Провадження №1-кп/331/139/2016
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 грудня 2016 року Жовтневий районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Запоріжжі кримінальне провадження № 1-кп/331/139/2016 з обвинувальним актом у відношенні обвинуваченого

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, українця, має середню освіту, офіційно не працевлаштованого, розлученого, раніше не засуджувався, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
за участю:

прокурора ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:

20 листопада 2015 року, приблизно о 16 годині 20 хвилин, водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «ГАЗ 3302» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по лівій смузі проїзної частини пр. Леніна, рухаючись з боку вул. Запорізької в сторону вул. Грязнова в м. Запоріжжі. В цей же час, у попутному із водієм ОСОБА_3 напрямку, по середній смузі пр.. Леніна, рухався автомобіль «Джилі МК» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 . В цей же час, в районі електроопори № 107, проїзну частину вул. Леніна, рухаючись по позначеному дорожніми знаками нерегульованому пішохідному переході, з права на ліво за ходом руху водія ОСОБА_3 , перетинав пішохід ОСОБА_7 . При наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому знаходився пішохід ОСОБА_7 , водій ОСОБА_6 , став зменшувати швидкість свого руху та зупиняти керований ним транспортний засіб перед переходом, надаючи перевагу у русі пішоходу ОСОБА_7 . Після цього пішохід ОСОБА_7 продовжив перетинати проїзну частину пр. Леніна у зазначеному вище напрямку по пішохідному переходу. Водій ОСОБА_3 , маючи об`єктивну спроможність виявити нерегульований пішохідний перехід та автомобіль «Джилі МК», який зменшував швидкість свого руху перед ним, діючи в порушення вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху України, де вказано: «якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», не переконався у відсутності пішохода на пішохідному переході, дорогу пішоходу ОСОБА_7 не надав, а продовжив рух, не зменшуючи швидкість, в результаті допустив наїзд передньою правою частиною кузова керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_7 , якому було заподіяно внаслідок цього тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої великогомілкової кістки, закритого перелому верхньої гілки правої сідничної кістки (за даними медичної документації) кваліфікуються, як пошкодження середнього ступеня тяжкості, які не є небезпечними для життя, але які потягли за собою довготривалий розлад здоров`я, більш 21 дня; рани в лобно-скроневої ділянці зліва, рани в області носа, саден на кінцівках самі по собі кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Порушення водієм ОСОБА_3 п. 18. 4 Правил дорожнього руху України знаходяться у прямому причинному зв`язку із наслідками ДТП.

Обвинувачений ОСОБА_3 у судовому засіданні вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні повністю визнав, у скоєному щиро розкаявся та пояснив суду, що 20.11.2015 року він рухався на автомобілі «ГАЗ» по пр.. Леніна у м. Запоріжжі приблизно о 16-17 годині у темний період доби у крайній лівій смузі для руху. Під`їзжаючи до пішохідного переходу він не звернув уваги на те, що автомобіль на сусідній смузі став гальмувати та пропускати пішохода. У той момент, коли він помітив пішохода на пішохідному переході, він вжив заходи до екстреного гальмування, однак не зміг запобігти наслідкам ДТП, внаслідок чого збив пішохода. У вчиненому щиро розкаявся та визнав порушення ним п. 18.4 Правил дорожнього руху України, при цьому не визнав цивільний позов, оскільки вважав, що сином потерпілого не надано доказів про проведеня ним витрати на лікування, оскільки сам потерпілий помер від іншого захворювання, а чеки та квитанції стосуються придбання ліків для лікування інших хвороб, а не наслідків ДТП. Просив суд врахувати, що ним особисто було сплачено потерпілому 5000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та надавалась інша допомога після ДТП. Вважає, що підстав для задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди також не має, оскільки син потерпілого не підтвердив наявність такої шкоди жодними доказами.

Крім того, провина обвинуваченого ОСОБА_3 підтверджується наступними доказами:

- висновком інженерно-транспортної експертизи № 36/16 від 19.01.2016 року, згідно якої в даній дорожній ситуації дії водія ОСОБА_3 не відповідають вимогам п. 18.4 Правил дорожнього руху України та знаходяться у прямому причинному зв`язку із наслідками ДТП;

- висновком судово-медичної експертизи № 398МД від 09.02.2016 року, згідно якого потерпілому ОСОБА_7 було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої великогомілкової кістки, закритого перелому верхньої гілки правої сідничної кістки (за даними медичної документації) кваліфікуються, як пошкодження середнього ступеня тяжкості, які не є небезпечними для життя, але які потягли за собою довготривалий розлад здоров`я, більш 21 дня; рани в лобно-скроневої ділянці зліва, рани в області носа, саден на кінцівках самі по собі кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд, враховуючи думку учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження в судовому засіданні інших доказів, щодо фактичних обставин справи, які ніким з учасників судового провадження не оспорюють ся.

Аналізуючи досліджені докази по даному кримінальному провадженню, суд приходить до висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні ним кримінального правопорушення доведена в ході судового розгляду, а його дії необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, його відношення до скоєного, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання, обставини.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 вчинив нетяжкий злочин, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, офіційно не працює, однак має дохід, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому суд визнає щире каяття у вчиненому та часткове відшкодування заподіяної шкоди.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням вчиненого та відомостей про особу обвинуваченого, беручи до уваги той факт, що вчинене обвинуваченим суспільно небезпечне діяння не потягло тяжких наслідків, суд приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у вигляді обмеження волі, що буде відповідати принципам та меті його призначення. Однак, враховуючи особу винного та обставини даної справи, на підставі ст.. 75, 76 КК України суд вважає доцільним призначити покарання із випробуванням.
При призначенні покарання обвинуваченому, суд вважає недоцільним застосувати додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк, оскільки обвинувачений вчинив даний злочин з необережності, під час керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння не перебував, одразу після вчинення ДТП вжив заходи щодо надання першої медичної допомоги, у подальшому добровільно відшкодував витрати на лікування потерпілого, що свідчить про можливість виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів і без застосування додаткового покарання.
Вирішуючи питання стосовно позовних вимог потерпілого ОСОБА_8 щодо стягнення з обвинуваченого ОСОБА_3 на його користь матеріальної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. ст. 127-129 КПК України, суд, постановляючи обвинувальний вирок залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову, задовольняє позов повністю, частково, відмовляє в його задоволенні чи залишає без розгляду, роз`яснюючи цивільному позивачеві право звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

На підставі статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ст.. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У судовому засіданні встановлено, що потерпілий ОСОБА_8 є рідним сином ОСОБА_7 , який отримав внаслідок даного ДТП тілесні ушкодження, однак до моменту розгляду справи у суді помер через інше захворювання. Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_8 посилається на те, що ним за особисті кошти здійснювалось придбання медичних препаратів під час лікування батька у лікувальному закладі, оскільки його батько був похилого віку та перебував у нього на утриманні. Однак, суд не погоджується із такими доводами потерпілого та відкидає їх, оскільки у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт перебування ОСОБА_7 на утриманні свого сина, як вбачається з копії паспортів, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 мешкали за різними адресами, інших доказів спільного проживання, якими могли бути акти про проживання чи інше, суду не надано. Крім того, потерпілим не доведено факт придбання медичних препаратів за власний кошт або відсутність у ОСОБА_7 особистих доходів, які унеможливили здійснення ним лікування за рахунок власних доходів, тому суд приходить до висновку про те, що цивільний позов в частині стягнення матеріальної шкоди на лікування ОСОБА_7 задоволенню не підлягає через недоведення факту здійснення витрат на лікування свого батька саме цивільним позивачем ОСОБА_8 , а не іншою особою.

При цьому суд зауважує, що згідно ст.. 1219 Цивільного Кодексу України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема п. 3 право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що правових підстав для стягнення матеріальної шкоди, яку зазнав ОСОБА_7 , на користь його сина ОСОБА_8 немає.

Вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. .

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Суд вважає доведеним, що внаслідок незаконних дій обвинуваченого ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_8 була спричинена моральна шкода, яка виразилась у тому, що в результаті дій обвинуваченого його батьку були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, внаслідок чого останній перебував у лікарні. Він хвилювався за стан його здоров`я та можливість повного видужання після отриманих травм, оскільки його батько був особою похилого віку. Тривалий час він відчував душевний дискомфорт від неможливості спілкування із батьком у домашніх умовах та вимушеного відвідування його у лікарні. Проїзжаючи повз місце ДТП, він згадує обставини того дня та його психологічний стан кожного разу погіршується.

За таких обставин, з врахуванням розумності, достатності та співмірності, суд находить вимоги потерпілого ОСОБА_8 щодо відшкодування моральної шкоди обґрунтованими та такими, що відповідають глибині душевних страждань, однак, вважає необхідним зменшити заявлену суму моральної шкоди та стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого суму відшкодування моральних страждань у розмірі 3000 грн.

Питання про речові докази вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді двох років обмеження волі без позбавлення права керування транспортним засобом.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнити від призначеного покарання, якщо він на протязі одного року випробувального терміну не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3
- повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну свого місця проживання, роботи;
- не виїзжати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції.
Випробувальний термін обчислювати з моменту проголошення вироку.
Контроль за поведінкою ОСОБА_3 покласти на орган виконання покарання за місцем проживання засудженого.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Речові докази:

- автомобіль «ГАЗ» р.н. НОМЕР_1 повернути власнику ОСОБА_9 .

Скасувати арешт на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 .

Вирок суду може бути оскаржений до Апеляційного суду Запорізької області через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя протягом 30 діб з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати у Жовтневому районному суді м. Запоріжжя копію цього вироку, подавши відповідну заяву.

Суддя: ОСОБА_1