Ухвала іменем україни 04 квітня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальну справу за аналогічними за змістом касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Вказаним вироком місцевого суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, такого, що в силу ст. 89 КК не має судимості,

засуджено до покарання у виді обмеження волі: за ч. 1 ст. 162 КК на строк 1 рік; за ч. 1 ст. 122 КК на строк 2 роки.

На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 6 місяців.
На підставі статей 49, 74 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь:
ОСОБА_6 1000 грн та 3 000 грн у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу та моральної шкоди відповідно;
ОСОБА_8 матеріальну шкоду 1 975 грн;
ОСОБА_9 моральну шкоду 1 500 грн.
Вирішено питання про долю речових доказів.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 17 лютого

2015 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 скасовано в частині вирішення цивільних позовів, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства. В решті вирок залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено, за те, що він 14 липня 2003 року приблизно о 08:30 год. шляхом пошкодження вхідних дверей без згоди власників проник до належної ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_1 .

Перебуваючи в цій квартирі, ОСОБА_7 умисно завдав удару табуретом по правій руці неповнолітнього ОСОБА_6 , спричинивши останньому умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, що не було небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

У аналогічних за змістом касаційних скаргах (від 11 липня та 16 серпня 2016 року) засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на однобічність, неповноту досудового й судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, просить скасувати постановлені у справі судові рішення, а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_7 звертає увагу касаційного суду на те, що під час слухання справи в місцевому суді було істотно порушено його право на захист, оскільки йому не було надано часу на підготовку до виступу у судових дебатах та останньому слові, на що не звернув належної уваги апеляційний суд. Крім того, засуджений вважає, що були порушенні вимоги ст. 61 Конституції України, оскільки в результаті неодноразового скасування постановлених у справі судових рішень судами різних інстанції, він тричі відбув покарання за один і той же злочин.

У запереченнях на касаційні скарги засудженого, потерпілі

ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , посилаючись на безпідставність викладених у них доводів, просять касаційні скарги залишити без задоволення, а постановлені у справі судові рішення щодо ОСОБА_7 без зміни.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав касаційну скаргу засудженого та вважав, що судові рішення у справі підлягають скасуванню, а кримінальна справа направленню на новий судовий розгляд, захисника ОСОБА_5 , який просив касаційну скаргу задовольнити, перевіривши матеріали справи й обговоривши наведені у касаційних скаргах і запереченні доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню на таких підставах.
Про день та час розгляду справи у порядку касаційної процедури учасники кримінального провадження були поінформовані, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання брати участь у розгляді справи. Крім того, відповідно до вимог статей 362, 394 КПК 1960 року участь засудженого в розгляді справи судом касаційної інстанції при перевірці судових рішень, зазначених у ч. 2 ст. 383 цього Кодексу, не є обов`язковою. Це положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого у суді касаційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до вимог ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.

Згідно зі ст. 395 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

У ст. 59, п. 6 ч. 3 ст. 129 Конституції України закріплено конституційне право громадян на захист від обвинувачення.
Відповідно до положень 16-1 КПК 1960 року розгляд справи у судах відбувається на засадах змагальності і диспозитивності. Захист підсудного здійснює сам підсудний, його захисник або законний представник. Суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для виконання сторонами їх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав.

За ст. 21 КПК 1960 року підсудному забезпечується право на захист. Реалізація цього права полягає в тому, що підсудному, з-поміж іншого, надається можливість самому чи із захисником захищатися встановленими засобами від пред`явленого обвинувачення та очікувати, що суд забезпечить охорону їх особистих і майнових прав.

Недотримання цих вимог закону є істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.
Судові дебати настають безпосередньо після оголошення суддею про те, що судове слідство закінчене (ст. 317 КПК 1960 року). Виступу в судових дебатах повинна передувати підготовка до них учасника судового розгляду, що може здійснюватися як у ході судового слідства, так і в перерві між судовим слідством і судовими дебатами. Учасників судового розгляду мають право заявити суду клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні для підготовки до судових дебатів.
29 жовтня 2009 року в судовому засіданні після закінчення судового слідства головуючий у справі, з`ясовуючи думку учасників судового розгляду про можливість переходу до наступної стадії судового процесу і не зважаючи на те, що учасники судового процесу, зокрема представник потерпілого ОСОБА_8 , потерпіла ОСОБА_10 , захисник ОСОБА_5 та засуджений ОСОБА_7 кожен окремо з метою підготовки до виступу в судових дебатах просили оголосити перерву, постановив закінчити судове слідство у справі та перейти до судових дебатів (а.с. 11-115, т. 4).
Врахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що вказані порушення вимог кримінально-процесуального закону є істотними, що перешкодили суду повно та всебічно розглянути матеріали справи і постановити законне й обґрунтоване рішення.
За таких обставин постановлені у кримінальній справі судові рішення підлягають скасуванню, а кримінальна справа направленню на новий судовий розгляд, під час якого суд має звернути увагу на допущені недоліки, усунути їх і постановити законне та обґрунтоване рішення.
З огляду на викладене та керуючись статтями 394396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу XI Перехідних положень КПК 2012 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Київського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2009 року

та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 17 лютого 2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2