Справа № 748/1303/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/1216/2016
Категорія - ч.1 ст. 121 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000501 від 23 квітня 2016 року за апеляційними скаргами прокурора та потерпілого ОСОБА_6 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 15 вересня 2016 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Стольне Менського району Чернігівської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, розлученого, працюючого в КП «Спецкомбінат КПО» м.Чернігів з 27 жовтня 2016 року, прибиральником території, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого в силу ст. 89 КК України,

обвинувачуваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

На вирок суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, не заперечуючи проти доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, просить скасувати вирок в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, призначенням покарання, яке за своєю м`якістю не відповідає особі обвинуваченого тяжкості кримінального правопорушення, а також істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, допущеними судом, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Не погоджуючись з вироком суду потерпілий ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді 8 років позбавлення волі та задовольнити його цивільній позов в повному обсязі.

Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 15 вересня 2016 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді особистого зобов`язання до вступу вироку в закону силу залишено без змін.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 50000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 3700 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. В іншій частині у задоволенні цивільного позову потерпілому відмовлено.

Відповідно до положень ч.4 ст. 174 КПК України арешт, накладений ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 квітня 2016 року на штани синього кольору, куртку світло-коричневого кольору, светр сірий, що належать ОСОБА_7 скасовано.

Питання щодо речових доказів вирішено відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що висновки суду про те, що ОСОБА_7 працевлаштований, визнав цивільний позов потерпілого не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду. Зокрема, під час судового розгляду обвинувачений вказав, що повністю визнає позов лише в частині відшкодування матеріальної шкоди, при тому, що позов потерпілого стосується і відшкодування моральної шкоди. Одноразове перерахування грошових коштів на користь потерпілого не може свідчити про надання посильної матеріальної допомоги потерпілому. Крім того, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд не в повній мірі врахував його особу, оскільки він раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та вчинив новий умисний злочин, що свідчить про стійку антисоціальну спрямованість особи як такого, що схильний до вчинення кримінальних правопорушень. З врахуванням викладеного, на думку апелянта, суд неправильно застосував ст. 75, 76 КК України та не врахував позицію потерпілого щодо призначення покарання лише у виді позбавлення волі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги потерпілий зазначає, що покарання, призначене ОСОБА_7 , є занадто м`яким, таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Сума відшкодування моральної шкоди, визначена судом, є незначна, оскільки він втратив орган, що призвело до втрати здоров`я та можливості забезпечувати родину, малолітню дитину та батьків пенсійного віку звичайним способом. При призначенні обвинуваченому покарання судом не враховано спосіб нанесення тілесного ушкодження, те, що отримані ним тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких, у разі обвинувачений вчиняв дії з прямим умислом, перебував в стані алкогольного сп`яніння,

При розгляді провадження судом І інстанції встановлено, що 23 квітня 2016 року, близько 16-00 год., ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у приміщенні пилорами, що розташована по АДРЕСА_2 , у ході конфлікту, який виник на грунті особистих неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_6 один удар ножем в область живота, чим заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини з пошкодженням печінки та жовчного міхура, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 489 від 01 червня 2016 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Заслухавши доповідача, прокурора, яка просила подані апеляційні скарги задовольнити; потерпілого, який підтримав свою апеляційну скаргу щодо призначення міри покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі, однак на строк, який просив прокурор і не підтримав своїх вимог щодо зміни обсягу вирішення судом цивільного позову, погодившись в цій частині з рішенням суду, обвинуваченого та його захисника, які просили апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів

В С Т А Н О В И Л А:

23 квітня 2016 року, близько 16-00 год., ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у приміщенні пилорами, що розташована по АДРЕСА_2 , у ході конфлікту, який виник на грунті особистих неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_6 один удар ножем в область живота, чим заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини з пошкодженням печінки та жовчного міхура, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 489 від 01 червня 2016 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердив фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті та у вироку суду. Зазначив, що в скоєному щиро кається. Працевлаштувався прибиральником в КП « Спецкомбінат КПО» і відшкодував потерпілому збитки, завдані злочином в розмірі 4500 грн., що підтверджується розпискою потерпілої сторони та в розмірі 800 грн., які передані потерпілому згідно листа ТОВ «Альнс Груп ТМ»/а.п.161/, а всього на суму 5300 грн., і що не заперечується самим потерпілим.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні зазначених у вироку діянь за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, які учасниками судового провадження не оскаржуються, його дії вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 .

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику призначення судами кримінального покарання № 7 від 24.10.2003 року, рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції таких вимог Закону не дотримався та вирішуючи питання про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України, залишив поза увагою ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, наслідків його дій, задовільну характеристику, думку потерпілого, який в судових засіданнях суду 1 та апеляційної інстанцій, наполягав на призначенні покарання, пов`язаного з позбавленням волі.

Тому, підстав для застосування ст.75 КК України не вбачається.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 у вчиненому щиро кається, активно сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував завдані потерпілому збитки, перебуває у тяжкому матеріальному стані.

Згідно ст. 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Оцінюючи всі ці обставини у їх сукупності, колегія суддів вважає їх такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, і визнає, що ОСОБА_7 слід призначити покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

За таких обставин, апеляційні скарги прокурора та потерпілого підлягають частковому задоволенню, а вирок суду у частині призначеного ОСОБА_7 покарання - скасуванню через невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з постановленням нового вироку.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо помилковості застосування судом запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, з покладенням на нього обов`язку не відлучатися за межі Чернігівського району Чернігівської області без дозволу суду, коли він в дійсності проживає на території м. Чернігова, на даний момент не заслуговує на увагу, так як, згідно вироку суду, захід діє до його вступу в законну силу, а відповідно до ст. 532 ч.4 КПК України судові рішення, зокрема, суду апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту їх проголошення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 404, 407, 409, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора та потерпілого - задовольнити частково.

Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 15 вересня 2016 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання - скасувати.

ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 1 ст. 121 КК України з застосуванням ст.69 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня його фактичного затримання.

В іншій частині цей вирок - залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4