Великоолександрівський районний суд Херсонської області
Справа № 650/287/17
провадження № 1-кп/650/73/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.04.2017 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області в складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в смт. Велика Олександрівка матеріали кримінального провадження № 0000074 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Давидів Брід Великоолександрівського району Херсонської області, громадянина України, одруженого, працюючого, який зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 213 КК України,
в с т а н о в и в :
Згідно обвинувального акту ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що він 20 лютого 2017 року в період часу з 12.00 год. до 16.00 год., переслідуючи прямий корисливий умисел та мету, направлені на отримання неправомірної вигоди, порушуючи встановлений порядок здійснення операцій з брухтом чорних металів, достовірно знаючи про обов`язковість наявності спеціального дозволу (ліцензії), на даний вид господарської діяльності, одержання якої передбачено Законом України «Про металобрухт» від 05.05.1999 року № 619, порушив встановлений законодавством порядок здійснення вказаних операцій, а саме заготовив, шляхом купівлі, у мешканців с. Нова Калуга, с. Новопавлівка та с. Первомайське Великоолександрівського району Херсонської області, брухт чорного металу загальною вагою 180 кг за ціною 2 грн. 50 коп. 1 кг, який перевозив на автомобілі марки ВАЗ - 21114, 2006 р.в. зеленого кольору, державний номер НОМЕР_1 з причепом марки «БЗП 5», 2005 р.в. синього кольору, державний номер НОМЕР_2 , який планував в подальшому реалізувати за більш високою ціною в м. Берислав Херсонської області.
Дії ОСОБА_4 слідчим кваліфіковано за ч.1 ст. 213 КК України, як здійснення прийому брухту чорних металів фізичними особами.
Зазначений обвинувальний акт надійшов до суду з угодою про визнання винуватості від 27.02.2017 року укладеною між прокурором та обвинуваченим, згідно змісту якої сторони погодили покарання ОСОБА_4 за ч.1 ст. 213 КК України у вигляді одного року обмеження волі із покладенням на останнього обов`язків згідно ч.1 п.п.1, 2 ч.2 п.2 ст. 76 КК України, на призначення якого обвинувачений дав згоду.
При цьому, в угоді про примирення також зазначено: що дії обвинуваченого кваліфіковані за ч.1 ст. 213 КК України, як здійснення прийому брухту чорних металів фізичними особами; обов`язки обвинуваченого щодо повідомлення правоохоронних органів про відомі факти вчинення аналогічних та інших кримінальних правопорушень; про не завдання державі збитків внаслідок вчинення злочину; наслідки укладення та затвердження угоди і наслідки її невиконання.
Крім того, у вказаній угоді викладено обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та обставини, що враховані прокурором при укладенні угоди про визнання винуватості згідно ст. 470 КПК України.
У судовому засіданні прокурор, обвинувачений та його захисник просили затвердити укладену угоду про визнання винуватості у кримінальному проваджені № 0000074 від 20.02.2017 року.
Суд, вислухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування, в порядку передбаченому статтями 468 475 КПК України.
Згідно п.1 ч.4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо злочинів невеликої тяжкості.
В даному випадку, злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , відповідно до ч.2 ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості.
При цьому, судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_4 цілком розуміє права, визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.
Укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.
При цьому, угода про визнання винуватості не відповідає вимогам пунктів 1, 5, 6 ч.7 ст. 474 КПК України, а тому не може бути затверджена.
Так, відповідно до ст. 472 КПК України в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.
В порушення вимог вказаної статті в угоді про визнання винуватості не зазначено формулювання обвинувачення та про беззастережне визнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення. Натомість, на обвинуваченого покладається обов`язок беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри у судовому провадженні, при тому, що беззастережному визнанню підлягає саме винуватість, а не обвинувачення (яке у відповідності до п.13 ст. 3 КПК України визначається як твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом), і зазначено воно має бути в угоді про визнання винуватості, а не встановлено в судовому засіданні. Крім того, покладення на обвинуваченого обов`язку визнати свою вину не відповідає вимогам ч.7 ст. 42 КПК України та загальним засадам кримінального провадження, а саме принципу свободи від самовикриття, згідно якого жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість. Тобто обов`язок щодо беззастережного визнання обвинувачення в обсязі підозри у судовому провадження у відповідності до п.5 ч.7 ст. 474 КПК України є таким, що очевидно не може бути виконаним обвинуваченим.
Також, всупереч вимог ч.1 ст. 472 КПК України до змісту угоди про визнання винуватості включено обставини кримінального провадження, які прокурор вважає встановленими та обставини, що враховані прокурором при укладенні угоди про визнання винуватості згідно ст. 470 КПК України.
Право на справедливий суд проголошене ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема обумовлюється суворим дотриманням усіма учасниками кримінально-правового конфлікту, в тому числі судом, процедури проведення розгляду справи, що вимагає безумовного виконання вимог КПК України з урахуванням загальних засад кримінального провадження та практики Європейського суду з прав людини. Отже включення до змісту угоди про визнання винуватості відомостей, які не передбачені відповідними статтями КПК України не відповідає завданню судового розгляду відповідної угоди і має розцінюватись як невідповідність угоди вимогам КПК України.
Безпідставно включено до змісту угоди і домовленість її сторін щодо обов`язків покладених на обвинуваченого у зв`язку з його згодою на звільнення від узгодженого сторонами покарання, оскільки це суперечить вимогам ч.1 ст. 472 КПК України та є прерогативою суду. В угоді про визнання винуватості зазначається лише згода обвинуваченого на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням. Суд самостійно вирішує обсяг обов`язків, які мають бути покладені на обвинуваченого, а наявність в угоді відповідних відомостей вводить в оману сторону обвинувачення та захисту щодо наслідків узгодження відповідного покарання та може призвести до порушення прав обвинуваченого при визначенні остаточного покарання судом.
Також, надані суду матеріали на підставі яких була укладена угода про визнання винуватості свідчать про відсутність фактичних підстав для визнання обвинуваченим винуватості у вчиненні злочину за ч.1 ст. 213 КК України.
Так, з обвинувального акта та наданих суду матеріалів вбачається, що слідчим не встановлено місце де обвинувачений купував метал (адреса або інший орієнтир, який дозволяє однозначно визначити місце), імена осіб у яких обвинувачений купував метал, місце де обвинувачений зберігав майно до його перевезення, устаткування за допомогою якого обвинувачений визначав вагу металу, дані що підтверджують віднесення виявленого металу до чорного металу, інші обставини, які притаманні операції купівлі-продажу та мають бути встановлені органами досудового розслідування за для можливості складення обвинувального акта.
З наданих матеріалів суд вбачає, що фактично співробітниками поліції 20.02.2017 року був зупинений вказаний транспортний засіб із причепом під керуванням обвинуваченого, в якому було виявлено чорний метал в кількості 180 кг і щодо якого зі слів обвинуваченого було встановлено факт його купівлі останнім у мешканців сіл Великоолександрівського району Херсонської області, без проведення перевірки повідомлених обвинуваченим обставин, без допиту як свідків осіб, які здійснювали відчуження металу, без проведення експертизи для визначення приналежності металу до чорного металу, без з`ясування інших вищезазначених обставин.
Не встановлення вказаних обставин свідчить про відсутність фактичних підстав для визнання обвинуваченим своєї винуватості та про відсутність підстав у прокурора, на якого, в першу чергу, покладено обов`язки контролю за дотриманням закону під час здійснення досудового розслідування та який зобов`язаний вживати усіх заходів для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, на укладення угоди про визнання винуватості. Притягнення особи до кримінальної відповідальності, без достатніх даних, які свідчать про вчинення нею злочину, навіть при визнанні такою особою своєї вини та наполяганні на застосуванні до неї кримінальної відповідальності, є неприпустимим та порушує право особи на справедливий суд констатований ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Отже, зважаючи на те, що вищенаведені обставини свідчать про невідповідність угоди про визнання винуватості вимогам КПК України та про існування обґрунтованих підстав вважати, що умови угоди порушують права обвинуваченого, суд приходить до висновку про відсутність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості, у зв`язку з чим, кримінальне провадження підлягає поверненню прокурору для продовження досудового розслідування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314, 371, 372, 474 КПК України, суд,
п о с т а н о в и в :
Відмовити у затвердженні угоди про визнання винуватості від 27.02.2017 року укладеної між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 у межах кримінального провадження № 0000074 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 213 КК України.
Матеріали кримінального провадження № 0000074 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 213 КК України, які надійшли до суду з обвинувальним актом від 27.02.2017 року та угодою про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим від 27.02.2017 року повернути прокурору для продовження досудового розслідування.
Ухвала про відмову в затверджені угоди оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1