Справа № 183/3707/16
№ 1-кп/183/680/16
В И Р О К
іменем України
04 липня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальне провадженні № 0000255 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жовті Води Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовослужбовця за контрактом, старшого солдата військової частин НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, -
в с т а н о в и в:
26 березня 2014 року наказом № 64 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини, та призначено на посаду радіотелеграфіста взводу зв`язку 3 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_3 .
Так, старший солдат ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України був зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.
Однак, 21 квітня 2014 року старший солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.
22 січня 2015 року наказом № 13 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_2 НГУ солдата ОСОБА_4 зараховано до особового складу військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (далі НГУ) та призначено на посаду номера обслуги 1 зенітного взводу зеніт батареї окремого загону спеціального призначення «АЗОВ».
Таким чином, у період з 21 квітня 2014 року по 22 січня 2015 року старший солдат ОСОБА_4 без поважних причин незаконно перебував за межами військової частини НОМЕР_1 , тобто тривалістю понад один місяць.
Своїми умисними діями старший солдат ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою визнав повністю та показав, що обставини викладені в обвинувальному акті не оспорює та повністю визнає себе винним у пред`явленому обвинуваченні. Також пояснив, що 25.03.2014 року був призваний за мобілізацією. Він самостійно прийшов до військово-облікового бюро добровольцем. Його направили на проходження перепідготовки до П`ятихатського РВК на 10 днів. Після повернення з якої, він був закріплений за 25 бригадою. 25.03.2014 року поставили на посаду радіотелеграфіста. 21.04.2014 року він дійсно залишив військову частину у зв`язку з подіями, які відбулися раніше, а саме.
08.04.2014 року він з іншими військовослужбовцями поїхали до Луганської області, потім в м. Красноарміськ, де на них чекала «облава». Його взяли в полон і відвезли в м. Слов`янськ, звідки 16.04.2014 року увечері він втік і попрямував в м. Запоріжжя. Там його зустріла дружина і відвезла у м. Жовті Води. До військової частини він не повернувся, бо вважав всіх зрадниками. У грудні 2014 року він пішов служити до Азова. Також пояснив, що ухилитися від військової служби взагалі він не мав наміру, а до частини дійсно не повернувся бо, як він вважає, на це у нього були поважні причини. У скоєному щиро кається, шкодує, що вчинив злочин.
В судовому засіданні судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють зміст вищенаведених обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.
Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно обвинуваченим ОСОБА_4 злочин, суд у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували.
Також, в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Крім цього, в судовому засіданні були дослідженні письмові докази, які підтверджують вину ОСОБА_4 :
- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (про стройовій частині) від 26.03.2014 року № 64, відповідно до якого старшого солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини, та призначено на посаду радіотелеграфіста взводу зв`язку 3 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_3 ;
- рапорт командира 3 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 про надання клопотання щодо проведення службового розслідування самовільного залишення частини старшим матросом ОСОБА_4 ;
- наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 23.04.2014 року № 568 про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 старшим солдатом ОСОБА_4 ;
- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_2 національної гвардії України від 22.01.2015 року № 13 про зарахування старшого солдата ОСОБА_4 до списків особового складу частини, та призначено на посаду номера обслуги 1 зенітного взводу зеніт батареї окремого загону спеціального призначення «АЗОВ».
Суд, дослідивши докази в межах пред`явленої підозри, не виходячи за межі пред`явленого обвинувачення, яке прокурор підтримав в судовому засіданні, приходить до однозначного висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у самовільному залишенні військової частини НОМЕР_1 без поважних причин понад один місяць доведена в повному обсязі, і його умисні дії вірно кваліфіковані органом досудового слідства за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) без поважних причин тривалістю понад один місяць.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, сукупність усіх обставин у справі.
Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ОСОБА_4 своєї протиправної поведінки, визнання вини та готовністю підлягати кримінальній відповідальності.
Крім того, обставинами, які пом`якшують покарання суд вважає за можливе визнати участь обвинуваченого в антитерористичній операції по забезпеченню її проведення, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, наявність нагороджень «За відзнаку в службі», медалі захиснику Вітчизни.

Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
Тому, суд вважає за можливе, при наявності таких пом`якшуючих обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, призначити покарання згідно з ст. 69 КК України нижче найнижчої межі передбаченої санкцією ч. 3 ст. 407 КК України.
Також при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який не є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який за місцем служби характеризується позитивно, раніше не судимий, на даний момент продовжує служити, має поранення, отримане під час захисту вітчизни, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Призначаючи покарання як кару, суд, виходячи з вимог ст. 50 КК України, враховує, що призначення покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді службового обмеження для військовослужбовця відповідно до ст. 58 КК України з відрахуванням із його суми грошового забезпечення десяти відсотків в дохід держави, буде необхідним та достатнім для виправлення засудженого і запобігання вчинення ним нових злочинів.
Речових доказів по провадженню не має.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також усі обставини по справі, керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України, суд,-
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України службове обмеження строком один рік з відрахуванням із його суми грошового забезпечення десяти відсотків в дохід держави.
Копію вироку вручити засудженому негайно.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області, через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області - протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а ОСОБА_4 в той же строк з моменту вручення копії вироку.

Суддя ОСОБА_1