АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 182/8046/15-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/148/К/17 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
розглянула 4 квітня 2017 року у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні, захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року, по кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №00000444 відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Нікополь, Дніпропетровської області, громадянин України, розлучений, з середньою освітою, не одружений, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Питання з речовими доказами і цивільним позовом вирішене.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8
обвинувачений ОСОБА_7
захисник ОСОБА_6 .

В зміненій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 , просить змінити вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.12.2016 року та звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання, з застосуванням ст. 75 КК України, з випробуванням, з тих підстав, що при призначені покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд не врахував всі обставини справи, дані про особу винного та всі обставини , що пом`якшують покарання та призначив занадто суворе покарання.
В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не оскаржуючи фактичних обставин кримінального провадження та доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, просить змінити вирок, у частині відшкодування витрат на залучення експертів спеціалізованих державних установ під час проведення досудового слідства та стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів для проведення експертиз у сумі 982 гривні 08 копійок.
Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.12.2016 року ОСОБА_7 було визнано винним, за наступних обставин.
09 травня 2015 року, близько о 22год.20хвил, ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 2103» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_9 , рухався з перевищенням швидкості, по вул. Першотравневій, з боку вул. Шевченко в бік вул. Карла Лібкнехта, м. Нікополь, Дніпропетровської області.
Під час руху, в районі пішохідного переходу, який розташований за перехрестям вул. Шевченка та вул. Першотравневої, м. Нікополі, Дніпропетровської області, водій автомобіля «ВАЗ 2103» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 не діяв таким чином щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, виявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_10 , яка рухалась справа наліво відносно напрямку руху вказаного автомобіля, не вжив своєчасно заходів щодо зменшення швидкості та застосування своєчасного екстренного гальмування, у результаті чого відбувся наїзд передньою лівою частиною автомобіля «ВАЗ 2103» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_10 .
Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5., 2.3. (б), 12.3., 12.4 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:
п. 1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;
п. 1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;
п. 2.3 б) «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
п. 12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.»;
п. 12.4 «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год».
Порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 перебуває в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди.
Невиконання вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху України привело до даної дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої пішоходу ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження , які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 271 від 03.09.2015 року ,у своїй сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до настання смерті потерпілої, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , в проміжок часу від 22:00 до 23:00 год.
Зазначені в експертизі ушкодження виникли прижиттєво, незадовго до настання смерті ОСОБА_10 , від дії тупого твердого предмета, або удару об такий, за умов дорожньо-транспортної події - при контактуванні потерпілої з транспортним засобом, який рухався, з послідуючим відкиданням і травмуванням об дорожнє покриття.
Дії ОСОБА_7 , що виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого кваліфіковані судом за ч.2 ст. 286 КК України.
В обґрунтування вимог зміненої апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 , просить змінити вирок суду , в частині призначеного обвинуваченому покарання , вважає що при призначені покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд не врахував всі обставини справи, дані про особу винного та всі обставини, що пом`якшують покарання та призначив занадто суворе покарання. Так, захисник зазначає про те , що судом не було враховано , що завдані збитки та моральна шкода були повністю відшкодовані обвинуваченим ОСОБА_7 , який неодноразово в судовому засіданні висловлював співчуття та свій жаль потерпілій ОСОБА_11 з поводу скоєного , що свідчить про його щире каяття. Судом не була врахована поведінка обвинуваченого після скоєної дорожньо-транспортної пригоди , а саме те , що ОСОБА_7 сприяв з`ясуванню обставин ДТП , не поїхав з місця ДТП, надав свій автомобіль для огляду, надав свої пояснення по обставинам вчиненого, з`являвся на всі виклики до слідчого та суду, приймав участь у проведені слідчого експерименту. Не була судом врахована і поведінка самої потерпілої , а саме те , що ОСОБА_10 переходила проїжджу частину дороги поза межами пішохідного переходу при наявності такого поруч , позначеного відповідною дорожньою розміткою, чим порушила п.4.7 Правил дорожнього руху, а також те , що потерпіла перебувала у сильному ступені алкогольного сп`яніння. За місцем проживання обвинувачений характеризується позитивно, доглядає за хворою матір`ю. На думку захисника , всі наведені ним обставини є такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого відповідно до ст.66 КК України, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та свідчать про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання. Захисник вважає, що призначене обвинуваченому судом покарання є занадто суворим і не відповідає загальним засадам призначення покарання , у зв`язку з чим захисник просить застосувати ст.75 КК України і звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням і таке покарання буде достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових правопорушень.
В обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги прокурор у кримінальному провадженні зазначає, що судом істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону, яке полягає у безпідставному не стягненні з обвинуваченого ОСОБА_7 витрати на проведення експертиз, оскільки відповідно до ч.2 ст.124 КПК України зазначені витрати повинні бути стягнуті вироком суду на користь держави.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, просив змінити вирок в частині відшкодування витрат на залучення експертів, проти зміненої апеляційної скарги захисника заперечував.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 , кожен окремо, підтримали змінену апеляційну скаргу захисника в повному обсязі та просили її задовольнити, просили змінити вирок суду в частині призначеного покарання, застосувати ст.75 КК України і звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, щодо апеляційної скарги прокурора, покладалися на розсуд суду.
Відповідно до ст. 402 КПК України заперечення на апеляційну скаргу учасниками судового провадження подані не були.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду та думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, зіставивши їх з наявними матеріалами, прослухавши технічний запис судового засідання в межах підготовки провадження до розгляду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та захисника ОСОБА_6 підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Висновок суду про доведеність винності ОСОБА_7 , у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і є обґрунтованим та в апеляційних скаргах прокурором та захисником не оскаржуються.
Наведеним у вироку доказам суд дав належну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши дії обвинуваченого ОСОБА_7 ч. 2 ст. 286 КК України.
У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для зміни вироку суду першої інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Статтею 414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Засади призначення покарання передбачені ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Частиною 2 статті 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами покарання» зазначено, що виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.
Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
З матеріалів кримінального провадження вбачається ,що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не повною мірою було враховано зазначені вимоги .

Так, недостатньо враховані відомості про особу обвинуваченого, а саме, що ОСОБА_7 раніше не судимий , на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.
Відповідно до наданої до апеляційного суду характеристики, ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується позитивно, проживає з матір`ю, якій допомагає, сусідами характеризується як доброзичлива та чуйна людина, завжди допомагає, а також допомагав у збиранні теплих речей та продуктів від мешканців кварталу у зону АТО та на особистому автомобілі здійснював їх доставку до пункту збору.
Колегія суддів не може погодитись з висновком суду у вироку про те, що обвинувачений ОСОБА_7 не сприяв з`ясуванню обставин ДТП з початку досудового розслідування, оскільки судом не наведено у вироку відповідних підстав, з яких суд прийшов до зазначеного висновку.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що поведінка обвинуваченого після скоєної дорожньо-транспортної пригоди свідчить про те, що ОСОБА_7 сприяв з`ясуванню обставин ДТП, не поїхав з місця ДТП, надав свій автомобіль для огляду, надав свої пояснення по обставинам вчиненого, з`являвся на всі виклики до слідчого та суду, приймав участь у проведені слідчого експерименту.
Судом першої інстанції було враховано, що внаслідок кримінального правопорушення настали тяжкі наслідки, а саме потерпіла ОСОБА_10 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинула, однак не було взято до уваги характер порушень Правил дорожнього руху та поведінку інших учасників дорожнього руху.
Так, судом не була врахована і поведінка самої потерпілої, а саме те, що ОСОБА_10 переходила проїжджу частину дороги поза межами пішохідного переходу при наявності такого поруч, позначеного відповідною дорожньою розміткою, чим порушила п.4.7 Правил дорожнього руху, а також те , що потерпіла в цей час перебувала у сильному ступені алкогольного сп`яніння ( а.кп.158 т.1).
Суд у вироку в порушення вимог ст. 66 КК України не зазначив обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого.

Однак, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та диску фіксації судового засідання, ОСОБА_7 , який неодноразово в судовому засіданні висловлював співчуття та свій жаль потерпілій ОСОБА_11 з приводу скоєного, що свідчить про його щире каяття.
При апеляційному розгляді кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_7 також зазначав про те, що він повністю визнає свою провину, усвідомлює, що саме від його дій загинула потерпіла та щиро кається в тому, що сталося.
Судом також не було враховано, що завдані збитки та моральна шкода були повністю добровільно відшкодовані обвинуваченим ОСОБА_7 , що підтверджується розпискою про відшкодування обвинуваченим матеріальної та моральної шкоди потерпілій ОСОБА_12 ( а.кп.117 т.2).
Окрім того, при призначенні покарання обвинуваченому не врахована позиція потерпілої ОСОБА_12 , яка просила в судовому засіданні не позбавляти обвинуваченого волі ( а.кп.117 т.2).
Колегія суддів звертає увагу на той факт, що за характером вини злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, відноситься до необережних злочинів, обвинувачений зробив для себе належні висновки, про що свідчить його процесуальна поведінка протягом розгляду провадження.
Судом першої інстанції було вірно зазначено у вироку про те, що в кримінальному провадженні обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, передбачених ст.67 КК України, встановлено не було.
Що стосується призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то колегія суддів вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України та, враховуючи наслідки кримінального правопорушення та є обґрунтованим.
Беручи до уваги наведене, а також враховуючи обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України, та вважає, що таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення, в зв`язку з чим апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає задоволенню, а вирок суду зміні, в частині призначеного судом покарання.
Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, в частині стягнення судових витрат, то вони є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.2 ст.122 КПК України, залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються з Державного бюджету України.
Згідно ч.2 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вимоги п.8 ч.2 ст.291 КПК України в обвинувальному акті виконані, а саме зазначено відомості про розмір витрат на залучення експерта під час досудового розслідування. (том 2 а.кп.5).
Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції при ухваленні вироку повинен був вирішити питання про стягнення грошових коштів з ОСОБА_7 на користь держави.
Згідно до ч.3 ст.124 КПК України , якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, Верховний Суд України, не приймаючи рішення про новий судовий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл процесуальних витрат.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора підлягають задоволенню відповідно до вимог ст.409 КПК України, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а вирок суду зміні.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407,409, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_6 , якій діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - задовольнити.
Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 , визнаного винуватим та засудженого за ч.2 ст.286 КК України - змінити.
Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.286 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання, з випробуванням та встановленням іспитового строку 2 роки.
Відповідно до ч.1 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати за проведення експертизи у розмірі 982 грн. 08 коп.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала підлягає до негайного виконання, але може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області

ОСОБА_4 ОСОБА_3 ОСОБА_2