Ухвала
іменем україни

14 червня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 лютого 2017 року щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:

Вироком Валківського районного суду Харківської від 01 листопада 2016 року, затверджено угоду про визнання винуватості між представником потерпілого КП «Вода» Валківської районної ради Харківської області та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженкою м. Дегачів Харківської області, мешканкою АДРЕСА_1 , громадянкою України, такою, що не має судимості, та визнано її винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК, і призначено покарання у виді громадських робіт на строк 100 (сто) годин.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою у тому, що вона 27 березня 2016 року, перебуваючи та території артезіанської свердловини АДРЕСА_2 , вчинила крадіжку майна КП «Вода» на суму 356, 61 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 16 лютого 2017 року апеляційні скарги прокурорів залишено без задоволення, в вирок суду першої інстанції без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості і правильності кваліфікації діяння засудженої, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Своє прохання мотивує тим, що апеляційний суд помилково дійшов висновку про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції. Вважає, що у даному кримінальному провадженні неможливе було укладення угоди про примирення потерпілого з обвинуваченим.

Розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Згідно ч. 3 ст. 469 КПК угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Частиною 1 ст. 55 КПК визначено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
У пункті 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13 від 11 грудня 2015 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» роз`яснено, що угода про примирення може бути укладеною з юридичною особою (потерпілим), незалежно від її організаційно-правової форми та форми власності, за умови заподіяння останній кримінальним правопорушення майнової шкоди.
За змістом пункту 19 цієї ж постанови у разі, якщо до суду надійшла угода про примирення, однією зі сторін якої (потерпілим) є юридична особа публічного права та в змісті якої, незважаючи на визнання факту заподіяння винним юридичній особі майнової шкоди і визначення її розміру, замість встановлення строку її відшкодування наведено перелік дій, не пов`язаних із відшкодуванням шкоди, які підозрюваний чи обвинувачений зобов`язаний вчинити на користь потерпілого, або якщо розмір шкоди взагалі не визначено, суд має відмовити у затвердженні угоди про примирення на підставі п. 2 ч. 7 ст. 474 КПК (умови угоди не відповідають інтересам суспільства). Аналогічне правило слід застосовувати і тоді, коли однією зі сторін угоди про примирення (потерпілим) є юридична особа приватного права, створена державою (ч. 3 ст. 167 ЦК), Автономною Республікою Крим (ч. 3 ст. 168 ЦК) чи територіальною громадою (ч. 3 ст. 169 ЦК), а також якщо одним із засновників юридичної особи приватного права є фізична чи (та) юридична особа, а іншим держава, Автономна Республіка Крим чи територіальна громада.
Тобто, на момент ухвалення вироку суду першої інстанції на підставі угоди між потерпілим та обвинуваченою суд правильно керувався положеннями статей 55, 469, 473, 474 КПК, постановою пленуму ВССУ та ухвалив вирок який відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства, а доводи прокурора про протилежне є безпідставними.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження, у межах своїх повноважень та в порядку, визначеному ст. 404 КПК, за апеляційною скаргою прокурора (зокрема, щодо неможливості укладення угоди про примирення потерпілого з обвинуваченим у даному кримінальному провадженні), ретельно перевірив їх, дав їм належної оцінки й ухвалив рішення, яке відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Також, апеляційний суд правильно зазначив про те, що прокурором неправильно тлумачиться п. 19 постанови пленуму, адже в ньому вказано, що суд має відмовити у затвердженні угоди про примирення на підставі п. 2 ч. 7 ст. 474 КПК у разі, якщо в угоді наведено перелік дій, не пов`язаних із відшкодуванням шкоди, які підозрюваний чи обвинувачений зобов`язаний вчинити на користь потерпілого, або якщо розмір шкоди взагалі не визначено.
Отже, переконливих доводів для скасування ухвали апеляційного суду з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції касаційна скарга не містить.

Оскільки з касаційної скарги й судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 6 розділу XIІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити прокурору у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3