Справа № 500/1760/16-к
Провадження № 1-кп/500/261/16
ІЗМАЇЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про повернення обвинувального акта прокурору
16 травня 2016 року м. Ізмаїл

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області
у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_3 ,
обвинувачений ОСОБА_4 ,

захисник ОСОБА_5 ,
потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
провівши в місті Ізмаїлі Одеської області відкрите підготовче судове засідання у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 0000171, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізмаїл Одеської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України,

встановив:
07 квітня 2016 року до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області надійшов обвинувальний акт з додатками у цьому кримінальному провадженні, ухвалою від того ж числа було призначено підготовче судове засідання.

В підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 висловив думку, що незважаючи на наявність деяких помилок в обвинувальному акті, можна призначити судовий розгляд.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 послалися на розсуд суду.

Потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення підготовчого судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується відповідними розписками про отримання судових повісток про виклик до суду, а також довідкою про доставляння судової повістки про виклик до суду через SMS-повідомлення, клопотання про відкладення підготовчого судового засідання або про бажання взяти у ньому участь не подавали. Потерпілий ОСОБА_8 звернувся до суду із заявою, якою просив здійснити судовий розгляд у його відсутності.

Суд, заслухавши думки прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 , дослідивши обвинувальний акт з додатками, дійшов висновку, що він на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

Так, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

У відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим, у тому числі, у ст. 291 КПК України, та складання якого недопустимо навіть і з допущенням технічних помилок.

Так, відповідно до положень п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити анкетні відомості кожного потерпілого.

Однак, в порушення вищевикладених вимог п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України в обвинувальному акті суперечливо зазначені анкетні відомості потерпілих.

Так, по першому епізоду обвинувачення у таємному викраденні чужого майна на початку вересня 2015 року у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, а також у формулюванні обвинувачення зазначено, що майно, у викраденні якого обвинувачується ОСОБА_4 , належало «Вєлєвій» ОСОБА_9 , однак у анкетних відомостях прізвище потерпілої зазначено як « ОСОБА_10 ».

Крім того, по п`ятому епізоду обвинувачення у таємному викраденні майна 18 січня 2016 р. у викладі фактичних обставин зазначено, що у будинку АДРЕСА_2 проживає батько обвинуваченого ОСОБА_11 , однак у наступному, як у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, так і у формулюванні обвинувачення, зазначено, що майно, у викраденні якого обвинувачується ОСОБА_4 , належить його батькові ОСОБА_8 , таке ж ім`я потерпілого зазначено і у анкетних відомостях потерпілих.

Не зазначення в обвинувальному акті вірних анкетних відомостей потерпілих позбавляє суд можливості достовірно встановити особи вказаних потерпілих у судовому засіданні.

Крім того, суд дійшов висновку, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Так, відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити: 1) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, 2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посилання на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та 3) формулювання обвинувачення.

Але всупереч п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення відносно ОСОБА_4 зазначені неповно.

Суд звертає увагу, що формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України, можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Однак, і виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, і формулювання обвинувачення по першому епізоду обвинувачення крадіжки на початку вересня 2015 року викладені неповно, оскільки не містять інформації про точне місце вчинення злочину, оскільки зазначені лише перехрестя вулиць, без вказівки назви населеного пункту та адміністративно-територіальної одиниці.

Крім того, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, формулювання обвинувачення, а також правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частині статті) закону України про кримінальну відповідальність по четвертому епізоду обвинувачення у шахрайстві 17 січня 2016 року викладені суперечливо, оскільки містять посилання на спосіб заволодіння майном з урахуванням двох взаємовиключних ознак, а саме як шляхом обману, так і шляхом зловживання довірою. Однак кожний з названих способів має специфічну правову природу та характеризуються вони різними діяннями, у зв`язку з чим поєднання обох вказаних кваліфікуючих ознак та способів робить обвинувачення суперечливим та неконкретним. Крім того, в обвинувальному акті не зазначено, в чому саме полягав обман, та в чому саме полягало зловживання довірою.

Також, і виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, і формулювання обвинувачення по п`ятому епізоду таємного викрадення чужого майна 18 січня 2016 року викладені неповно та суперечливо і не відповідають правовій кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частині статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Так, в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що перескочивши через паркан та побачивши «біля подвір`я» спортивний велосипед, таємно, повторно викрав вказаний велосипед, а правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частині статті) закону України про кримінальну відповідальність зазначена за ч. 3 ст. 185 КК України за кваліфікуючою ознакою проникнення у сховище. Однак, ані виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, ані формулювання обвинувачення взагалі не містять вказівки на будь-яке сховище, а також на те, що майно було викрадене із цього сховища, тим більше, що, як було вище наведено, побачив ОСОБА_4 велосипед «біля подвір`я», а не у якомусь сховищі, а саме ці обставини мають вирішальне значення для кваліфікації за ч. 3 ст. 185 КК України.

Вказані невідповідності обвинувального акту вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК суперечать засаді верховенства права, закріпленої у ст. 8 КПК та практиці Європейського суду з прав людини (далі Суд), яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті підлягає обов`язковому застосуванню під час кримінального провадження.

Так, Суд у рішенні від 26 червня 2008 року у справі «Ващенко проти України» зазначив: ««обвинувачення» для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97) (далі Конвенція) може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентними органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру» (п.51).

У справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року Суд зазначив, що у тексті п/п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Отже, не вдаючись до вирішення питань, що підлягають вирішенню під час судового розгляду, а лише перевіряючи обвинувальний акт на відповідність вимогам КПК, суд з урахуванням норм національного та міжнародного законодавства дійшов висновку, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення викладені суперечливо та не містять обов`язкових деталей злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 , що порушує гарантоване п/п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції його право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції.

З урахуванням засади змагальності кримінального провадження, суд позбавлений можливості призначити судовий розгляд за цим обвинувальним актом, складеним з грубим порушенням вимог п. 13 ч. 1 ст. 3, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки із самого початку судового розгляду не буде зрозуміло від якого обвинувачення обвинувачений має захищатися. Статтею 338 КПК України передбачена можливість зміни обвинувачення, у тому числі з метою зміни правової кваліфікації, однак це є правом прокурора, а не обов`язком, а відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що внесені на його розгляд сторонами та віднесені до його компетенції цим Кодексом. Тому, з урахуванням того, що в силу ст. 22 КПК України підтримання державного обвинувачення в суді здійснюється лише прокурором, і без зазначення в обвинувальному акті викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частині статті) закону України про кримінальну відповідальність, а також формулювання обвинувачення у відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, суд буде позбавлений можливості виконати вимоги ст.337 КПК України щодо меж судового розгляду.

Отже, з урахування засади змагальності кримінального провадження, суд позбавлений можливості призначити судовий розгляд за цим обвинувальним актом, складеним з грубими порушеннями вимог п. 13 ч. 1 ст. 3, п. п. 3, 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, а тому він підлягає поверненню прокурору для усунення вказаних в ухвалі недоліків.

Керуючись ст. ст. 314, 370 372 КПК України, суд

постановив:
Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст.185, ч. 2 ст. 190 КК України, повернути прокурору Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі виявлених недоліків.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Апеляційним судом Одеської області.

СУДДЯ

Ізмаїльського міськрайонного суду ОСОБА_1