У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого-суддіОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря прокурора та засудженого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 23 березня 2016 року матеріали кримінального провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року та вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року.
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Коммунарська Луганської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого 05.06.2012 року за ч. 1 ст. 119, ч. 2 ст. 263, ст. 70 КК на 4 роки позбавлення волі, звільненого 04.07.2013 року умовно-достроково на 1 рік 10 місяців 27 днів, -

визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України на 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, ОСОБА_6 остаточно призначено 5 років 1 місяць позбавлення волі.
Згідно з вироком, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що 12 вересня 2014 року, приблизно о 17 год. 30 хв., знаходячись в районі магазину «АТБ» у дворі будинку АДРЕСА_2 , під час сварки на побутовому ґрунті з ОСОБА_7 він наніс йому один удар ножем у живіт, завдавши потерпілому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено свій вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 1 ст.121 КК України призначено 6 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання до призначеного за цим вироком покарання невідбутого покарання за вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 5 червня 2012 року у виді позбавлення волі строком один місяць, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді 6 років 1 місяця позбавлення волі. Виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду про скоєння злочину особою похилого віку. Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 16 вересня 2014 року. В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі з доповненнями до неї засуджений ОСОБА_6 просить постановлені щодо нього вироки місцевого та апеляційного судів скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки вважає, що при новому розгляді провадження його дії мають бути перекваліфіковані місцевим судом на ст. 123 або ст.124 КК України, посилаючись на те, що з боку потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_8 на нього було вчинено напад з метою заволодіння грошима, внаслідок чого він знаходився у стані сильного душевного хвилювання. Також засуджений вважає, що при призначені покарання мають бути враховані стан його здоров`я та інші обставини, що пом`якшують покарання.
Заслухавши доповідача, пояснення засудженого, який підтримав свою касаційну скаргу, думку прокурора про залишення касаційної скарги засудженого без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, факт заподіяння ОСОБА_6 тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_7 судом першої інстанції обгрунтований показаннями самого потерпілого, свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та інших, даними протоколів пред`явлення особи для впізнання, огляду місця події, слідчого експерименту, висновком судово-медичного експерта № 3715е від 24.09.2014 року про характер та локалізацію заподіяного ОСОБА_7 тяжкого тілесного ушкодження, а також показаннями самого ОСОБА_6 , який фактично не заперечував заподіяння потерпілому зазначеного тілесного ушкодження ножем, але стверджував, що наніс його під час захисту від протиправних дій самого потерпілого.
Ретельна перевірка та аналіз показань потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які були очевидцями події, а також самого ОСОБА_6 в сукупності з висновками судово-медичного та судово-психіатричного експертів свідчать, що між обвинуваченим та потерпілим виник конфлікт, який переріс у бійку, під час якої ОСОБА_10 ножем, що мав при собі, наніс потерпілому ОСОБА_11 удар в ліву частину черевної порожнини, заподіявши йому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення черева ліворуч з раною у лівому підребер`ї по передньо-паховій лінії з випадінням петлі тонкої кишки назовні, з переходом у раньовий канал та ушкодженням по його ходу шкіри, підшкірно-жирової клітковини, чотирьох ушкоджень тонкої кишки та брижі тонкої кишки з гематомою навколо, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння. При цьому будь-яких переконливих та об`єктивних даних про протиправність поведінки потерпілого та нападу на Смолія з його боку та боку свідка ОСОБА_12 судом не встановлено.
Зазначене свідчить про правильність висновків суду першої інстанції та надуманість доводів ОСОБА_6 про перебування його під час вчинення злочину як у стані необхідної оборони, так і у стані сильного душевного хвилювання, оскільки ці доводи суперечать дослідженим доказам та встановленим у провадженні фактичним обставинам, які свідчать про те, що на нього не вчинявся напад з боку потерпілого чи свідка ОСОБА_8 , як і не застосовувалося протизаконне насильство, бо дії обох сторін носили взаємний конфліктний характер, який не підпадав ні під ознаки протиправного нападу на Смолія, ні під ознаки протиправного насильства або тяжку образу з боку потерпілого, бо нецензурна лайка свідка ОСОБА_12 та її конкретна поведінка не свідчить про тяжку образу Смолія. Тим більше у нього не було необхідності умисного застосування свого ножа до потерпілого, оскільки той вступив у сварку та бійку лише після того, як ОСОБА_10 штовхнув ОСОБА_12 , яка була його (потерпілого) знайомою.
З вказаними висновками суду першої інстанції обґрунтовано погодився й апеляційний суд, належно вмотивувавши своє рішення щодо необґрунтованості доводів апеляції засудженого.
Враховуючи, що судами першої та апеляційної інстанції не встановлено об`єктивних даних протиправної поведінки потерпілого ОСОБА_7 щодо ОСОБА_6 , які б свідчили про перебування останнього в стані необхідної оборони або призвели до виникнення у нього стану сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства чи тяжкої образи з боку потерпілого, тому підстав для зміни або скасування судових рішень за доводами касаційної скарги засудженого колегія суддів не вбачає, бо сукупність зібраних у провадженні та досліджених судом доказів, а також їх всебічна, повна і об`єктивна оцінка судами першої і апеляційної інстанції свідчать про правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження та законність і обгрунтованість кваліфікації злочинних дій засудженого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України.
Покарання ОСОБА_6 апеляційним судом призначено з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про його особу, вчинення злочину під час умовно-дострокового звільнення, а також обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Тому враховуючи тяжкість злочину, вчинення його під час умовно-дострокового звільнення від покарання за попереднім вироком, а також обтяжуючої обставини, якою апеляційний суд визнав рецидив злочинів, цей суд обґрунтовано скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та постановив свій вирок, яким призначив ОСОБА_6 більш тяжке покарання, яке відповідає вимогам статей 50, 65 та 71 КК України.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність судами першої та апеляційної інстанції застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули безумовне скасування постановлених щодо засудженого ОСОБА_6 судових рішень у провадженні не допущено, тому підстав для скасування судових рішень щодо засудженого колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим його касаційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі наведеного, керуючись статтями 434, 436 КПК, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року та вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3