнової та моральної шкоди колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги про необхідність стягнення на користь потерпілого витрат на правову допомогу ґрунтуються на законі.
Відповідно ч.1 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, які, на підставі п.1 ст.118 цього Кодексу, складаються також з витрат на правову допомогу.
Як вбачається з матеріалів провадження, в позовній заяві потерпілий ОСОБА_16 просив стягнути на його користь з обвинувачених, солідарно, витрати на правову допомогу та надав дублікат квитанції від 18 грудня 2015 року про оплату адвокату ОСОБА_7 5000 грн. гонорару.
Виплата цієї суми підтверджується також копією угоди від 24 червня 2015 року про представлення адвокатом ОСОБА_7 інтересів потерпілого ОСОБА_16 в даному кримінальному провадженні.
Оскільки суд першої інстанції, всупереч приписам п.2 ч.4 ст.374 КПК України, визнавши ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_13 винуватими, у резолютивній частині вироку не зазначив рішення про відшкодування процесуальних витрат, не зважаючи на доведеність таких вимог потерпілого, вказана сума (5000 грн.) підлягає стягненню на користь ОСОБА_16 з обвинувачених солідарно.
Отже, апеляційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_16 задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Полтава від 16 вересня 2016 року щодо ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 змінити в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_16 .

Стягнути з обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 на користь потерпілого ОСОБА_16 , солідарно, витрати на правовому допомогу в розмірі 5000 грн.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4