Ухвала іменем україни 29 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

переглянула в судовому засіданні вирок Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2016 року за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 щодо ОСОБА_7 .

Вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 16 березня 2016 року
ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Рогань, Харківського району Харківської області, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 ст. 76 КК.

Апеляційний суд Харківської області зазначений вирок у частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасував, постановив новий вирок від 06 червня 2016 року, яким засудив останнього за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Виключив з вироку посилання на застосування положень статей 75, 76 КК.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він, 12 квітня 2015 року, приблизно о 12.30 год., керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-2107» д.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , рухався по автодорозі «Київ-Харків-Довжанський» зі сторони м. Харкова в напрямку м. Чугуїв Харківської області зі швидкістю 120 км/год.
Під час руху по вказаній автодорозі, в районі 528 км + 900 м, ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п. 2.3 «б», 12.6 «г» та 12.3 Правил дорожнього руху України та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який в цей час перетинав проїжджу частину зліва направо відносно руху його автомобіля.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких помер на місці.

Порушення вимог Правил дорожнього руху України ОСОБА_7 , знаходяться у причинному зв`язку з подією та наслідками, оскільки, керуючи автомобілем «ВАЗ-2107», проявив неуважність, рухався зі швидкістю, яка перевищує допустиму на даній ділянці дороги, при виникненні небезпеки для руху у виді пішохода ОСОБА_9 , якого він об`єктивно спроможній виявити ще до його виходу на проїжджу частину, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки свого транспортного засобу та допустив на нього наїзд, що спричинило тяжкі наслідки.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 порушує питання про зміну вироку апеляційного суду у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого через суворістьта просить застосувати до нього положення ст. 75 КК. В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що апеляційний суд не врахував наявних у матеріалах кримінального провадження даних про особу засудженого й обставин, що пом`якшують покарання, у зв`язку з чим безпідставно зробив висновок про неможливість застосування до призначеного йому покарання положень ст. 75 КК.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який просив скаргу захисника залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та правильність кваліфікації його дій захисником у касаційній скарзі не оскаржуються.
Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості злочину та його особі через суворість колегія суддів вважає безпідставними.
Відповідно до ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд переглянув вирок місцевого суду за апеляційними скаргами прокурора та потерпілого та дійшов обґрунтованого висновку про неправильне застосування цим судом кримінального закону, що призвело до призначення ОСОБА_7 покарання, яке є несправедливим внаслідок м`якості.
Обґрунтовуючи рішення щодо виду і міри покарання ОСОБА_10 , апеляційний суд, дотримуючись положень статей 50, 65 КК, правильно врахував ступінь тяжкості злочину та конкретні обставини його вчинення, дані про особу засудженого (позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався) та обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття, добровільний намір відшкодувати моральну шкоду. Зважив суд і на відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також врахував думку потерпілого, який наполягав на реальному покаранні.
З огляду на викладене суд дійшов вірного висновку, що згадані обставини, які пом`якшують покарання у сукупності із встановленими позитивними даними про особу ОСОБА_7 , є підставами для призначення основного покарання у виді позбавлення волі за ч. 2 ст. 286 КК у мінімальному розмірі, установленої санкцією цього закону.
Що стосується звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, то суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставне застосування до засудженого положень ст.75 КК та з наведенням належних мотивів правильно визнав вирок у цій частині незаконним.
Апеляційний суд при розгляді поданих прокурором та потерпілим апеляційних скарг дотримався положень статей 404, 405, 407, 414 КПК. Постановлений в апеляційному порядку вирок щодо ОСОБА_7 відповідає вимогам статей 374, 420 КПК.
За таких обставин слід визнати, що призначене покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати призначене ОСОБА_7 покарання явно несправедливим через його суворість, про що у касаційній скарзі зазначає захисник, та подальшого пом`якшення покарання із застосуванням положень ст. 75 КК не вбачається.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які відповідно до ст. 438 КПК були б підставами для зміни чи скасування судового рішення, не встановлено, а тому у задоволенні касаційної скарги захисника ОСОБА_6 слід відмовити.

Керуючись статтями 433436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду Харківської області від 06 червня 2016 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3