Справа № 152/1168/16-к

У Х В А Л А
22 вересня 2016 року м. Шаргород
Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
провівши відкрите підготовче судове засідання у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України,
Прокурор ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду, посилаючись на те, що під час досудового розслідування були дотримані усі вимоги КПК України, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акта не вбачається.
Потерпілий ОСОБА_6 у підготовче судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце підготовчого судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 у підготовчому судовому засіданні просили суд повернути обвинувальний акт прокурору, посилаючись на те, що він не відповідає вимогам закону, оскільки обвинувачення, висунуте ОСОБА_4 , є незрозумілим і неконкретизованим.
Суд, з`ясувавши в учасників судового провадження їх думку щодо можливості призначення судового розгляду, не вдаючись до оцінки доказів, а лише дослідивши зміст обвинувального акта та доданого до нього реєстру матеріалів досудового розслідування, вирішуючи питання призначення цього кримінального провадження до судового розгляду, виходить із такого.
Пунктом 3 ч. 3 ст. 314 КПК України встановлено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.
Згідно із пунктом 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення.
Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).
Із обвинувального акта вбачається, зокрема, що ОСОБА_4 , з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на заволодіння чужими коштами, для задовлення власних потреб, у березні 2016 року, запропонував ОСОБА_7 займатись купівлею та реалізацією злакових культур, як посередник.
У подальшому, ОСОБА_4 створив у всесвітній мережі інтернет на веб сайті оголошення про можливість реалізації сої, після чого з ОСОБА_4 зв`язався ОСОБА_6 , з яким вони домовились про поставку 40 тон сої, вартістю 250 доларів США за 1 тону зі складів жителів села Калитинка Шаргородського району Вінницької області.
25 березня 2016 року, ОСОБА_4 , заздалегідь не маючи наміру на виконання взятих на себе зобов`язань щодо реалізації сої, діючи умисно, передав ОСОБА_7 несправжні кошти національної валюти України та домовився про зустріч у селі Калитинка ОСОБА_7 зі ОСОБА_6 для реалізації сої.
Цього ж дня, біля 20 години, ОСОБА_7 , на прохання ОСОБА_4 , пред`явив ОСОБА_6 наявність сої, навантажену на два приватні вантажні автомобіля «Камаз», ОСОБА_6 передав ОСОБА_7 кошти в сумі 10 100 доларів США за сою вагою 40 тон. У подальшому, ОСОБА_4 на автомобілі «Шевроле Круз» з невстановленим реєстраційним номером під`їхав до ОСОБА_7 і останній передав ОСОБА_4 кошти в сумі 10 100 доларів США, які станом на 25 березня 2016 року були еквівалентні 263 310,35 грн, якими ОСОБА_4 заволодів та розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому матеріальну шкоду у великому розмірі.
Отже, із наведеного вище вбачається, що висунуте ОСОБА_4 обвинувачення є не конкретним, оскільки у обвинувальному акті не зазначено, чи відомо було ОСОБА_7 про мету ОСОБА_4 , спрямовану начебто на заволодіння чужими коштами.
Не зазначено також, які конкретні дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 3 ст. 190 КК України.
Обвинувальний акт не містить вказівки на те, коли конкретно ОСОБА_4 вчинив злочин, місце та спосіб вчинення злочину.
Із обвинувального акта також вбачається, що потерпілому ОСОБА_6 були пред`явлені дві вантажівки із соєю, проте на вказано, що це за транспортні засоби, яким чином вони опинились у селі Калитинка та кому належала завантажена у них соя, і чому її не було передано потерпілому.
Окрім того, згідно з пунктом 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Частина 3 ст. 190 КК України передбачає відповідальність за заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство) у великих розмірах.
У той же час, у обвинувальному акті не зазначено правову кваліфікацію дій обвинуваченого, оскільки не вказано, яким чином ОСОБА_4 вчинив шахрайство, шляхом обману чи зловживання довірою?
Частиною 1 ст. 337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в його межах, крім випадків, передбачених цією статтею.
Відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК у разі визнання особи виправданою або винуватою в мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів, статті відповідного закону, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Частиною 2 ст. 8 та частиною 5 ст. 9 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» пункту 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії» №9783/82, пункт 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», пункт 52).
Отже, на переконання суду, обвинувачення, висунуте ОСОБА_4 є неконкретним, а сам обвинувальний акт не містить правової кваліфікації дій обвинуваченого, що позбавляє останнього права на захист та свідчить про невідповідність обвинувального акта вимогам пункту 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.
Окрім того, пунктом 1 ч. 4 ст. 291 КПК України передбачено, що до обвинувального акта додається реєстр матеріалів досудового розслідування.
Частинами 1 та 4 ст. 110 КПК України встановлено, що процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.
Отже, із зазначеного вище вбачається, що обвинувальний акт є одним із видів процесуального рішення.
Статтею 109 КПК України встановлено, що реєстр матеріалів досудового розслідування складається слідчим або прокурором і надсилається до суду разом з обвинувальним актом.
Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити:
1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення;
2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування;
3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.
Водночас, всупереч ч. 1, пункту 2 ч. 2 ст. 109 та частинам 1 та 4 ст. 110 КПК України, реєстр матеріалів досудового розслідування цього кримінального провадження не містить реквізитів такого процесуального рішення як обвинувальний акт.
Суд також зауважує, що як вбачається із ІІІ розділу реєстру матеріалів досудового розслідування, доданого до обвинувального акта, під час проведення досудового розслідування ухвалами слідчих суддів надавався дозвіл на затримання з метою приводу ОСОБА_4 та застосовувався запобіжний захід у вигляді домашнього арешту підозрюваного ОСОБА_4 .
Проте, всупереч пункту 3 ч. 2 ст. 109 КПК України, в реєстрі матеріалів досудового розслідування, доданому до обвинувального акта у цьому кримінальному провадженні, не зазначено строку застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
За таких обставин, суд вважає, що обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, не відповідає вимогам КПК України і, оскільки суд у подальшому пов`язаний з інформацією, викладеною у цьому документі, необхідною як для призначення і проведення підготовчого судового засідання, так і подальшого судового розгляду, обвинувальний актслід повернути прокурору для усунення наведених вище недоліків.
Керуючись статтями 314, 369-372 КПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суду Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1