Справа № 466/2251/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/552/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 16.03.2016 року, -

в с т а н о в и л а :
Цим вироком затверджено угоду про примирення між потерпілими та обвинуваченим від 16.03.2016 року, укладену між потерпілими ОСОБА_9 , ОСОБА_10 з одного боку, та обвинуваченим у кримінальному провадженні ОСОБА_7 з іншого боку, на підставі ст.ст. 468, 469, 471 КПК України.
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, з вищою освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше не судимого, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ,
визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 296 КК України, та призначено йому покарання:
за ч. 1 ст. 122 КК України обмеження волі строком на 1 /один/ рік 10 /десять/ днів.
за ч. 1 ст. 296 КК України обмеження волі строком на 1 /один/ рік.
У відповідності до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 1 /одного/ року 10 /десяти/ днів обмеження волі.
У відповідності до ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 /одного/ року іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.
У відповідності до ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої системи, періодично з`являтися для реєстрації до органів кримінально-виконавчої системи та повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання, роботи.

Міра запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 не обиралась.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 19 лютого 2016 року, близько 20 год. 30 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, діючи протиправно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ігноруючи елементарні норми поведінки, які склалися у суспільстві, знаходячись по вул. Клепарівській, 1 у м. Львові, безпричинно ногою розбив ліве бокове скло автомобіля марки «ВАЗ 2109», д.н.з НОМЕР_1 , який належить потерпілій ОСОБА_9 . На момент вказаних подій у транспортному засобі перебувала остання та потерпілий ОСОБА_10 . Вказаними діями обвинувачений заподіяв матеріальні збитки ОСОБА_9 в сумі 1000 грн. Потерпілому ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 363 від 20.02.2016 року, було спричинено садно-подряпину, яка утворилась від уламка розбитого скла і відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_11 , того ж дня, близько 20 год. 35 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та знаходячись на вул. Шевченка, 14 в м. Львові, діючи з хуліганських мотивів, наніс ногою удар потерпілому ОСОБА_10 в ліву руку, чим, згідно висновку судово-медичної експертизи № 363 від 20.02.2016 року, спричинив перелом головки 5-ї п`ястної кисті, який міг виникнути 19.02.2016 року та відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я.

Не погоджуючись з таким вироком суду першої інстанції, заступник прокурора Львівської області ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 16.03.2016 року скасувати, а кримінальне провадження направити до суду першої інстанції для проведення судового провадження в загальному порядку.
В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що суд затвердив угоду у кримінальному провадженні, в якому така угода затверджена не могла бути.
При цьому, вказує, що місцевий суд не врахував положення п. 19 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 13 від 11.12.2015 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», де вказано, що, приймаючи рішення щодо затвердження укладеної між сторонами у кримінальному провадженні угоди, суд має враховувати, що у кримінальних правопорушеннях, де основним безпосереднім об`єктом виступають публічні інтереси, а спричинена конкретним фізичним та юридичним особам шкода є лише проявом посягання на основний об`єкт, укладення угоди про примирення не допускається. Стверджує, що затвердження таких угод не допускається, зокрема, у справах про злочини, передбачені в тому числі розділом ХІІ «Злочини проти громадського порядку та моральності».
Вважає, що дане порушення вимог кримінального процесуального закону є істотним порушенням, що є підставою для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали справи № 466/2251/16-к, заслухавши суддю доповідача, позицію прокурора та обвинуваченого щодо поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Розгляд справи проводиться у відсутності потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які не з`явилися в судове засідання, хоча були належним чином повідомлені про дату та час судового розгляду.
У відповідності до вимог п. 3 ч. 3 ст. 394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим може бути оскаржений в апеляційному порядку прокурором виключно з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно з ч. 3 ст. 469 КПК України угода не може бути укладена. Тобто, прокурор має право оскаржити вирок, винесений на підставі угоди про примирення лише у випадку, якщо відповідно до закону угода про примирення не могла бути укладена. Це стосується кримінальних проваджень про тяжкі та особливо тяжкі злочини.
Разом з тим, важливим є те, що підставою укладення угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим виступає факт примирення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, з потерпілою особою. При цьому, примирення є правом потерпілого і ніякими способами він не може бути примушений до його досягнення та укладення відповідної угоди про примирення.
Дослідивши матеріали справи та, зокрема, угоду про примирення від 16 березня 2016 року між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , колегія суддів вважає, що така угода була укладена у випадку, коли її укладення могло мати місце.
Зокрема, кримінальні правопорушення, що інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_7 стосуються саме приватних інтересів потерпілих, оскільки носять особистий та майновий характер у відношенні до потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
При цьому, кримінальні правопорушення належать до категорії злочинів невеликої та середньої тяжкості.
У відповідності до ч. 3 ст. 469 КПК України угода про примирення між потерпілим та обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, що вказує на дотримання в цій частині вимог закону.
Окрім цього, ОСОБА_7 визнав свою вину повністю та відшкодував завдані ним збитки в повному обсязі.
Зрештою вбачається, що в даній ситуації наявна обопільна згода на примирення обвинуваченого та потерпілих, що, у свою чергу, припускає остаточне вирішення виниклого кримінально-правового конфлікту, внаслідок якої сторони конфлікту змінюють своє внутрішнє психологічне ставлення до злочину та один одного.
Кримінальне провадження у формі приватного обвинуваченням визначається засадою диспозитивності та може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, проти прав, свобод та законних інтересів якого вчинене кримінальне правопорушення.
На переконання колегії суддів, протиправні дії, які вчинив обвинувачений ОСОБА_7 , не мають особливого громадського значення, а є винятковим випадком, що свідчить про наявність правових умов, за яких може бути укладена угода про примирення. При цьому, твердження прокурора про те, що затвердження угод про примирення не допускається, зокрема, у справах про злочини, передбачені розділом ХІІ «Злочини проти громадського порядку та моральності» є неточними, оскільки згідно глави 36 КПК України така можливість вбачається.
Таким чином, у відповідності до вимог п. 3 ч. 3 ст. 394 КПК України, на переконання колегії суддів апеляційного суду у прокурора відсутні підстави для оскарження вироку суду на підставі угоди про примирення між потерпілими і обвинуваченим.
Враховуючи наведене, колегія судів вважає, що за таких підстав апеляційне провадження слід закрити.
Керуючись ст. 392, 394, 399, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
у х в а л и л а :
Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 16 березня 2016 року щодо ОСОБА_7 .

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4