Дата документу Справа № 332/2007/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/1523/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2016 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 03 серпня 2016 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 ,

визнано винним і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винним і засуджено за те, що він 06 квітня 2016 року приблизно о 08 годині 00 хвилин, маючи умисел на протиправне заподіяння смерті іншій людині, знаходячись у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , діючи умисно, на ґрунті раптово виниклого конфлікту з дружиною ОСОБА_7 наніс останній один удар кухонним ножем в життєво-важливий орган, а саме в ліву частину грудної клітини в область серця, чим спричинив останній проникаюче поранення грудної клітини зліва з пошкодженням міжреберних судин, нижньої частки лівої легені і жирового сережку серця, зі скупченням крові в лівій плевральній порожнині, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент спричинення. Тим самим, ОСОБА_9 намагався вчинити умисне вбивство ОСОБА_7 . При цьому ОСОБА_9 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки внаслідок надання потерпілій першої медичної допомоги ОСОБА_7 залишилась живою.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК, як закінчений замах на вчинення вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині. Йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення, запобіжний захід, речові докази. Розглянуто і прийнято рішення за поданим цивільним позовом у справі.

В апеляційній скарзі обвинувачений, не погоджуючись із вироком суду, посилався на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що, в свою чергу, зумовило неправильну правову кваліфікацію його дій і, відповідно, призначення занадто суворого покарання, яке не відповідає обставинам справи і його особі. А тому ОСОБА_9 просив вирок суду змінити, перекваліфікувавши його дії з ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК на ч.1 ст.121 КК і призначити мінімально можливий розмір покарання за даною нормою закону.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого і його захисника, які повністю підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги; вивчивши позицію прокурора і потерпілої, які не погодились з доводами та вимогами апеляції і вважали за необхідне залишити апеляцію без задоволення, а вирок суду без змін; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляція не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Сам по собі факт нанесення потерпілій обвинуваченим зазначених в оскаржуваному вироку тілесних ушкоджень ОСОБА_9 не заперечується. Його доводи зведено до того, що замах на умисне вбивство не може вчинятись із непрямим умислом. Обов`язковою ознакою прямого умислу на вбивство особи є бажання винної особи спричинити смерть потерпілого, а не свідомо допускати її настання. ОСОБА_9 зазначав, що і протягом досудового розслідування, і протягом судового розгляду він наголошував на тому, що не мав бажання вбити потерпілу. Якби він мав на меті саме вбивство ОСОБА_7 , то він би це зробив, оскільки йому для цього на момент зазначених подій нічого не перешкоджало.

Проте з такими доводами і запереченнями ОСОБА_9 погодитись не можна. Всі встановлені оскаржуваним вироком суду події явно свідчать, що ОСОБА_9 мав намір саме позбавити життя потерпілу ОСОБА_7 , а не свідомо допускав настання її смерті.

Відповідно до частини першої статті 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Згідно з частиною другою статті 24 КК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Верховний Суд України у своїх рішеннях (№ 5-32кс12 від 31 січня 2012 року, № 5-26кс13 від 4 липня 2013 року, № 5-46кс13 від 14 листопада 2013 року, № 5-10кс14 від 26 червня 2014 року, № 5-12кс14 від 15 травня 2014 року) неодноразово звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Ціль досягнення суспільно небезпечного результату - це конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, у тому числі й замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла й вчиняти замах на їх досягнення.

Відповідно до положень пунктів 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» при відмежуванні умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, - умисел є прямим, а якщо не бажає, але свідомо припускає їх настання, - умисел є непрямим. Вирішуючи питання про те, з яким (прямим чи непрямим) умислом діяв винуватий, тобто для з`ясування змісту і спрямованості умислу, необхідно зважати на сукупність всіх обставин учиненого діяння і враховувати не тільки поведінку винуватого до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, кількість, характер і локалізацію поранень (поранення життєво важливих органів), заподіяних потерпілому, причини припинення злочинних дій, а й спосіб учинення злочину, засоби і знаряддя злочину. При цьому якщо винна особа відмовилась від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до частини другої статті 15 КК, як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.

Про наявність прямого умислу можуть свідчити, зокрема, конкретні дії винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого і не призвели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що характер, спосіб, послідовність дій, вчинених обвинуваченим щодо потерпілої, вказували на бажання ОСОБА_9 вчинити саме вбивство з прямим умислом. Про це свідчать такі обставини:

-нанесення двох ударів ножем в життєво важливу частину тіла (тулуб потерпілої). Один з ударів було спрямовано в серце, із силою, яка виявилась достатньою навіть для пробиття наскрізь легені потерпілої. Одразу було нанесено ножем другий удар меншої сили, який не спричинив проникаючого поранення. Потерпіла була без будь-якої зброї чи засобів захисту;

-потерпіла чинила опір своїми руками, в результаті чого нею було отримано третє порання у виді порізу ліктьового суглобу;

-обвинувачений перешкодив потерпілій в її першій спробі покинути квартиру одразу після отриманих поранень, заштовхавши її до кімнати подалі від вхідних дверей;

-перед безпосереднім нанесенням ударів ножем обвинувачений звернувся до потерпілої із фразою «ти мене прирекла», а в ході конфлікту, що продовжився після нанесення ножових поранень, в кімнаті пригрозив «живою ти (потерпіла) не вийдеш»;

-після того, як потерпіла з другої спроби змогла таки вибігти з квартири на сходовий майданчик під`їзду із закликами до сусідів про допомогу, обвинувачений погнався за нею із ножем в руках і намагався її затягнути назад до квартири, при цьому замахуючись ножем на потерпілу;

-наздогнавши потерпілу, обвинувачений наполегливо намагався затягти ОСОБА_7 знову до квартири з метою приховування викриття своїх злочинних дій сторонніми особами. Для цього свій ніж, що був у його руках, взяв до своїх зубів з метою полегшення виконання такого завдання не однією вільною рукою, а двома руками. Проте, це дало змогу потерпілій вихопити ножа з рота обвинуваченого і кинути його до низу на перший поверх, тим самим остаточно позбавивши ОСОБА_9 довести свій намір до кінця. Штовханина між потерпілою і обвинуваченим тривала близько 10 секунд, при цьому обвинувачений не послаблював свого напору;

-свої протиправні дії ОСОБА_9 припинив лише після того, як усвідомив, що з`явились свідки його злочинних дій, почувши вимогу сусідки ( ОСОБА_10 ) припинити такі дії, а також проти своєї волі позбувшись ножа, що впав на перший поверх під`їзду;

-обвинувачений, достеменно усвідомлюючи, що ним було завдано удар ножем потерпілій, що є вкрай небезпечним для її життя, не вчинив жодних спроб надати їй медичну допомогу, викликати лікарів, тощо;

-перебуваючи на сходовому майданчику біля квартири, обвинувачений не намагався заспокоїти потерпілу, вибачитися перед нею, виказати свій жаль і повідомити про ненавмисність ним скоєного, тощо. Жодні наступні події у справі і дії ОСОБА_9 не вказували на відсутність у нього наміру на позбавлення життя потерпілої.

Таким чином, зважаючи на сукупність всіх вищенаведених обставин учиненого діяння і враховуючи зазначену поведінку винуватого під час і після злочину, його взаємини з потерпілою, з якою він перебував на стадії розлучення, проте продовжував відчувати щодо неї почуття ревнощів, вчинив з нею перед замахом конфлікт; приймаючи до уваги кількість, характер і локалізацію поранень, заподіяних потерпілій (два ножових поранення, одне з яких проникаюче в життєво важливий орган), причини припинення злочинних дій (лише коли почув, що його злочинні дії помічено і потерпіла втекла), спосіб учинення злочину (два удари) і знаряддя злочину (гострий ніж), судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що діяння ОСОБА_9 належить кваліфікувати відповідно до частини другої статті 15 КК, як закінчений замах на умисне вбивство.

Обвинувачений, наносячи удар потерпілій ножем, перебував у безпосередній близькості до неї, а тому вчинений тичковий удар ножем в серце був ним спрямований навмисно і прицільно. Таке поранення завідомо для обвинуваченого повинно було потягти смерть потерпілої. Проте таке поранення не призвело до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі: не розрахував силу удару і лезо ножа не досягло стінки серця, потерпіла стала чинити активний спротив, їй вдалося покинути місце злочину, їй було надано прихисток сусідкою та своєчасно викликано і надано медичну допомогу.

Обвинувачений, заперечуючи свою провину, зазначив, що якби він хотів насправді вбити потерпілу, він би вбив її, оскільки він воював в зоні АТО і знає, як це робиться. Суд критично ставиться до таких заперечень, оскільки відповідно до матеріалів провадження обвинувачений, перебуваючи у зоні АТО приділяв більше уваги іншим справам, ніж військовому вишколу. Так, ОСОБА_9 в лавах Збройних сил України поновив свою алкоголізацію, пиячив практично щоденно, через що командуванням частини через чотири місяці від дня свого призову був направлений на лікування до КУ «Обласна психіатрична лікарня», де він перебував протягом двох тижнів. В подальшому військову службу практично не поновлював.

Не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що потерпіла вийшла з квартири на сходи з ножем в руках. Такі доводи спростовуються, як показаннями потерпілої, так і свідка ОСОБА_11 , які заявили, що ніж в руках, перебуваючи на сходах, тримав саме обвинувачений. Саме ОСОБА_11 , будучи незаінтересованою особою, заявила, що ОСОБА_9 навіть перебуваючи на сходах замахувався ножем на потерпілу.

Обвинувачений критично поставився до висновків судово-психіатричної експертизи щодо нього, заявивши, що експерти безпідставно дійшли висновку про перебування обвинуваченого на момент скоєння ним злочину в стані алкогольного сп`яніння. Проте, таке заперечення є безпідставним, оскільки таких висновків вказана експертиза не робила, т.я. це не входить до її компетенції. Скоєння злочину у стані алкогольного сп`яніння обвинуваченому не інкримінується. Експертиза ж встановила, що в період вчинення злочину ОСОБА_9 мав загальний психічний розлад, який був зумовлений, крім іншого, станом гострої алкогольної інтоксикації протягом тривалого часу.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 місцевим судом належним чином було враховано, що скоєний обвинуваченим злочин віднесено до особливо тяжких злочинів. Враховано відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також те, що обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце проживання, працює, задовільно характеризується за місцем проживання та роботи, має на утриманні неповнолітню дитину, думку потерпілої, яка просила обвинуваченого покарати на розсуд суду. Суд прийняв до уваги стан здоров`я обвинуваченого, який страждає на посттравматичний стресовий розлад, стан залежності від алкоголю, шизофреноподібний психотичний розлад за анамнезом (а.с.145), перебуває на обліку у ЗОКНД з діагнозом (мовою оригіналу): «психические и поведенческие расстройства вследствие сочетанного употребления алкоголя и каннабиноидов, синдром зависимости» (а.с.143). Тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення ОСОБА_9 можливе лише в місцях позбавлення волі в умовах ізоляції від суспільства з реальним відбуттям покарання в розмірі близькому до мінімального, передбаченого санкцією ч.1 ст.115 КК.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, визначене судом покарання є адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Отже, підстав вважати покарання незаконним через його суворість колегія суддів не убачає, а тому наведені в цій частині в апеляційній скарзі заперечення є безпідставними.

Відтак вирок районного суду є законним і обґрунтованим, підстави для його зміни відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 03 серпня 2016 року щодо ОСОБА_9 в цій справі залишити без змін.

У відповідності до ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_9 у строк покарання також строк його попереднього ув`язнення з 04.08.2016 року (включно) до 06.10.2016 року (включно) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а ОСОБА_9 , який тримається під вартою, - в той же строк від дня отримання ним повного тексту даної ухвали суду.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4