Справа № 447/553/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/439/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:
Головуючого ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 15 березня 2016 року,
за участю прокурора: ОСОБА_8 ,
в с т а н о в и л а:
цією ухвалою засудженому ОСОБА_7 відмовлено в умовно-достроковому звільненні з місць позбавлення волі.
Не погоджуючись з даною ухвалою, адвокат ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та застосувати відносно нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог адвокат покликається на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
На його переконання, суд першої інстанції не дотримався вимог ст.107 КК України та рекомендацій Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» та не врахував те, що, відбуваючи покарання у Миколаївській виправній колонії № 50 з 04.11.2011 року, ОСОБА_7 отримав лише одне стягнення, а саме 21.02.2013 року, яке знято 21.08.2013 року. З того часу дисциплінарних порушень не допускав, п`ять разів заохочувався адміністрацією, що відображено в матеріалах справи.
Вказує на те, що засуджений ОСОБА_7 працевлаштований на виробництві у бригаду по виготовленню кованих виробів, до роботи відноситься сумлінно, завдання виконував вчасно та якісно, приймає участь у програмі диференційованого виховного впливу «Фізкультура і спорт», закінчив навчання у Держівському навчальному центрі № 110 за фахом «Слюсар», що, на його думку, свідчить про те, що Фрунза став на шлях виправлення.
Окрім цього, звертає увагу на те, що судом не враховано про вчинення ним злочину у віці 16 років, який піддався впливу дорослих осіб, і відбувши покарання у виправній установі майже 10 років, заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування такого.
Заслухавши доповідача, думку прокурора, який вважає рішення суду першої інстанції законним та просить апеляційну скаргу відхили, а оскаржувану ухвалу залишити без змін, перевіривши матеріали подання та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що така не підлягає до задоволення.
Приймаючи рішення про відмову в умовно-достроковому звільненні засудженого ОСОБА_7 , суд першої інстанції обґрунтував свій висновок тим, що останній неодноразово як заохочувався, так і піддавався стягненням, з 12.12.2011 року по 23.12.2014 року перебував на обліку як особа схильна до правопорушень, а також врахував рішення адміністративної комісії Миколаївської ВК № 50 від 07.05.2013 року, згідно з яким ОСОБА_9 не заслужив на перевід до дільниці соціальної реабілітації на підставі ст.101 КВК України.
Відповідно до вимог ч.2 ст. 107 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване до засуджених за злочин, вчинений у віці до вісімнадцяти років, після фактичного відбуття не менше двох третин строку покарання у виді позбавлення волі, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі і була умовно-достроково звільнена від відбування покарання, але до закінчення невідбутої частини покарання та до досягнення вісімнадцятирічного віку знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі.
Згідно з п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26 квітня 2002 року № 2, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою, ставленням до праці та навчання довів своє виправлення (ч. 2 ст. 107 КК)
Згідно з аналізом змісту статті 107 КК України, умовно-дострокове звільнення засуджених від відбування покарання після фактичного відбуття певної частини строку покарання є правом, а не обов`язком суду.
З матеріалів подання вбачається, що ОСОБА_7 засуджений вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 26 лютого 2007 року за вчинення злочинів, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, 70 КК України на 13 років позбавлення волі.
За час відбування покарання протягом 2006-2013 років п`ять разів притягувався до дисциплінарної відповідальності за порушення встановленого порядку відбування такого та мав стягнення, які погашені, так і протягом 2014-2015 років п`ять разів заохочувався за зразкову поведінку та ставлення до робіт.
У Миколаївську виправну колонію № 50 засуджений ОСОБА_7 прибув 04.11.2011 року. Був працевлаштований на виробництві у бригаду по виготовленню кованих виробів.
Перебуваючи у Миколаївській виправній колонії приймав участь у програмі диференційованого виховного впливу «Фізкультура і спорт», закінчив навчання у Держівському навчальному центрі № 110 за фахом «Слюсар».
На переконання апеляційного суду, відмовляючи у задоволенні подання про звільнення від подальшого відбування покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції, всебічно та повно вивчив дані про особу засудженого, його поведінку за весь час відбування покарання та зробив вірний висновок про відсутність переконливих доказів, які б свідчили про доведеність виправлення засудженого за вчинення особливо тяжких злочинів та відсутність передбачених законом підстав для його умовно-дострокового звільнення від відбування такого.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а наведені апелянтом обставини як на обґрунтування необхідності умовно-дострокового звільнення ОСОБА_7 , в тому числі вчинення засудженим злочину у 16-річному віці, не можуть вважатися безумовною підставою для застосування такого, відтак доводи апеляційної скарги не підлягають до задоволення.
Порушень норм чинного кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали районного суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, й підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:
ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 15 березня 2016 року, якою засудженому ОСОБА_7 відмовлено в умовно-достроковому звільненні з місць позбавлення волі, залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах - без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4