Справа № 466/4414/16-к
У Х В А Л А

іменем України
«30» травня 2016 року м. Львів

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , з участю представника керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 прокурора Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_4 , розглянувши скаргу ОСОБА_5 на бездіяльність керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язання до вчинення дій,

у с т а н о в и в:

12 травня 2016 року ОСОБА_5 звернувся в суд зі скаргою на бездіяльність керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язання до вчинення дій.

В обгрунтування скарги зіслався на те, що 27 березня 2016 року на адресу Національного антикорупційного бюро України ним було скеровано заяву про вчинення суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 кримінального правопорушення за ознаками ч.1 ст. 375 КК України.

27 квітня 2016 року ним було отримано лист-відповідь начальника першого наглядового відділу управління наглядової діяльності у кримінальних провадженнях слідчих органів Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 за №17/17р від 19 квітня 2016 року про те, що його звернення направлено для розгляду заступнику прокурора Львівської області ОСОБА_8

10 травня 2016 року ним отримано лист-відповідь начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадження прокуратури Львівської області ОСОБА_9 від 22 квітня 2016 року про те, що його звернення скеровано для розгляду керівнику Львівської місцевої прокуратури №2.

10 травня 2016 року ним також було отримано лист-відповідь керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 від 28 квітня 2016 року про те, що із його заяви не вбачається жодних об`єктивних даних, які б свідчили про вчинення протиправних діянь суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 , а тому викладені у ній відомості не підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань в порядку, передбаченому ст. 214 КПК України.

Вважає такі дії керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 бездіяльністю та грубим порушенням вимог КПК України, зокрема, ч.1 та ч. 4 ст. 214 цього Кодексу.

Просить постановити ухвалу, якою зобов`язати керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення та розпочати досудове розслідування за ч.1 ст. 375 КК України проти судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 .

19 травня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із аналогічною скаргою набездіяльність керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 , яка ухвалою слідчого судді від 20 травня 2016 року була об`єднана в одне провадження зі скаргою від 12 травня 2016 року.

В судові засідання, які призначались на 16 травня 2016 року, 26 травня 2016 року та 30 травня 2016 року, заявник ОСОБА_5 не з`явився у зв`язку з перебуванням на лікуванні та подав клопотання про розгляд скарги без його участі.

Представник керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 прокурор Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_4 в судовому засіданні проти скарги заперечив та пояснив, що відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ОСОБА_5 від 27 березня 2016 року дійсно не вносились з тих підстав, що в цій заяві були відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про вчинення суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України. Про наслідки розгляду вищевказаної заяви керівником Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 28 квітня 2016 року була направлена письмова відповідь, копія якої міститься в матеріалах справи. Вважає скаргу безпідставною та в її задоволенні просить відмовити.

Заслухавши пояснення представника керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 прокурора Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_4 , з`ясувавши обставини справи, вважаю, що скарга ОСОБА_5 не підлягає до задоволення з наступних підстав.

В ході розгляду скарги встановлено, що 27 березня 2014 року заявником ОСОБА_5 на адресу Національного антикорупційного бюро України було скеровано заяву про вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч.1 ст. 375 КК України.

У вказаній заяві ОСОБА_5 зазначив, зокрема, про наступне.

Суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 була призначена розглядати його позов в цивільній справі №461/11717/15-ц до Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області, Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області в особі в.о. слідчого Галицького відділу поліції ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Однак суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 було порушено право на доступ до правосуддя з підстав, які законодавством не передбачені.

При поданні позовної заяви ним було вказано в її змісті п.13 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою.

Проте, 25 листопада 2015 року суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 було винесено ухвалу про залишення позовної заяви без руху з тих мотивів, що ним не подано документів. які підтверджують сплату судового збору.

З цього приводу ним було подано заяву про безпідставність і необгрунтованість такої ухвали, однак суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 , нехтуючи його повторним зауваженням, 25 грудня 2015 року було винесено ухвалу про повернення його позовної заяви, в якій чітко зазначено: «Станом на 25.12.2015 року ухвала суду не виконана, тобто судовий збір не сплачено».

Суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 не вправі була відмовити особі у доступі до правосуддя, вимагаючи сплату судового збору, оскільки такий не справляється, що є грубим порушенням п.13 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір». Тобто суддя ОСОБА_6 незаконно вимагала у нього гроші.

Зважаючи на таке зухвале свавілля судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 він змушений був повторно звернутися з аналогічним позовом до суду.

20 січня 2016 року суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_11 прийняв ухвалу про відкриття провадження у справі №461/373/16-ц та призначив справу до розгляду, що є підтвердженням вчинення суддею ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 375 КК України.

Відповідно до п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи безстороннім судом.

Суддя ОСОБА_6 порушила вимоги ст. ст. 55, 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та перешкодила йому у доступі до правосуддя з підстав, непередбачених законом, допустила недбалість під час здійснення правосуддя, що призвело до порушення права на справедливий суд.

Він, ОСОБА_5 , вбачає в діях судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України, а тому, враховуючи положення ст. ст. 214, 216 КПК України, просив відкрити відносно неї кримінальне провадження за ч.1 ст. 375 КПК України, визнати його по цьому кримінальному провадженні потерпілим, про що надіслати йому пам`ятку про права та обов`язки потерпілого, та повідомити його про внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у встановлений законодавством термін.

08 квітня 2016 року вищевказана заява ОСОБА_5 від 27 березня 2016 року супровідним листом заступника керівника Управління по роботі з громадськістю Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_12 була направлена для розгляду в Генеральну прокуратуру України.

27 квітня 2016 року на адресу ОСОБА_5 надійшла відповідь за підписом начальника першого наглядового відділу управління наглядової діяльності у кримінальних провадженнях слідчих органів Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 за №17/17р від 19 квітня 2016 року про те, що його звернення направлено для розгляду заступнику прокурора Львівської області ОСОБА_8

10 травня 2016 року на адресу ОСОБА_5 надійшла відповідь начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадження прокуратури Львівської області ОСОБА_13 від 22 квітня 2016 року про те, що його звернення скеровано для розгляду керівнику Львівської місцевої прокуратури №2.

10 травня 2016 року заявником ОСОБА_5 також було отримано лист-відповідь керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 від 28 квітня 2016 року за №05/17-34-16 про те, його заява від 27 березня 2016 року, яка надійшла до Львівської місцевої прокуратур №2 з прокуратури Львівської області, щодо можливого вчинення кримінального правопорушення суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_14 розглянута. У вищезазначеній відповіді, зокрема, вказано, що внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, що містять достатні відомості про кримінальне правопорушення. Водночас із його, ОСОБА_5 , заяви не вбачається жодних об`єктивних даних, які б свідчили про вчинення протиправних діянь суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 , а тому викладені у ній відомості не підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань в порядку, передбаченому ст. 214 КПК України.

Під час розгляду скарги також встановлено, що ОСОБА_5 в листопаді 2015 року звернувся в Галицький районний суд м. Львова з позовом до Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області та Галицького відділу поліції ГУ НП у Львівській області в особі в.о. слідчого Галицького відділу полії ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

В позовній заяві ОСОБА_5 , зокрема, зіслався на те, що 05 січня 2015 року в приміщенні Галицького РВ ГУ МВС України у Львівській області, а саме в кабінеті начальника СВ Галицького РВ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_15 та у його присутності слідчий Галицького РВ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_16 ( ОСОБА_17 ) висловилася у його сторону нецензурною лайкою у відповідь на його зауваження щодо її бездіяльності у веденні досудового розслідування у кримінальному провадженні за ст. 364 КК України проти посадових осіб ЛНУ ім. І.Франка. Неправомірність дій ОСОБА_15 та ОСОБА_16 ( ОСОБА_17 ) встановлена постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2015 року у справі №813/2739/15, однак слідчий ОСОБА_10 не виконала в повній мірі дане судове рішення, а подала лише маленьке оголошення у газету «Ваш магазин» №54(1597) від 20 липня 2015 року та такі її дії свідчать про ігнорування виконання вимог суду.

Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 від 25 листопада 2015 року вказана позовна заява була залишена без руху з мотивів несплати судового збору та позивачу ОСОБА_5 було надано термін для усунення недоліків, які зазначені в мотивувальній частині ухвали, терміном не більше п`яти днів з дня отримання ним копії ухвали.

Оскільки ОСОБА_5 вимоги даної ухвали не були виконані, ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_6 від 25 грудня 2015 року вищевказана позовна заява була визнана неподаною та повернута позивачеві.

Вказану ухвалу від 25 грудня 2015 року ОСОБА_5 в апеляційному порядку не оскаржував та вона набрала законної сили.

Відповідно до приписів ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Згідно з приписами ч.5 ст. 214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про:

1) дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

2) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника;

3) інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

4) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела;

5) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність;

6) прізвище, ім`я, по батькові та посада службової особи, яка внесла відомості до реєстру, а також слідчого, прокурора, який вніс відомості до реєстру та/або розпочав досудове розслідування;

7) інші обставини, передбачені положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань.

Системний аналіз норм чинного кримінального процесуального законодавства дає підстави вважати про те, що підставою для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань можуть слугувати не будь-які заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а лише ті, у яких зазначені фактичні обставини, що можуть свідчити про вчинення саме кримінального правопорушення та які вказують на наявність ознак злочину.

Такий висновок слугує гарантією кожній особі від необгрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

У висновку Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України щодо питання про початок кримінального провадження стосовно суддів, яке пов`язане зі здійсненням ними судочинства, від 01 липня 2013 року зазначено, що положеннями ч.2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24 червня 1999 р. №6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 р. №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 р. №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 р. №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 р. №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18 червня 2007 р. № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 р. №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 3 червня 2013 р. №3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 р. та 40/146 від 13 грудня 1985 р. Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 р., Рекомендації № (94) 12 Комітетів міністрів Ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 р. та інших.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 р. №19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом». Відповідно до положення ч.1 ст. 126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч. 3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.

Разом з тим відповідно до положення ч. 1 цієї статті Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України.

Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Згідно з положенням ч.2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3). Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

Втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв`язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи невчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється втручання.

Судді, незважаючи на гарантії недоторканності і статусу незалежності при здійсненні правосуддя, у випадку вчинення конкретних дій, які у чинному КК визнаються злочинами, притягуються до відповідальності й несуть передбачене законом покарання.

В п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» зазначено, що відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості

судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Враховуючи вищезазначені обставини та норми законодавства вважаю, що наведені ОСОБА_5 у своїй заяві від 27 березня 2016 року факти не містять обставин, які можуть свідчити про скоєння суддею Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України, а викликані його незгодою з прийнятими цим суддею ухвалами від 25 листопада 2015 року та 25 грудня 2015 року.

З огляду на це, дії керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі вищевказаної заяви є правомірними, такими, що не суперечать вимогам ст. ст. 2, 214 КПК України, а тому вважаю, що у задоволенні скарги ОСОБА_5 слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 214, 303, 304, 306, 307, 309 КПК України,

у х в а л и в:

У задоволенні скарги ОСОБА_5 на бездіяльність керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язання до вчинення дій - відмовити.

Ухвала є остаточною і оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1