АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

потерпілих ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

захисника розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 11 січня 2017 року у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001388, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницький, який до утримання в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вказаним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили змінено з домашнього арешту на тримання під вартою в Київському СІЗО, з взяттям його під варту в залі суду.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з 11 січня 2017 року.

Цивільний позов ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини позовних вимог потерпілих відмовлено.

Судом у кримінальному провадженні вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

Не погоджуючись з вказаним вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду першої інстанції змінити, та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги захисник зазначав, що висновок суду першої інстанції про перебування ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння є помилковим, та ґрунтується лише на показаннях свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які містять суперечності щодо зазначення часу закінчення святкування, під час якого, згідно показань останніх, ОСОБА_8 вживав алкогольні напої. У матеріалах справи відсутні дані на підтвердження направлення обвинуваченого для проведення огляду на стан сп`яніння.
Разом з тим, у матеріалах кримінального провадження наявна довідка Київського обласного шкір-венерологічного диспансеру від 17 серпня 2016 року №1003 про те, що ОСОБА_8 приймав ліки, які несумісні зі спиртним. Крім того, з наданої на запит захисника відповіді завідуючого приймальним відділенням Обухівської центральної районної лікарні убачається, що у книзі запису прийому хворих відсутнє направлення ОСОБА_8 для проходження медичного огляду на стан сп`яніння.
Також посилався на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які зазначали, що під час розмови із обвинуваченим після дорожньо-транспортної пригоди, від нього не відчувалось характерного запаху спиртного, та не спростував вказані докази у вироку.
На переконання апелянта, правдиві показання ОСОБА_8 щодо обставин вчиненого злочину, свідчать про його активне сприяння розкриттю злочину, однак суд першої інстанції не врахував цю обставину як таку, що пом`якшує покарання.
Захисник зазначав, що у вироку не наведено мотивів призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами, не враховано дані про особу та не вказано обставин, за яких суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість застосування щодо ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України.
На думку захисника, суд першої інстанції, встановивши, що обвинувачений вчинив злочин з необережності, щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв слідству, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, відшкодував потерпілим заподіяну шкоду, має постійне місце роботи, за яким позитивно характеризується, та утримує неповнолітню дитину, не врахував вказані обставини як такі, що пом`якшують покарання.
Крім того, приймаючи рішення про позбавлення ОСОБА_8 права керування транспортними засобами, суд першої інстанції не взяв до уваги, що постановою судді Обухівського районного суду Київської області від 30 січня 2014 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді 3 років позбавлення права керування транспортними засобами.
Також апелянт зазначав, що у мотивувальній частині вироку не спростовано доводи сторони захисту, висловлені під час судових дебатів, що на думку захисника, дає підстави вважати про порушення права обвинуваченого на захист та упередженість суду.
Потерпіла ОСОБА_6 подала заперечення на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , в яких посилалась на законність вироку суду першої інстанції та безпідставність доводів захисника щодо відсутності доказів перебування ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Потерпіла зазначала, що обвинувачений на місці дорожньо-транспортної пригоди відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння, однак факт такої відмови працівниками поліції не зафіксовано відповідно до встановленого законом порядку через відсутність на той час доби двох свідків на місці дорожньо-транспортної пригоди. Обвинуваченого було доставлено до медичного закладу, де він був оглянутий черговим лікарем, однак відмовився від проходження огляду на вміст алкоголю, та самовільно покинув медичний заклад.

Факт перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння, як зазначала потерпіла, підтверджується показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Крім того, у судовому засіданні ОСОБА_8 не пояснив, з яких підстав він відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння.

Також потерпіла посилалась на ту обставину, що обвинувачений неодноразово був притягнутий до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та порушення правил дорожнього руху, за що на нього було накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення керування транспортними засобами.

Зазначала, що після вручення обвинуваченому повідомлення про підозру у кримінальному провадженні, він усиновив дитину для пом`якшення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Крім того зазначала, що під час судового розгляду щодо обвинуваченого застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, з покладенням на нього обов`язків не залишати житло за місцем проживання. Вказані обов`язки обвинувачений не виконав, а тому йому обґрунтовано обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Від потерпілого ОСОБА_17 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 у його відсутності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2017 року задоволено подання Апеляційного суду Київської області, та кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 , за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 11 січня 2017 року направлено до Апеляційного суду міста Києва.

Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку та доводів, викладених у апеляційній скарзі, вислухавши доводи захисника ОСОБА_9 , та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали подану захисником апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, прокурора ОСОБА_18 , що приймав участь під час апеляційного розгляду кримінального провадження, потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції як загалом, так і в частині призначеного покарання законним і обґрунтованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, вивчивши та перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши та обміркувавши доводи апелянта, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 286 КК України, за таких обставин.

23 листопада 2015 року ОСОБА_8 , близько 01 год. 00 хв., рухаючись автодорогою сполученням «місто Київ - місто Знам`янка», в напрямку міста Київ, керував автомобілем «MERSEDES-BENZ S500», реєстраційний номер НОМЕР_1 , будучи позбавленим права керувати транспортними засобами відповідно до постанови Обухівського районного суду Київської області від 14 березня 2014 року, та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги пунктів 2.1 а) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - Правила дорожнього руху), відповідно до якого «водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії» та п. 2.9 а) Правил дорожнього руху, згідно з яким «водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин».

Проїжджаючи 29 км + 900 м вказаної автодороги, де встановлено дорожні знаки 1.37 «Дорожні роботи», 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 50» та 5.24.2 «Зміна напрямку руху на дорозі з розділювальною смугою» ОСОБА_8 , в порушення вимог пунктів 2.3б) Правил дорожнього руху, згідно з яким «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі» та 12.1 Правил дорожнього руху, згідно з яким «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, своєчасно не відреагував на її зміну, не обрав безпечну швидкість руху транспортного засобу, проігнорував вимоги дорожніх знаків 1.37 «Дорожні роботи» та 5.24.2 «Зміна напрямку руху на дорозі з розділювальною смугою», унаслідок чого втратив контроль над керуванням автомобілем «MERCEDES-BENZ S500», реєстраційний номер НОМЕР_1 та допустив його виїзд за межі проїзної частини, де відбулося перекидання автомобіля.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир вказаного автомобіля ОСОБА_19 отримав тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер в Обухівській центральній районній лікарні.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 386 від 20 січня 2016 року смерть ОСОБА_19 настала в результаті травми органів грудної клітки та органів черевної порожнини, що призвело до розвитку шоку.

Виявлені у потерпілого тілесні ушкодження, отримані в результаті дорожньо-транспортної пригоди, знаходяться в причинному зв`язку з настанням його смерті. Порушення водієм ОСОБА_8 вимог пунктів 2.1 а), 2.3 б), 2.9 а) та 12.1 та вимог дорожніх знаків 1.37 та 5.24.2 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо - транспортної пригоди та настанням смерті потерпілого ОСОБА_19 .

Відповідно до вимог частини 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення та підтверджуються наданими стороною обвинувачення доказами, кожному з яких судом першої інстанції надано оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з токи зору достатності та взаємозв`язку, які безпосередньо досліджені судом першої інстанції, та детально викладені у вироку.

При цьому фактичні обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_8 та юридична кваліфікація його дій будь-ким із учасників судового розгляду, у тому числі і обвинуваченим та його захисником, не оспорюються та не оскаржуються, а тому відповідно до положень ст. 404 КПК України не є предметом розгляду апеляційної інстанції.
Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин учинених кримінальних правопорушень, доведеності винуватості, правову кваліфікацію діянь обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, колегія суддів вважає правильною.

Доводи захисника обвинуваченого, викладені в апеляційній скарзі стосовно наявності підстав для зміни вироку, та пом`якшення призначеного судом покарання шляхом застосування положень ст. 75 КК України, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, є необґрунтованими.

Відповідно до змісту положень ст. 50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 р. №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (надалі - постанови), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненного злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім доя виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Всупереч твердженням в апеляційній скарзі, покарання ОСОБА_8 за вчинене кримінальне правопорушення призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів. При цьому, судом першої інстанції фактично враховані усі обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі.
Так, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, працює на посаді менеджера з маркетингу у ТОВ «КФ «Смартагро», за місцем роботи та місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також наявність обставини, що пом`якшує покарання - добровільне відшкодування потерпілим матеріальної шкоди, та обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про неможливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства, а тому у відповідності до вимог закону призначив йому основне покарання у виді позбавлення волі у середніх межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК України, з додатковим покаранням у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.
При цьому, судом враховані усі обставини, на які посилається захисник у апеляційній скарзі, зокрема, наявність у ОСОБА_8 постійного місця роботи, перебування на утриманні неповнолітньої дитини, відсутність судимості, та позитивні характеристики.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки ОСОБА_8 вже позбавлений такого права в порядку адміністративного стягнення, накладеного постановою судді Обухівського районного суду Київської області від 30 січня 2014 року, є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.
Відповідно до абзаців 1, 3 пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку при призначенні покарання за ч. 1 та 2 ст. 286 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.
Позбавлення права керувати транспортними засобами може бути призначене судом як додаткове покарання незалежно від того, що особа вже позбавлена такого права в порядку адміністративного стягнення.

З урахуванням наведеного, виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Всупереч доводам апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції обгрунтовано визнав обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_8 , вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, оскільки такий висновок підтверджується показаннями допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_21 , які підтвердили, що безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою ОСОБА_8 , перебуваючи разом з ними на святкуванні дня народження, вживав алкогольні напої, та даними повідомлення Обухівської центральної районної лікарні, згідно якого, 23 листопада 2015 року о 03 год. 15 хв. у відділення невідкладеної медичної допомоги звернувся ОСОБА_8 , проте від взяття проби для встановлення стану алкогольного сп`яніння останній відмовився, самовільно залишивши відділення лікарні /том 1, а.с.к.п. 222/.
Вказаним доказам судом першої інстанції дана належна оцінка у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.
Показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_21 , на переконання колегії суддів, є послідовними і логічними, узгоджуються з іншими дослідженими у справі доказами та відповідають фактичним обставинам вчиненого кримінального правопорушення.
Судом встановлено, що під час допиту вказані свідки попереджені про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України та приведені до присяги.

Крім того, у відповідності до ч. 2 ст. 96 КПК України, для доведення недостовірності показань свідка сторона має право надати показання, документи, які підтверджують його репутацію, зокрема, щодо його засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність свідка.
Під час апеляційного розгляду обвинуваченим та його захисником не надано документів, які підтверджують нечесність вказаних свідків, як і не наведено доводів, які б давали колегії суддів підстави вважати, що свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_21 давали показання у суді першої інстанції з метою обмови обвинуваченого.
Посилання захисника у апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_8 приймав ліки, які несумісні зі спиртним, та на відсутність у книзі запису прийому хворих Обухівської центральної районної лікарні направлення ОСОБА_8 для проходження медичного огляду на стан сп`яніння, не виключають можливість вживання обвинуваченим спиртних напоїв у день вчинення кримінального правопорушення, та не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання не врахував обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого: щире каяття та надання ним на досудовому розслідуванні правдивих та достовірних показів, що, на думку апелянта, свідчить про його активне сприяння розкриттю злочину, колегія суддів вважає безпідставними.

Під активним сприянням розкриттю злочину слід розуміти дії винної особи, спрямовані на те, щоб надати допомогу органам досудового розслідування і суду у встановленні істини у справі, з`ясуванні фактичних обставин, які мають істотне значення для розкриття злочину. Це може полягати зокрема у: повідомленні про всі відомі обставини вчинення злочину, наданні доказів, іншої інформації про свою злочинну діяльність. Таке сприяння має бути активним, тобто певною мірою ініціативним та енергійним.
Щире каяття вважається тоді, коли воно грунтується на критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і щирому її осуді, а так само, визнанні провини, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалася.

Даних про таку поведінку обвинуваченого, та вищенаведену оцінку ним своїх дій, матеріали кримінального провадження не містять.

Навпаки, як убачається з показань допитаних судом першої інстанції потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_16 , обвинувачений ОСОБА_8 на місці дорожньо-транспортної пригоди відмовився від дачі пояснень, а після прибуття до Обухівської центральної районної лікарні, куди було доставлено потерпілого ОСОБА_19 , обвинувачений відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння, та самовільно залишив лікарню, що не може свідчити про його активне сприяння розкриттю злочину.

З урахуванням конкретних обставин кримінального правопорушення, незворотності тяжких наслідків злочину - смерті потерпілого, які настали через грубе порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, поведінки обвинуваченого після вчиненого кримінального правопорушення, ступеню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, аналізу особи винного як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної небезпеки, а також враховуючи ту обставину, що обвинувачений неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, за що на нього були накладені адміністративні стягнення, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого вимог ст. 75 КК України, оскільки по справі не встановлено обставин, що можуть вказувати на можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

Отже, судом першої інстанції ОСОБА_8 призначене покарання з дотриманням вимог ст. ст. 50, 65 КК України, яке за своїм видом і розміром є справедливим, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами. При цьому, судом першої інстанції фактично враховані усі обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі захисника.
Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення цивільних позовів ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_8 на їх користь 100 000 грн. моральної шкоди кожному, оскільки судом першої інстанції було встановлено, що з вини відповідача позивачам заподіяно моральну шкоду.

Доводи апелянта про порушення права обвинуваченого на захист та упередженість суду першої інстанції, обумовлену, на його думку, тим, що у мотивувальній частині вироку не спростовано висловлені під час судових дебатів доводи сторони захисту, ретельно перевірялися колегією суддів, однак не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок у наведеній його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.

Інші доводи, викладені у апеляційній скарзі захисника обвинуваченого, висновків суду не спростовують.

Разом з тим, колегія суддів вбачає підстави для зарахування обвинуваченому ОСОБА_8 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк покарання строку попереднього ув`язнення.

Так, у зв`язку з вступом в законну силу 24 грудня 2015 року Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення в строк покарання» № 838-VIII від 26 листопада 2015 року, згідно абз. 1 ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 24 грудня 2015 року), зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Враховуючи, що ОСОБА_8 з 11 січня 2017 року утримується під вартою у Державній установі «Київський слідчий ізолятор», колегія суддів вважає можливим на підставі п. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 24 грудня 2015 року) зарахувати ОСОБА_8 у строк відбуття покарання за даним вироком суду строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Обухівського районного суду Київської області від 11 січня 2017 року стосовно ОСОБА_8 без змін.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати обвинуваченому ОСОБА_8 у строк відбуття призначеного покарання, строк попереднього ув`язнення з 11 січня 2017 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 2 (два) дні позбавлення волі.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженому, який перебуває під вартою, - з моменту вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ :

_________________ _________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3