АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 540/487/16-к Номер провадження 11-кп/786/73/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:ч.1 ст.121 КК України Т.З.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
адвоката ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_8 за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Полтавської області на вирок Машівського районного суду від 02 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, жителя АДРЕСА_1 , з професійно-технічною освітою, неодруженого, не працюючого, раніше судимого:
-29.12.2014 року Карлівським районним судом Полтавської області за ч.1 ст.185 КК України на 100 годин громадських робіт. Звільнений 13.03.2015 року по відбуттю строку покарання;

-18.01.2016 року Красноградським районним судом Харківської області за ч.2, 3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України на 3 роки позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання строком на 2 роки,-

засуджено:
-за ч.1 ст. 121 КК України на 5 років позбавлення волі;
-за ч.2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань ОСОБА_9 призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі.
На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Красноградського районного суду Харківської області від 18.01.2016 року і остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 7 років позбавлення волі.
Цим же вироком ОСОБА_8 виправдано за ч.1 ст.135 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_8 491 грн. 04 коп. за проведення дактилоскопічної та трасологічної експертиз.
Відповідно до ст. 100 КПК вирішено долю речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому, що він 28.01.2016 року, проходячи по дорозі с.Н.Ланна-залізнича станція «Ланна» в с.Нижня Ланна Карлівського району Полтавської обл., на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин наніс потерпілому ОСОБА_10 не менше 7 ударів палицею по голові та тулубу, завдавши потерпілому тілесні ушкодження:
- у вигляді проникаючого склерального поранення лівого ока з випадінням внутрішніх оболонок та втратою зору на це око, яке відповідно до висновку експерта №36 від 15.03.2016 відносяться до тяжкого тілесного ушкодження;
- у вигляді двох забитих ран в тім`яній ділянці голови праворуч, забитої рани правої надбрівної дуги, двох забитих ран на правому вусі, черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, гематоми у ділянці лівої лопатки та грудної клітки, численних синців, гематоми на кистях обох рук, забитої рани на правій гомілці, які є легкими тілесними ушкодженнями , що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Впевнившись, що потерпілий непритомний та залишився лежати на дорозі, ОСОБА_11 пішов додому.
У подальшому, через невеликий проміжок часу, ОСОБА_8 повернувся до місця, де залишив непритомного потерпілого ОСОБА_10 , який прийшов до тями та лежав на дорозі, наніс останньому удар ногою в груди, від чого потерпілий упав на спину. Після цього обвинувачений ОСОБА_8 , розуміючи, що потерпілий знаходиться у свідомості та бачить його дії, зняв з потерпілого зимові чоботи, вартістю 210 грн., після чого обшукав кишені куртки з якої відкрито викрав мобільний телефон марки Нокіа 1280 вартістю 238грн., з сім-картою мобільного оператора МТС вартістю 21 грн., запальничкою вартістю 10грн., а також продуктами харчування на загальну вартість 535 грн.
Після цього ОСОБА_8 з місця злочину зник, спричинивши потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на вказану суму.
Стороною обвинувачення ОСОБА_8 обвинувачувався за ч.4 ст.187, ч.1 ст.135 КК України, проте місцевим судом його дії було перекваліфіковано за ч.1 ст.121, ч.2 ст.186 КК України, указавши що зібрані у кримінальному провадженні докази указують на те, що обвинувачений ОСОБА_11 під час нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 не мав умислу на заволодіння його майном, а нанесення умисного тяжкого тілесного ушкодження виключає кримінальну відповідальність за ч.1 ст.135 КК України.
У поданій апеляційній скарзі прокурор прохає вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та призначення занадто м`якого покарання, що не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого. За наслідками апеляційного розгляду прохає засудити ОСОБА_8 за ч.4 ст.187 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна, за ч.1 ст.135 КК України на 1 рік позбавлення волі; на підставі ч.1 ст.70 КК України визначити покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна та остаточно призначити ОСОБА_8 покарання за правилами ч.1 ст.71 КК України, частково приєднавши покарання за попереднім вироком, у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.
У своїх доводах на підтримку апеляційної скарги державний обвинувач посилається на показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 про те, що коли вони підійшли до місця події то побачили, що до місця побиття ведуть дві пари слідів ніг, а з місця - одні. Пройшовши по ним вони дійшли до помешкання ОСОБА_8 . Це, у своїй сукупності з протоколом огляду місця події та показаннями потерпілого ОСОБА_10 , спростовує версію ОСОБА_8 про те, що він не мав корисливого мотиву при заподіянні тілесних ушкоджень потерпілому, а на місце події повертався декілька разів. Одинична доріжка слідів від місця події, на думку прокурора, повністю спростовує версію ОСОБА_15 про те, що він спочатку розмовляв з потерпілим, потім чекав його з палицею, а потім знову повернувся щоб зняти взуття. Всі дії здійснювалися в один проміжок часу та охоплювалися єдиним корисливим умислом.
Що стосується виправдання ОСОБА_15 за ч.1 ст.135 КК України, апелянт зазначає, що залишаючи на морозі фактично без свідомості потерпілого та знявши з нього одяг та взуття, тим самим обвинувачений фактично залишив замерзати потерпілого на снігу.
Інші учасники провадження вирок суду не оскаржували.
В принесених запереченнях обвинувачений ОСОБА_8 прохає апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції відносно нього - без змін.
Заслухавши доповідь судді, прокурора на підтримку поданої апеляційної скарги з підстав в ній зазначених, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора та прохали вирок суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.121 та ч.2 ст.186 КК України обґрунтовано доказами, які зібрані та досліджені відповідно до вимог ст.93,94 КПК України.

Зокрема, потерпілий ОСОБА_10 в суді першої інстанції показав, що після того як обвинувачений ОСОБА_11 наніс йому тілесні ушкодження дерев`яною палицею, він втратив свідомість, також пам`ятає, що після побиття, коли він сидів на дорозі, обвинувачений штовхнув його ногою в груди, від чого потерпілий впав на спину.
Із показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вбачається, що в ніч з 27 на 28 січня 2016 року, до току, де вони працюють, за допомогою звернувся потерпілий ОСОБА_10 . Тієї ж ночі, свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 були залучені працівниками поліції в якості понятих при огляді місця події, де було виявлено сліди від взуття на снігу, їх доріжку та місце можливого перевзування та зміни слідів.
Водночас, дані протоколу огляду місця події від 28.01.2016 року свідчать лише про виявлені на місці сліди низу взуття з зазначенням їх характеристик, однак, як дані самого протоколу огляду, так і додана до нього фото таблиця не містять детальної інформації щодо кількості цих слідів, доріжок цих слідів.
Таким чином, з урахуванням показань обвинуваченого ОСОБА_8 , який стверджував суду, що умисел на заволодіння майном потерпілого в нього виник вже після нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, стороною обвинувачення ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не наведено достатніх доказів на спростування версії обвинуваченого.
Враховуючи конституційний принцип презумпції невинуватості, який, між іншого, відповідно до положень ч.3 ст.62 Конституції України полягає у тому, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь місцевим судом правильно поставлено під сумнів наявність корисливого умислу під час нападу ОСОБА_8 на потерпілого ОСОБА_10 та вірно кваліфіковано дії обвинуваченого за ч.1 ст.121, ч.2 ст.186 КК України.
До правильних висновків дійшов суд першої інстанції і щодо необхідності виправдання обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст.135 КК України.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 135 КК України відповідальність за залишення в небезпеці полягає в завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу або внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.
Із наведеного у вироку обвинувачення, визнаного судом доведеним, вбачається, що ОСОБА_8 умисно заподіяв потерпілому ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження.
Враховуючи, що між зазначеними діями ОСОБА_8 щодо умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та настанням відповідних наслідків встановлений прямий причинний зв`язок, колегія суддів вважає, що його дії у цій частині охоплюються складом умисного злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, і додаткової кваліфікації за законами, які передбачають відповідальність за злочини проти життя та здоров`я особи, у тому числі й за ч. 1 ст. 135 КК України, не потребують.
В апеляційній скарзі прокурор клопотав про повторне дослідження під час апеляційного розгляду протоколів огляду місця події від 28.01.1016 року з додатками та протоколі слідчого експерименту від 15.03.2016 року та повторний допит потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, даних, які могли б свідчити про дослідження таких обставин судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, під час апеляційного розгляду не встановлено, як не встановлено і обставин, які б свідчили про необхідність додаткового допиту потерпілого та свідків, тому процесуальні підстави для повторного дослідження доказів у колегії суддів відсутні.
Відповідає вимогам ст.ст. 65, 70 та 71 КК України і призначене ОСОБА_8 покарання, яке обране з урахуванням даних про особу обвинуваченого, ступеню тяжкості вчинених злочинів та обставин, що пом`якшують покарання.

Отже, ухвалене судове рішення відповідає вимогам закону та підстав для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.404,405,407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Полтавської області залишити без задоволення, а вирок Машівського районного суду Полтавської області від 02 липня 2016 року відносно ОСОБА_8 за ч.1 ст.121, ч.2 ст.186 КК України - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, що тримається під вартою - у той же строк, з дня отримання ним копії судового рішення.

С У Д Д І :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4