Провадження № 11-кп/792/727/16 Головуюча в 1-й інстанції
Справа № 682/1193/15-к ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області в складі :
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
законного представника
потерпілого ОСОБА_7 ,
представника потерпілого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження № 0000504 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Славутського міськрайонного суду від 11 листопада 2015 року,-
В с т а н о в и л а :
Вироком Славутського міськрайонного суду від 11 листопада 2015 року
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Перм Російської Федерації, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, працюючого слюсарем на КП ВП „ХАЕС, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання у виді 2 років позбавлення волі з випробуванням, із встановленням іспитового строку на 1 рік.
Ухвалою Славутського міськрайонного суду від 16.11.2015 року виправлено описку, допущену у мотивувальній та резолютивній частинах вироку суду, та постановлено вважати призначеним ОСОБА_10 основним покаранням у виді обмеження, а не позбавлення волі, з подальшим звільненням обвинуваченого від відбування основного покарання у виді обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України з випробуванням та встановленням іспитового строку 1 рік.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_10 на користь держави витрати за проведення судових експертиз в розмірі 1797, 98 грн.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 6226,09 грн. матеріальної шкоди, 600 грн. витрат на залучення експерта, 13000 грн. моральної шкоди.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_10 на користь Державного закладу „Спеціалізована медико-санітарна частина №4 Міністерства охорони здоров`я України 2519 грн.
Питання речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.
За вироком суду, 10 липня 2014 року близько 22 год. 30 хв. ОСОБА_10 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ-2102», д.р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Р-231316 Нетішин-Комарівка-Стригани зі сторони м. Славути в напрямку м. Нетішина, за селом Комарівка Славутського району Хмельницької області, на ділянці шляху поблизу електроопори № 10КВ-4, що розміщена справа, проявив неуважність, не вибрав безпечної для руху швидкості та інтервалу, в умовах недостатньої видимості внаслідок засліплення світлом фар зустрічного автомобіля марки «Мерседес-509», д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_13 , в порушення вимог п.19.3 ПДР України, не зупинився, не змінюючи смуги руху та увімкнувши аварійну світлову сигналізацію, продовжив рух, внаслідок чого допустив наїзд на неповнолітнього велосипедиста ОСОБА_12 , який рухався в попутному напрямку, чим порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 (б), 12.1, 12.2, 12.3, 13.1, 13.3, 19.3 ПДР України.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди, неповнолітній потерпілий ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми середнього ступеня важкості забій головного мозку; садна в ділянці лобу справа та зліва; садна в ділянці перенісся; синця, садна в зовнішньому куті лівого ока; закритого перелому правої ключиці; осадження і підшкірної гематоми передньо-внутрішньої поверхні правого ліктьового суглобу та правого плеча; синця передньої поверхні лівого плеча; підшкірної гематоми внутрішньої поверхні правого стегна з поширенням на підколінну ямку, осаднення правої підколінної ямки; садна передньої поверхні правої гомілки; підшкірної гематоми та осаднення задньої поверхні лівої гомілки та колінного суглобу по зовнішній та внутрішній поверхні; осаднення тильної поверхні лівої кисті; осаднення тильної поверхні лівої ступні, які відносяться до категорії ушкоджень середнього ступеня тяжкості за кваліфікуючим критерієм тривалого розладу здоров`я.
Невиконання водієм ОСОБА_10 вимог ПДР України знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, а отримані неповнолітнім потерпілим ОСОБА_12 тілесні ушкодження є наслідками ДТП.
Обвинувачений ОСОБА_10 в поданій апеляційній скарзі вважає, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам провадження, оскільки вони не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні, та мають істотні суперечності, а кримінальне провадження розглянуто з істотним порушення вимог кримінального процесуального закону. На його думку суд ухвалив обвинувальний вирок виключно на суперечливих доказах, яким належної правової оцінки не дав, а висновки судово-криміналістичних досліджень ґрунтуються на невірних вихідних даних, наданих органами досудового розслідування. При цьому, складений органами досудового розслідування та затверджений прокурором обвинувальний акт, не відповідає та прямо суперечить вимогам закону.
Акцентує увагу, що при призначенні додаткового покарання судом в достатній мірі не враховано його особу, відношення до скоєного, тяжкість вчиненого злочину, який характеризується необережною формою вини, наявність на утриманні хворої дружини.
Вважає, що висновки суду, викладені у вироку щодо вирішення цивільного позову, в частині стягнення шкоди не відповідають вимогам закону. На його думку суд проігнорував вимоги матеріального закону, який регулює спірні правовідносини, не дав їм правової оцінки, невірно оцінив досліджені докази, що призвело до неправомірного стягнення з нього коштів.
Потерпілий ОСОБА_12 заперечує проти апеляційної скарги. Вважає вирок суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що задоволенню не підлягає.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали подану апеляційну скаргу, з посиланням на зазначені в ній доводи, прокурора, представників потерпілого, які просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок без зміни, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з таких підстав.
Імперативним приписом підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
В силу виписаних у п. 5 ч. 2 ст. 291, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вимог, обвинувальний акт та вирок суду, серед іншого, мають містити відповідно: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотиви кримінального правопорушення.
Зазначені обставини, відповідно до положень ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Проте ці вимоги закону під час складання обвинувального акту та розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_10 у повній мірі виконані не були. Як видно з матеріалів кримінального провадження, органи досудового розслідування, з якими погодився прокурор, всупереч вимогам ст. 291 КПК України, не сформулювали обвинувачення, висунуте ОСОБА_10 , яке вважали встановленим, а місцевий суд цим обставинам належної оцінки не дав.
Зокрема, в обвинувальному акті, жодним чином не знайшло свого відображення та не зазначено, яке саме обвинувачення висунуте ОСОБА_10 , яке органи досудового розслідування та прокурор вважали встановленими.

Вказана неповнота обвинувального акту та вироку суду, їх невідповідність вимогам закону прямо суперечить нормам КПК України, а також порушує один із основних конституційних принципів обвинуваченого право на захист, оскільки позбавляє останнього знати, в чому конкретно він обвинувачується, які рішення і коли приймалися відносно нього, заперечувати ці рішення, тощо.
Наведені дії органів досудового розслідування та прокурора позбавляють обвинуваченого можливості користуватися гарантованим йому державою та Конституцією України правом на захист, що полягає у викладенні своїх показів, заперечень по кожному такому епізоду, в тому числі щодо прийнятих процесуальних рішень, а суд належним чином встановити істину у провадженні.
За наведених обставин, сформульоване в обвинувальному акті обвинувачення, є неконкретним, а саме не вказано, які протиправні дії вчинив обвинувачений, в чому вони виражались, які норми законодавства порушив останній та які наслідки таких дій.
Тобто, в обвинувальному акті, ні органи досудового розслідування, ні прокурор, фактично не сформулювали обвинувачення, інкриміноване ОСОБА_10 , не навели ознаки об`єктивної сторони складу злочину, не зазначили наслідки вчиненого злочину, як того вимагають положення ст. 286 КК України та кримінальне процесуальне законодавство.
Всі вищенаведені обставини є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки в обвинувальному акті та вироку суду сформоване обвинувачення носить неконкретний характер, належним чином не сформульована об`єктивна сторона злочину, не забезпечено та порушено право обвинуваченого на захист і на справедливий суд.
За наведених обставин, вирок місцевого суду не може залишатися в силі.
Відповідно до ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити вирок без зміни, змінити вирок, скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок, скасувати вирок і закрити кримінальне провадження, скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Натомість, цією та іншими нормами чинного кримінального процесуального закону не виписано, як повинен діяти апеляційний суд у випадку, коли обвинувальний акт разом із вироком суду першої інстанції не відповідають вимогам КПК України, зокрема, через неконкретне обвинувачення, чим порушується право обвинуваченого на захист та на справедливий суд.
Так, через невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України апеляційний суд позбавлений можливості змінити вирок, ухвалити свій вирок чи закрити кримінальне провадження (ч. 1 ст. 408, ст. 417, ч. 1 ст. 420 КПК України).
Положеннями ст. 415 КПК України визначено вичерпний перелік підстав призначення нового розгляду у суді першої інстанції, проте такі у даній справі відсутні.
В силу ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься і верховенство права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави (ст. 3 Конституції України, ст. 8 КПК України).
З огляду на викладене, колегія суддів вимушена постановити у цій справі найприйнятніше рішення: скасувати оскаржений обвинуваченим ОСОБА_10 вирок суду першої інстанції з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції.

На думку колегії суддів, прийняттям саме такого рішення у цій справі не буде порушено баланс прав і законних інтересів обвинуваченого та потерпілого.

Крім того, при призначенні основного покарання ОСОБА_10 за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, місцевий суд вийшов за межі санкції статті кримінального закону, за якою кваліфіковані його злочинні дії.

Зокрема, визнавши винними ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, суд призначив останньому основне покарання у виді 2 років позбавлення волі, що не узгоджується та прямо суперечить вимогам кримінального закону, за яким кваліфіковані його дії, оскільки ч. 1 ст. 286 КК України передбачає максимальний вид покарання у виді обмеження, а не позбавлення волі.
Разом з тим, встановивши порушення вищеназваного кримінального закону, місцевий суд за власною ініціативою ухвалою від 16.11.2016 року, вніс зміни у власний вирок, постановив виправити описку та вважати ОСОБА_10 засудженим за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України до основного покарання у виді 2 років обмеження волі.
Однак, з таким висновком місцевого суду колегія суддів погодитися не може, оскільки суд в порядку виправлення описки, не наділений правом вносити будь-які зміни у власний вирок, тим більше щодо визначення остаточного виду та строку покарання обвинуваченому.
Таким чином, ухвалу місцевого суду від 16.11.2016 року про виправлення описки відносно призначення ОСОБА_10 основного покарання з подальшим звільненням від такого, колегія суддів вважає незаконною та такою, що підлягає скасуванню.
На підставі викладеного, керуючись ч. 6 ст. 9, ст. ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -
П о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Славутського міськрайонного суду від 11 листопада 2015 року щодо ОСОБА_10 та ухвалу Славутського міськрайонного суду від 16 листопада 2015 року про виправлення описки скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання в іншому складі суду.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді /підписи/
Згідно з оригіналом:
Суддя Апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2 .