Ухвала іменем україни

10 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
секретаря ОСОБА_6
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000211, за касаційними скаргами засудженої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_9 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2015 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та мешканку АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

в с т а н о в и л а:

вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2015 року визнано винуватою ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 191 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків строком на 3 роки й конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженої.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2015 року вирок районного суду щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 та засуджена ставлять питання про скасування вироку та ухвали суду. Засуджена посилається на те, що пред`явлене обвинувачення є неконкретним, порушує її право на захист. Просить закрити кримінальне провадження у зв`язку із недоведеністю її винуватості. Захисник, підтримуючи позицію засудженої, вказує, що під час судового розгляду не встановлено об`єктивну сторону таких окремих складів злочину як розтрата й привласнення. Окрім того, при визначенні відшкодувань заподіяних збитків суд допустився помилок при проведенні розрахунків. На ці обставини посилалася засуджена в апеляційній скарзі, доводи якої судом апеляційної інстанції належним чином не розглянуті. Апеляційний суд у своєму рішенні обмежився лише переліком доказів, які наведені у вироку, у зв`язку з чим ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Захисник вважає, що рішення суду підлягають скасуванню із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Потерпілий ОСОБА_9 у касаційній скарзі не погоджується із кваліфікацією дій засудженої, просить перекваліфікувати злочин з ч. 5 ст. 191 КК України на ч. 4 ст. 190 КК України, посилаючись на те, що засуджена не виконувала функції службової особи. Вважає, що суд апеляційної інстанції не розглянув доводи його апеляційної скарги в частині вирішення цивільного позову. Зокрема, ним ставилося питання про стягнення з ОСОБА_10 3 % річних від простроченої суми боргу у розмірі 20 791,26 грн. та інфляційних втрат на суму боргу в розмірі 189 425 грн. Суд, розглядаючи його скаргу, не дав на неї відповіді та обмежив його право на вирішення цивільного позову в порядку кримінального судочинства. Просить змінити судові рішення в частині кваліфікації дій засудженої, задовольнити вимоги його цивільного позову.
Інші потерпілі в кримінальному провадженні направили до суду заперечення на касаційні скарги, у яких вважають рішення суду законними та обґрунтованими, та такими, що скасуванню не підлягають.
ОСОБА_7 засуджено за те, що вона, як посадова особа, керівник кредитної спілки, привласнила та розтратила чуже майно в особливо великих розмірах за наступних обставин.
З метою привласнення грошових коштів мешканців м. Запоріжжя, які виявили бажання стати членами кредитної спілки, засуджена в липні 2000 року внесла завідомо неправдиві відомості до офіційних документів, які були необхідні для державної реєстрації кредитної спілки.
Після реєстрації ОСОБА_7 зайняла посаду голови правління ЖКС «Ти не один» та привласнила собі функції органу правління, кредитного комітету в кредитній спілці.
У період з 2001- 2004 роки засуджена прийняла від членів кредитної спілки в якості основних і додаткових внесків грошові кошти на загальну суму 1 080 811,30 грн.
У розпорядженні ОСОБА_7 знаходився залишок коштів у сумі 285 264,36 грн., який засуджена привласнила і розтратила на свій розсуд на невстановлені в ході досудового слідства потреби. Своїми діями засуджена заподіяла збиток потерпілим у розмірі, що в 600 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину і є особливо великим розміром.
Заслухавши доповідь судді, захисника, котрий підтримав касаційні скарги, прокурора, який вважав, що скарги задоволенню, а судові рішення скасуванню не підлягають, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Зокрема, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Згідно ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Цих вимог апеляційним судом не дотримано.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 було кваліфіковано за ч. 5 ст. 191 КК України як привласнення і розтрата чужого майна, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем в особливо великих розмірах.

Як убачається з матеріалів справи на вирок суду було подано апеляційні скарги засудженою та потерпілим ОСОБА_9 .

Засуджена посилалася на те, що матеріалами кримінального провадження не доведено її винуватість. Зокрема, пред`явлене їй обвинувачення є неконкретним, оскільки не встановлено яку саме суму грошових коштів вона привласнила, а яку розтратила. Не розкрито об`єктивну сторону цих злочинів. Суд першої інстанції допустився арифметичних помилок при розрахунках.

Потерпілий не погоджувався із кваліфікацією дій засудженої, вважав, оскільки ОСОБА_7 не була службовою особою, дії засудженої належить перекваліфікувати з ч. 5 ст. 191 на ч. 4 ст. 190 КК України. Посилався на те, що кредитна спілка була створена неправомірно, на підставі завідомо неправдивих документів. Потерпілим ставилося питання про стягнення з ОСОБА_7 3 % річних від прострочення суми боргу та інфляційні втрати.

Залишаючи апеляційні скарги засудженої та потерпілого без задоволення, апеляційний суд в ухвалі не навів мотивів прийнятого рішення, зокрема, щодо твердження потерпілого ОСОБА_9 про неправильну кваліфікацію дій засудженої.

Не спростовано апеляційним судом і доводів засудженої щодо неконкретного обвинувачення, що може порушувати її право на захист, та помилки в розрахунках які допущено у вироку.

Наведене є істотним порушенням апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону.

За змістом ст. 438 КПК України істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону є підставами для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, ухвала апеляційного суду не може вважатися законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню з призначенням справи до нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

При новому судовому розгляді необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, дати повну відповідь на доводи апеляційних скарг засудженої та потерпілого, ухвалити рішення, яке відповідає вимогам кримінального і кримінального процесуального закону.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги потерпілого апеляційному суду належить взяти до уваги положення ст. 128 КПК України та ст. 625 ЦК України, відповідно до яких питання про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також процентів річних від простроченої суми є способом захисту майнового права кредитора у зв`язку із обезціненням коштів, а не шкодою, яка завдана кримінальним правопорушенням.

Також належить перевірити інші твердження касаційних скарг потерпілого ОСОБА_9 , засудженої та захисника ОСОБА_8 , які є аналогічними доводам апеляційних скарг.

Керуючись ст. ст. 433- 439 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Касаційні скарги засудженої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати.

Призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_1