УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" вересня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3
розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт відносно:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з повною загально середньою освітою, працюючого на посаді менеджера з продажу ТОВ «БЕСТСЕРВІС КОНСАЛТІНГ ЛІМІТЕД», не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,-
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України, -
Прокурор просив призначити обвинувальний акт до судового розгляду, зазначивши що при складанні обвинувального акта, його затвердженні та скеруванні до суду були дотримані вимоги КПК України.
Обвинувачений ОСОБА_4 не заперечуючи проти призначення обвинувального акта до судового розгляду, зазначив що в ході досудового розслідування заявляв клопотання про залучення йому захисника, однак захисник був присутнім тільки на обранні запобіжного заходу, а потім заявив, що подальші його послуги платні, тому усі подальші процесуальні дії проводились без захисника.
Вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши обвинувальний акт з додатками та наданими прокурором для огляду матеріалами провадження, суд приходить до наступного:
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при затриманні 11.07.2016 року відповідно до ст. 208 КПК України ОСОБА_4 , останній власноручно у протоколі затримання зазначив категоричну вимогу мати захисника.
11.07.2016 року регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у м. Києві захисником підозрюваного ОСОБА_4 було призначено адвоката ОСОБА_5 ..
Згідно протоколу роз`яснення права на захист від 11.07.2016, ОСОБА_4 зазначив, що бажає, щоб його захищав адвокат ОСОБА_5 .
Незважаючи на висловлене підозрюваним ОСОБА_4 бажання мати захисника, орган досудового розслідування в особі слідчого та процесуальний керівник в особі прокурора проігнорували волю затриманого і в подальшому усі слідчі та процесуальні дії проводили із ОСОБА_4 без захисника, грубо порушуючи права підозрюваного та обвинуваченого. Зазначена обставина унеможливлює призначення обвинувального акту досудового розгляду.
При цьому суд виходить з наступного:
Забезпечення обвинуваченому права на захист згідно зі ст. 129 Конституції України є основною засадою судочинства, а відповідно до ст. 7 КПК України віднесено до загальних засад кримінального провадження.
Стаття 59 Конституції України проголошує право кожного на правову допомогу та вільний вибір захисника своїх прав, а ст. 63 Конституції України закріплює право на захист підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного.
У ст. 20 КПК, що розкриває зміст забезпечення права на захист як загальної засади кримінального провадження, закріплено право підозрюваного, обвинуваченого, виправданого, засудженого на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення; право збирати і подавати докази; брати особисту участь у кримінальному провадженні; користуватись правовою допомогою захисника; реалізовувати інші процесуальні права, передбачені КПК.
Відповідно до положень ст. 48 КПК захисник може у будь-який момент бути залученим підозрюваним, обвинуваченим, їх законними представниками, а також іншими особами за проханням чи згодою підозрюваного, обвинуваченого до участі у кримінальному провадженні. Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані надати затриманій особі чи особі, яка тримається під вартою, допомогу у встановленні зв`язку із захисником або особами, які можуть запросити захисника, а також надати можливість використати засоби зв`язку для запрошення захисника. Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані утримуватися від надання рекомендацій щодо залучення конкретного захисника.
Відповідно до ст. 49 КПК, слідчий суддя, суд зобов`язані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадках, якщо: відповідно до вимог статті 52 цього Кодексу участь захисника є обов`язковою, а підозрюваний, обвинувачений не залучив захисника; підозрюваний, обвинувачений заявив клопотання про залучення захисника, але за відсутністю коштів чи з інших об`єктивних причин не може його залучити самостійно; слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд вирішить, що обставини кримінального провадження вимагають участі захисника, а підозрюваний, обвинувачений не залучив його.
Захисник може бути залучений слідчим, прокурором, слідчим суддею чи судом в інших випадках, передбачених законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги.
Зазначені норми кримінального процесуального закону були порушені слідчим та прокурором, так як з матеріалів кримінального провадження вбачається, що в протоколі затримання ОСОБА_4 вимагав забезпечити йому захисника.
Таку саму вимогу підозрюваний висловив при роз`ясненні йому права на захист, власноручно зазначивши, що бажає,щоб його права захищав адвокат ОСОБА_5 .
Суд вважає, що така позиція підозрюваного ОСОБА_4 була категоричною, за умови відсутності у нього юридичної освіти або іншого досвіду участі у будь-яких процесуальних діях.
Тому доводи прокурора, висловлені ним в підготовчому судовому засіданні про начебто бажання підозрюваного мати захисника тільки на стадії затримання та обрання запобіжного заходу,є безпідставними.
Ці доводи спростував в підготовчому судовому засіданні сам ОСОБА_4 , пояснивши, що захисник ОСОБА_5 поставив йому умову про подальшу оплату своїх послуг, а він не міг здійснити таку оплату через матеріальне становище. Хоча він вважає, що і на даний час адвокат ОСОБА_5 є його захисником.
При цьому прокурор не надав суду жодних доказів того, що ОСОБА_4 відмовився від захисника ОСОБА_5 , або виявив бажання захищатись самостійно у кримінальному провадженні.
Таким чином прокурором були порушені приписи ст.ст. 290 та 293 КПК України, відповідно до яких прокурор зобов`язаний був повідомити підозрюваному і його захиснику про завершення досудового розслідування, надання доступу до матеріалів та надати їм копію обвинувального акту з додатками.
Належна реалізація права на захист у кримінальному провадженні вимагає застосування практики ЄСПЛ, згідно з правовою позицією якого, відображеною, зокрема, у п. 262 рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», «право кожного обвинуваченого у вчиненні злочину на ефективний захист, наданий захисником…, є однією з основних ознак справедливого судового розгляду». Також у п. 89 рішення ЄСПЛ від 13 лютого 2001 року у справі «Кромбах проти Франції» вказано, що «хоча право кожної особи, обвинувачуваної у вчиненні кримінального правопорушення, на ефективний захист адвокатом не є абсолютним, воно становить одну з головних підвалин справедливого судового розгляду». Разом із тим, потрібно враховувати правові позиції ЄСПЛ, які містяться, зокрема, у таких рішеннях: від 19 лютого 2009 року у справі «Доронін проти України», «Шабельник проти України», від 16 грудня 2010 року у справі «Боротюк проти України», від 03 листопада 2011 року у справі «Балицький проти України», від 24 листопада 2011 року у справі «Загородній проти України», від 12 січня 2012 року у справах «Тодоров проти України», «Довженко проти України», «Іглін проти України», від 15 листопада 2012 року у справі «Єрохіна проти України» та інші.
Також необхідною умовою реалізації права на захист є забезпечення основних його гарантій на усіх стадіях кримінального провадження, оскільки випадки, коли підозрюваному, обвинуваченому під час досудового розслідування не було призначено захисника за умови його обов`язкової участі, ставлять під сумнів питання належності та допустимості доказів, на яких ґрунтується обвинувальний акт прокурора. При цьому призначення захисника у судовому провадженні у таких справах не може саме по собі відновити порушене право на захист.
При цьому суд також керується положеннями, закріпленими у ст. 87 КПК, відповідно до ч. 1 якої недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. При цьому ч. 2 аналізованої норми передбачає, що одним із діянь, у разі існування яких суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, є, зокрема, порушення права особи на захист.
Суд також враховує практику ЄСПЛ щодо впливу обмеження прав підозрюваного на захист під час досудового розслідування на розгляд під час судового провадження. Зокрема, в п. 57 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 2010 року у справі «Леонід Лазаренко проти України» ЄСПЛ в обґрунтування порушення п. 1 ст. 6 у поєднанні з підп. «с» п. 3 ст. 6 Конвенції зазначив, що «національні суди проігнорували обмеження права заявника на захист під час первісної стадії попри те, що заявник зазначав про це у касаційній скарзі до Верховного Суду України, та те, що відповідно до національного законодавства воно становило істотне порушення кримінально-процесуального закону, яке передбачало скасування вироку. Цей недолік не міг бути виправлений ані юридичною допомогою, наданою заявнику пізніше, ані змагальним характером подальшого провадження (п. 58 рішення ЄСПЛ від 27 листопада 2008 року у справі «Салдуз проти Туреччини»; пункти 3941 рішення ЄСПЛ від 31 березня 2009 року у справі «Плонка проти Польщі»).
Виявлені судом вищезазначені істотні порушення кримінального процесуального кодексу перешкоджають призначенню кримінального провадження до судового розгляду.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 42, 49, 291, 314, 337 КПК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, -
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи днів з моменту її проголошення.

Суддя: