Дата документу Справа № 323/352/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/52/16 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 323/352/15-к
Категорія: ст. 389 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю: прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000117, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Оріхова Запорізької області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389 ч. 2 КК України,

встановила:
До суду апеляційної інстанції на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 18.03.2015 року /а.п. 17-18/ з апеляційною скаргою від 14.05.2015 року /а.п. 39-41/ звернувся заступник прокурора Запорізької області ОСОБА_8 , в якій просить вирок суду щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості; врахувати в якості обставини, що обтяжує покарання, - рецидив злочинів; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним та призначити покарання за ст. 389 ч.2 КК України у вигляді одного року обмеження волі, на підставі ст. 71, 72 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Оріхівського райсуду Запорізької області від 18.09.2014 року та призначити остаточне покарання у вигляді одного року десяти днів обмеження волі, а в решті вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування скарги апелянт послався на те, що у порушення положень п. 6 ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» судом не вказана і, відповідно, не врахована при призначенні обвинуваченому покарання така обставина, що обтяжує покарання, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України, як рецидив злочинів, в той час, як ОСОБА_7 був раніше судимий за ст. 185 КК України за злочин проти власності, тобто суд не застосував кримінальний закон, який підлягає застосуванню - ст. 67 КК України.

Також прокурор зазначив, що ОСОБА_7 ухилявся від призначеного покарання за вироком суду у виді громадських робіт, у зв`язку з чим, притягнений до кримінальної відповідальності, що свідчить, на думку апелянта, про те, що покарання, призначене засудженому за попереднім вироком Оріхівського райсуду від 18.09.2014 року у виді громадських робіт, не досягло своєї мети по виправленню ОСОБА_7 .

Крім того, як зауважив апелянт, призначаючи ОСОБА_7 покарання за останнім вироком, суд хоча й призначив його остаточно за сукупністю вироків, із застосуванням ст. ст. 71, 72 КК України, однак звільнив від його відбування на підставі ст. 75 КК України, тобто не дотримався вимог ч. 4 ст. 71 КК України.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ст. 389 ч. 2 КК України до одного року обмеження волі.

Відповідно до вимог ст. 72 КК України, при складанні покарань за сукупністю вироків суд перевів менш суворий вид покарання у виді 120 годин громадських робіт, призначеного вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 18.09.2014 року, у більш суворий - 15 днів обмеження волі, та на підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 18.09.2014 року, призначив обвинуваченому за сукупністю злочинів остаточне покарання у виді одного року одного дня обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України обвинувачений звільнений від призначеного судом покарання з іспитовим строком на один рік, з покладенням обов`язку, передбаченого ст. 76 КК України: періодично з`являтися в органи кримінально-виконавчої інспекції для реєстрації.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 не застосовувався.

У вироку суду також зазначено, що ОСОБА_7 раніше судимий: 18.09.2014 року Оріхівським районним судом Запорізької області до 120 годин громадських робіт.

Як вказано у вироку суду, 10.12.2014 року ОСОБА_7 був поставлений на облік Оріхівського РВ КВІ УДПтС України в Запорізькій області, як засуджений до громадських робіт. 23.12.2014 року працівниками Оріхівського РВ КВІ ОСОБА_7 був ознайомлений з порядком і умовами відбування покарання у вигляді громадських робіт, 23.12.2014 року ОСОБА_7 під підпис був попереджений про кримінальну відповідальність за ч. 2 ст. 389 КК України за ухилення від відбування громадських робіт. Цього ж дня працівниками Оріхівського РВ КВІ УДПтС України в Запорізькій області ОСОБА_7 було видано направлення за вихідним номером 4460 для відбування покарання у вигляді громадських робіт на території Малотокмачанської сільської ради, починаючи з 24.12.2014 року.

Однак ОСОБА_7 , діючи умисно, порушуючи порядок відбування покарання у вигляді 120 годин громадських робіт, достовірно знаючи про необхідність його відбування і будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ч. 2 ст. 389 КК України, в період часу з 24.12.2014 року по 25.01.2015 року, безпричинно не приступив до відпрацювання громадських робіт, тим самим умисно ухилився від відбування кримінального покарання у вигляді громадських робіт.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, прокурора, яка частково підтримала апеляційну скаргу та просила вирок суду скасувати лише в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України, обвинуваченого із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши додатковий доказ, колегія суддів доходить наступного висновку.

Згідно з матеріалами судового кримінального провадження та змістом вироку, суд свої висновки стосовно доведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочинів, за які він засуджений, зробив на підставі досліджених ним доказів та пояснень обвинуваченого відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, що в апеляційному порядку апелянтом, як в частині фактичних обставин, так і кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 389 ч. 2 КК України, не оскаржується.

Оскільки зазначені вище обставини в апеляційній скарзі не оскаржуються, то, відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України, не підлягають перегляду в апеляційному порядку.

Нормами статей 50, 65 КК України закріплено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій їх небезпечності та даним про особу винного. Отже, ці дані підлягають обов`язковому врахуванню. Крім того, відповідно до положень статей 66, 67 КК України, під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до злочинів невеликої тяжкості; дані про його особу, а саме те, що обвинувачений раніше судимий, за місцем мешкання характеризується посередньо; всі обставини, у тому числі сукупність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання. В якості обставини, що пом`якшує покарання, суд врахував щире каяття, а в якості такої, яка обтяжує покарання, врахував рецидив злочину.

З урахуванням зазначеного, суд призначив обвинуваченому покарання за вчинений злочин у виді обмеження волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 2 ст. 389 КК України, що в апеляційній скарзі не оскаржується в цій частині.

Остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків суд призначив шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 18.09.2014 року.

При цьому, у вироку суд зазначив, що невідбутий обвинуваченим строк покарання за попереднім вироком складає 120 годин громадських робіт.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений в цій частині висловив заперечення і повідомив про те, що після проголошення оскаржуваємого вироку він відбував громадські роботи.

Згідно з довідкою, наданою Оріхвським РВ КВІ УДПтС України в Запорізькій області від 13.05.2016 року, станом на 13.05.2016 року ОСОБА_7 на виконання вироку Оріхівського районного суду Запорізької області від 18.09.2014 року відпрацював 84 години громадських робіт. Тобто на час апеляційного розгляду обвинувачений не відбув 36 годин громадських робіт, що відповідає згідно зі ст. 72 КК України чотирьом дням обмеження волі.

Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з покаранням, призначеним обвинуваченому судом першої інстанції, у тому числі остаточним на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора в цій частині. З цим покаранням під час апеляційного розгляду погодився і прокурор.

Що стосується вимог апелянта про відсутність підстав для застосування до призначеного обвинуваченому покарання норм ст. ст. 75, 76 КК України, то вони заслуговують на увагу.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо при призначенні покарання у виді обмеження волі суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбуття покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Виходячи із зазначених вимог закону, колегія суддів вважає, що суд, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, своє рішення в цій частині не вмотивував і не навів достатніх та переконливих доводів на можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання на підставі ст. 75 КК України із застосуванням ст. 76 КК України, у зв`язку з чим, вирок суду в цій частині підлягає скасуванню.

В решті вирок суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

засудила:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 від 14.05.2015 року задовольнити частково.

Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 18 березня 2015 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 по кримінальному провадженню в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, скасувати.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ст. 389 ч. 2 КК України та на підставі ст. 71 КК України до одного року одного дня обмеження волі.

Строк відбування покарання за вироком підлягає відрахуванню з моменту звернення вироку до виконання.

В решті вирок залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та на нього може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4