Справа № 139/887/16-к

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2016 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Муровані Курилівці клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Попівці Барського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, непрацюючого, не одруженого, інвалід дитинства, -
який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, -
за участю сторін провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілого ОСОБА_4 ,
особи, відносно якої вирішується питання про застосування примусових засодів медичного характеру ОСОБА_2 ,
законного представника ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_7
28 вересня 2016 року до суду направлено клопотання слідчого Мурованокуриловецького ВП Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_8 , погоджене старшим прокурором групи прокурорів, які здійснюють повноваження прокурорів у кримінальному провадженні, ОСОБА_3 , про застосування примусових заходів медичного характеру відносно підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, ОСОБА_2 .
Зокрема, ОСОБА_2 підозрюється в тому, що 27 квітня 2016 року близько 13-ої години він, перебуваючи на території власного домоволодіння в АДРЕСА_1 , умисно наніс один удар ножем в область спини ОСОБА_4 .
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи за № 215/63 від 19 липня 2016 року, у ОСОБА_4 мало місце тілесне ушкодження у виді рани правої половини грудної клітини, яка проникає в плевральну порожнину із пневмогемотораксом, яке належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечне для життя в момент заподіяння.
У судовому засіданні особа, відносно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, свою вину у вчиненому визнав. Заявив, що розуміє, в чому його обвинувачують, але на підставі ст. 63 Конституції України відмовився давати показання.
На запитання головуючої після дослідження письмових доказів у справі заявив, що ножове поранення брату наніс через те, що той його образив словами і вдарив, але потім пошкодував про вчинене.
Потерпілий ОСОБА_4 суду пояснив, що з народження проживає разом із мамою і старшим братом. В день, коли брат наніс йому ножове поранення, він прийшов додому на обід у стані алкогольного сп`яніння і зажадав від ОСОБА_9 , аби той приготував йому їсти. Поки ОСОБА_9 готував обід, він почав прискіпуватися до нього, ображати, а також вдарив кулаком. В момент, коли він відвернувся до дверей, почув удар в спину, в очах потемніло, і наступні події він пам`ятає уже в лікарні. Виявилося, що ОСОБА_9 вдарив його у спину ножем. Він не має ніяких претензій до брата і вважає, що він не є розумово відсталим і не потребує у зв`язку з цим лікування.
Допитана судом законний представник особи, щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_5 пояснила: Вона постійно проживає у с. Лучинець із своїми двома синами. У день тієї події вона була дома, але не в будинку, а на вулиці займалася пранням. Коли почула, що зойкнув ОСОБА_10 , підбігла до нього, побачила ножове поранення і викликала місцевого фельдшера. ОСОБА_9 налякала, що він вбив брата, а тому той побіг з дому. Лікар закрив рану і викликав швидку допомогу.
Щодо психічної хвороби ОСОБА_2 , ОСОБА_5 заперечила наявність у нього психічних розладів здоров`я і пояснила, що його без її відому на один навчальний рік помістили до школи-інтернат у с. Котюжани для розумово відсталих дітей. Тоді ж, можливо, його й поставили на облік у лікаря-психіатра, оскільки вона ніколи із сином не зверталися до такого лікаря, а лікарі ніколи не обстежували ОСОБА_9 аж до моменту, коли його помістили у психіатричну лікарню після скоєного.
На ствердження, що злочин мав місце, стороною обвинувачення суду подано друкований текст медичної картки стаціонарного хворого № 1021 на ім`я ОСОБА_4 (а.с. 31), висновок судово-медичного експерта № 215/63 (а.с. 32) із описом тілесного ушкодження та визначенням ступеня його тяжкості.
На ствердження обставини, що ОСОБА_2 вчинив цей злочин у стані неосудності, стороною обвинувачення суду надано висновок стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 127 (а.с. 34-37).
Оцінюючи докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що в клопотанні належить відмовити, а кримінальне провадження закрити, оскільки неосудність особи на момент вчинення злочину не була встановлена.
Як слідує із положень ст. 513 КПК України, під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує, зокрема, такі питання:
- чи мало місце суспільно небезпечне діяння;
- чи вчинено це суспільно небезпечне діяння особою;
- чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння у стані неосудності;
- чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.
Судом зізнанням ОСОБА_11 , показаннями потерпілого та законного представника, висновком судово-медичного експерта № 215/63 встановлено, що біля 13-ої години 27 квітня 2016 року в домоволодінні по АДРЕСА_1 було скоєно злочин проти здоров`я та життя ОСОБА_4 .
Крім того, цими ж доказами доведено, що саме ОСОБА_2 наніс ОСОБА_4 удар ножем в праву частину спини, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння.
Як на доказ обгрунтовності заявленого клопотання та обставини, що злочин вчинено ОСОБА_2 у стані неосудності, прокурор у судовому засіданні посилався на інформацію головного лікаря Мурованокуриловецької ЛПЛ № 678 від 05 травня 2016 року (а.с. 25) та на висновок судово-психіатричної експертизи від 15 вересня 2016 року (а.с. 34-37).
Згідно цього висновку ОСОБА_2 в період вчинення кримінального правопорушення не міг повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, продовжує страждати на психічне захворювання, що позбавляє можливості повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді примусового лікування у психіатричній лікарні із посиленим режимом нагляду.
Згідно норм Кримінального Закону примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.
Відповідно до ст. 93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.
Так, згідно позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Пленуму ВСУ від 03 червня 2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів.
Сторона обвинувачення у судовому засіданні ствердила, що судово-психіатричну експертизу було проведено на підставі постанови слідчого та заяви матері ОСОБА_2 (а.с. 33) без ухвали слідчого судді.
Конституційний Суд України у рішенні № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому кримінальним процесуальним кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 84 КПК України). Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Зокрема, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених Законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності.
Прокурор у своїй репліці наголосив, що судово-психіатрична експертиза була проведена на підставі ч. 1 ст. 509 КПК України і у слідчого не було необхідності в отриманні ухвали слідчого судді.
Однак, ч. 1 ст. 509 КПК України лише зобов`язує слідчого, прокурора залучити експерта для проведення психіатричної експертизи, якщо під час досудового розслідування будуть встановлені обставини, які дають підстави вважати, що особа під час скоєння злочину могла бути у стані неосудності.
Процедура проведення стаціонарної психіатричної експертизи, у разі необхідності здійснення тривалого спостереження та дослідження особи, передбачена ч. 2 ст. 509 КПК України, а також ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу».
Зокрема, питання про направлення особи до медичного закладу для проведення психіатричної експертизи вирішується під час досудового розслідування - ухвалою слідчого судді за клопотанням сторони кримінального провадження в порядку, передбаченому для подання та розгляду клопотань щодо обрання запобіжного заходу, а під час судового провадження - ухвалою суду.
Посилання сторони обвинувачення на обставину, що психіатр отримав згоду матері ОСОБА_2 на його поміщення до психіатричного закладу для проведення судово-психіатричної експертизи, не ґрунтується на вимогах закону.
Так, відповідно до ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа госпіталізується до психіатричного закладу добровільно на її прохання або за її усвідомленою згодою.
А ні прохання ОСОБА_2 , а ні його усвідомленої (за наявності у слідчого сумніву в осудності) згоди стороною обвинувачення суду не надано. Згода матері ОСОБА_2 на проведення судово-психіатричної експертизи не може бути такою згодою, оскільки відсутні докази про визнання ОСОБА_2 недієздатним.
Крім того, відповідно до ч. 3 цієї статті Закону, особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України. А Кримінальним процесуальним законодавством передбачено обов`язковість ухвали слідчого судді про направлення особи до медичного закладу та проведення психіатричної експертизи.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження та слідує із висновку судово-психіатричного експерта, судово-психіатрична експертиза підозрюваного була проведена органом досудового розслідування без ухвали слідчого судді.
Пункт 1 ч. 2 ст. 87 КПК України зобов`язує суд визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.
За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність визнання недопустимим доказом висновок судово-психіатричної експертизи № 127 від 15 вересня 2016 року.
Частиною 5 ст. 513 КПК України передбачено, що кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру може бути закрито судом, якщо неосудність особи на момент вчинення суспільно небезпечного діяння не була встановлена. У такому разі після закриття судом кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру прокурор повинен розпочати кримінальне провадження в загальному порядку.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 19, 93, 94 КК України, ст.ст. 84, 85, 87, 395, 504, 509, 512, 513 КПК України, постановою Пленуму ВСУ від 03 червня 2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», рішенням Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, суд,
У Х В А Л И В:
Відмовити в застосуванні примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_2 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
Кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_2 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, закрити.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку через Мурованокуриловецький районний суд до апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: _____________