Номер провадження: 11-сс/785/1621/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.11.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

підозрюваного ОСОБА_9 ,

слідчого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 03 листопада 2016 року про застосування до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави в рамках кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №00000957 від 26 грудня 2015 року,

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 03 листопада 2016 року задоволено клопотання слідчого відділу СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 та до ОСОБА_9 , підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави строком на 60 днів.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до її підзахисного більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ОСОБА_9 в повному обсязі визнає свою провину у вчинених злочинах, не намагається уникнути кримінальної відповідальності. Після події злочину, перебуваючи у шоковому стані він втік з місця вчинення злочину, проте одразу повернувся на місце ДТП та приймав участь у слідчих діях. Вказує, що з моменту вчинення злочинів минуло 10 місяців і за цей час підозрюваний не переховувався від органів досудового розслідування, постійно та вчасно прибував на виклики до слідчого. Крім того, зазначає, що підозрюваний працює, має стабільний дохід, і за допомогою родичів намагається зібрати необхідну суму для відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілій стороні. Також ОСОБА_9 має постійне місце проживання, де характеризується виключно з позитивної сторони, має на утриманні двох малолітніх дітей, а також матір інваліда дитинства. За таких обставин сторона захисту переконана, що застосований до ОСОБА_9 запобіжний захід є занадто суворим і до підозрюваного необхідно застосувати інший - більш м`який запобіжний захід, або хоча б визначити помірний розмір застави.

Заслухавши суддю-доповідача, захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та підозрюваного ОСОБА_9 , які підтримали доводи апеляційної скарги, думку прокурора та слідчого, які заперечували проти її задоволення, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали провадження за клопотанням слідчого, апеляційний суд дійшов таких висновків.

У відповідності до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.

Згідно із п.4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Статтею 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

В рішенні «Єлоєв проти України» Європейський суд з прав людини вказує на те, що пункт 4 статті 5 забезпечує заарештованим чи затриманим особам право на перегляд матеріально-правових і процесуальних умов, які з погляду Конвенції, є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, яка стала підставою для затримання, а також мети, з якою застосовувалося затримання (також справа «Буткевічюс проти Литви»).

Слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого виконав вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону та практики Європейського суду з прав людини і врахував їх при постановленні оскарженої ухвали.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_9 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а саме в тім, що він 26 грудня 2015 року, близько 02:20 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим позбавив себе можливості правильно орієнтуватись в дорожній обстановці та контролювати рух транспортного засобу, керуючи власним технічно справним автомобілем «Honda Accord», р/н НОМЕР_1 , в темний час доби, здійснював рух по освітленій міським електроосвітленням ділянці проїжджої частини проспекту Маршала Жукова м.Одесі, з боку вулиці Левітана у напрямку проспекту Академіка Глушко, де проїжджа частина має по три смуги в одному напрямку, позначені дорожньою розміткою (1.5), у середній смузі свого напрямку руху зі швидкістю близько 117 км/год, чим грубо порушив встановлений в населеному пункті швидкісний режим та створював небезпеку для інших учасників дорожнього руху.

Проявивши злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, при відсутності яких-небудь причин технічного або іншого характеру водій ОСОБА_9 вкрай уважним не був, постійно за дорожньою обстановкою та її зміною не слідкував, з метою випередження автомобіля Mitsubishi Lancer», р/н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , який рухався попереду у попутному напрямку, у середній смузі руху, зі швидкістю близько 50-60 км/год, в районі буд. 97-А проспекту Маршала Жукова вирішив здійснити маневр перестроювання у праву попутну смугу, проте, через значне (майже у два рази) перевищення допустимої у населеному пункті швидкості руху, своєчасно не відреагував на зміну дорожньої обстановки, яка об`єктивно йому появлялася та виразилася у маневрі перестроювання автомобіля «Mitsubishi Lancer» із увімкненим показчиком правого повороту у праву попутну смугу руху, своєчасних заходів до зниження швидкості руху керованого транспортного засобу не вжив, не впорався з керуванням та допустив зіткнення лівою передньою кутовою частиною автомобіля «Honda Accord» із задньою частиною заднього правого крила автомобіля «Mitsubishi Lancer», після чого автомобіль «Ноnda Accord», здійснюючи рух у бічному заносі, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_12 , яка стояла на правому за ходом руху тротуарі.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 від отриманих тілесних ушкоджень померла в автомобілі швидкої допомоги.

Крім того, після скоєння вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_9 завідомо залишив без допомоги ОСОБА_12 , яка перебувала в небезпечному для життя стані і була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, хоча мав змогу надати їй допомогу. Такою бездіяльністю водій ОСОБА_9 вчинив інший злочин, передбачений ч.1 ст.135 КК України.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому злочинів повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, зокрема протоколом огляду місця події, схемою до нього та фототаблицею, показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , протоколом слідчого експерименту за участю ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , відеозаписом обставин ДТП, показаннями підозрюваного, висновками автотехнічних, транспортно-трасологічної та судово-медичної експертиз, речовими доказами.

Сторона захисту в своїй апеляційній скарзі не оскаржує обґрунтованість підозри ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, а тому у відповідності до ч.1 ст.404 КПК України вона не є предметом апеляційного перегляду.

Крім того, сам ОСОБА_9 визнає свою провину у пред`явленому йому обвинуваченні.

Злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України відповідно до ст.12 КК України є тяжким та, за його вчинення передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Таким чином, згідно з вимогами п.4 ч.2 ст.183 КПК України до ОСОБА_9 може бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У справі «Мамедова проти Росії» (Mamedova v Russia) 7064/05 від 01 червня 2006 року щодо недостатності посилання на тяжкість злочину та ймовірне покарання Європейський суд з прав людини зазначив, що суди, перевіряючи законність та обґрунтованість тримання під вартою, незмінно посилались на тяжкість обвинувачень як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини. Однак Суд неодноразово відзначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину

Апеляційний суд вважає правильним висновок слідчого судді про наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

Вказані ризики підтверджуються обставинами кримінального провадження, що у відповідності до вимог ст.178 КПК України мають бути враховані при обрані запобіжного заходу.

Так, апеляційний суд бере до уваги, що ОСОБА_9 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, який призвів до загибелі потерпілої, а у відповідності до ст.3 Конституції України людина, її життя та здоров`я визнаються найвищою соціальною цінністю. Вказаний злочин ОСОБА_9 вчинив грубо нехтуючи Правилами дорожнього руху, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та перевищивши допустиму швидкість руху в населеному пункті майже в два рази. Така безвідповідальна поведінка підозрюваного та його зухвале та легковажне ставлення до виконання та додержання Правил дорожнього руху призвели до загибелі людини та взагалі ставить під загрозу життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху.

Викладені обставини свідчать про реальне існування ризику того, що ОСОБА_9 під тяжкістю покарання, що йому загрожує у разі доведеності його вини, може вдатись до спроб переховуватись від органу досудового розслідування та суду.

Крім того, апеляційний суд враховує і поведінку підозрюваного ОСОБА_9 безпосередньо після вчинення ДТП, який з місця пригоди зник, не повідомив про подію відповідні служби, та жодним чином не намагався надати першу допомогу потерпілій ОСОБА_12 , яка перебувала в безпорадному стані і згодом померла в кареті швидкої допомоги. Викладені обставини беззаперечно підтверджують існування заявленого слідчим ризику.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги захисника підозрюваного ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 про необхідність застосування до її підзахисного більш м`якого запобіжного заходу через наявність у нього міцних соціальних зв`язків, є необґрунтованими, а слідчий суддя при розгляді клопотання дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не виявив перешкод для застосування такого запобіжного заходу, передбачених ч.2 ст.183 КПК України.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді, який керуючись положеннями п.2 ч.4 ст.183 КК України при застосуванні до ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою не визначив розмір застави, оскільки інкримінований йому злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України призвів до загибелі людини.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ухвала слідчого судді є законною і обґрунтованою, а тому не вбачає підстав для її скасування.
Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 193, 194, 309, 376, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 03 листопада 2016 року, якою задоволено клопотання слідчого відділу СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 та до ОСОБА_9 , підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру строком на 60 днів до 18 год. 00 хв. 02 січня 2017 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4