Ухвала
іменем україни
12 липня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретаріОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2015 року у кримінальному провадженні № 0000171 щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого 18 липня 2014 року Рокитнянським районним судом Київської області за ч. 1 ст. 164 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, звільненого від його відбування на підставі ст. 75 КК з іспитовим строком 1 рік,

яке закрито за відсутністю в діянні складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 164 КК,
у с т а н о в и в:

За вироком Рокитнянського районного суду Київської області від 18 серпня 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 164 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків частково приєднано покарання за вироком цього ж суду від 18 липня 2014 року і визначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 1 місяць.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, будучи особою, раніше судимою за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК, злісно ухилявся від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання малолітньої дитини, що призвело до утворення заборгованості станом на 01 травня 2015 року в сумі 5937,50 грн.
Ухвалою апеляційного суду вирок місцевого суду скасовано, а кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 закрито за відсутністю в його діянні складу злочину.

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що суд безпідставно виправдав ОСОБА_6 в інкримінованому йому злочині. Прокурор зазначає, що ухвала не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки апеляційний суд не навів обґрунтованих мотивів, чому взяв до уваги одні докази, зокрема суперечливі показання потерпілої ОСОБА_7 та надані нею документи, і визнав недопустимими інші. Зазначає, що злісне ухилення від сплати коштів на утримання дітей утворює самостійний склад злочину, передбачений ст. 164 КК.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Статтею 438 КПК передбачено, що при вирішенні питання про наявність підстав для скасування судових рішень суд касаційної інстанції має керуватись статтями 412 414 цього Кодексу.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення щодо неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

За змістом ст. 373 КПК у разі, якщо стороною обвинувачення не доведено, що вчинено злочин, у якому обвинувачується особа, злочин вчинено обвинуваченим, або в діянні обвинуваченого є склад злочину, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

Відповідно до приписів ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, при цьому жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Апеляційний суд, допитавши у судовому засіданні засудженого та потерпілу, проаналізувавши матеріали справи, давши належну оцінку доказам, з точки зору їх належності, допустимості й достовірності, встановив, що висновок суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_6 ознак злочину, передбаченого ч. 2 ст. 164 КК, не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

В ухвалі апеляційного суду в повній відповідності до вимог ст. 419 КПК наведено мотиви, на яких ґрунтується висновок про відсутність у діянні ОСОБА_6 складу інкримінованого йому злочину, та зазначено аргументи, з яких судом відхилено доводи сторони обвинувачення.
Так апеляційний суд обґрунтовано визнав, що у даному випадку основним доказом відсутності у ОСОБА_6 прямого умислу на злісне ухилення від сплати аліментів є показання потерпілої, яка у судах першої та апеляційної інстанції підтвердила часткове періодичне отримання від нього коштів у рахунок сплати аліментів у період з липня 2014 року по травень 2015 року, а також те, що він виплатив їй встановлену рішенням суду суму коштів по 01 січня 2016 року.
Фактичних даних про те, що потерпіла ОСОБА_7 , будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК, надала завідомо неправдиві показання, як про це йдеться у скарзі прокурора, у матеріалах кримінального провадження не міститься.
Переконливих доводів щодо неправильного застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність у касаційній скарзі прокурора не наведено.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б вплинути на обґрунтованість і правильність судових рішень, не встановлено.

Керуючись статтями 433 436 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Ухвалу Апеляційного суду Апеляційного суду Київської області від 03 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3