Справа № 464/1618/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/521/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2016 року м. Львів
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області

під головуванням судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши кримінальне провадження №0003356 внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань 20.12.2014 року про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Золочів, Львівської області, проживаючого АДРЕСА_1 за підозрою у вчиненні суспільно-небезпечного діяння передбаченого ч.1 ст.121 КК України
з участю прокурора ОСОБА_7
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9
потерпілого ОСОБА_10
представника потерпілого ОСОБА_11
за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_10 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 28 травня 2015 року частині заявленого клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи,-
встановила:
потерпілий ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 28.05.2015 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_6 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного заходу із суворим наглядом та повністю задовольнити його цивільний позов про стягнення з ОСОБА_6 на його користь один мільйон гривень моральної шкоди.
Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 28 травня 2015 року застосовано відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. У задоволенні цивільного позову ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди відмовлено.
В мотивах своєї апеляції потерпілий вказує, що судом першої інстанції у даному кримінальному провадженні до ОСОБА_6 , який вчинив суспільно небезпечне діяння передбачене ч.1 ст.121 КК України було неправильно застосовано п.2 ч.1, ч.3 ст.94 КК України, а саме госпіталізацію до психіатричного закладу із звичайним наглядом. Суд першої інстанції повинен був застосувати п.4 ч.1 ст.94 КК України, а саме госпіталізацію до психіатричного закладу із суворим наглядом. Суд не взяв до уваги ч.5 ст.94 КК України.
ОСОБА_6 являється чоловіком його доньки ОСОБА_12 , яка повідомила, що із середини серпня 2014 року у її чоловіка почались проявлятися синдроми психічної хвороби. Стаціонарно лікуватися він відмовлявся. Боячись за своє життя вона була змушена переїхати від нього.
Після того, як ОСОБА_6 заподіяв йому тілесне ушкодження, він неодноразово переслідував його доньку та погрожував їй. Тому вважає, що ОСОБА_6 є особливо небезпечний для суспільства і має перебувати у медичному закладі під суворим наглядом.
Суд, в порушення ст.370 КПК України, постановив незаконну та необґрунтовану ухвалу, не дослідив характер вчиненого суспільно-небезпечного діяння, тяжкості вчиненого. Вважає, що суд мав звернути увагу на тяжкість вчиненого злочину та його характер при виборі виду заходу медичного характеру.
Крім цього, вказує, що суд, обираючи вид примусових заходів медичного характеру повинен був керуватися «Порядком застосування примусових заходів медичного характеру в психіатричних закладах для осіб, які хворі на психічні розлади і вчинили суспільно небезпечні діяння», який затверджений наказом МОЗ України від 08.10.2001 року № 397.
Оскільки ОСОБА_6 відноситься до особи з активним типом суспільної небезпечності, то до нього слід застосовувати лікування в умовах суворого нагляду.
Суд, в порушення вимог ст.94 КПК України, належним чином не дослідив висновок судової психіатричної експертизи № 21 від 04.02.2015 року. Не допитав експертів, які проводили експертизу ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а обмежився лише допитом доповідача експерта ОСОБА_16 .
Постановляючи ухвалу, суд безпідставно і необґрунтовано відмовив у задоволенні цивільного позову, чим порушив норми матеріального та процесуального права. Вважає, що суд в повному об`ємі не врахував норму ч. 1 ст.1186 ЦК України, яка вказує на те, що з урахуванням матеріального становища потерпілого та особи, яка завдала шкоди, суд може постановити рішення про відшкодування нею цієї шкоди частково або в повному обсязі.
Вказує, що ОСОБА_6 працював та працює лікарем офтальмологом та має можливість відшкодувати заподіяну ним моральну шкоду оскільки отримує зарплату, про що є докази у справі.
Крім цього, він під час заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому знаходився у стані алкогольного сп`ягніння.
Мати ОСОБА_6 знала про його стан і жодним чином його не лікувала, а тому має відшкодувати йому шкоду відповідно до ч.2 ст.1186 ЦК України.
Потерпілому була заподіяна моральна шкода, яка полягала окрім фізичного болю і душевними стражданнями. Він довгий час перебував на лікуванні та не мав можливості заробляти на проживання.
Звертає увагу на те, що після обрання ОСОБА_6 примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, останній дальше продовжує погрожувати його доньці, у нього загострився психологічний стан, його дії не можна передбачити. Вважає, що до ОСОБА_6 необхідно застосувати запобіжний захід, а саме: поміщення підсудного до психіатричного закладу в умовах, що виключають суспільно небезпечну поведінку.
При апеляційному розгляді потерпілий та його представник підтримали свою апеляцію.
Прокурор та захисники ОСОБА_6 заперечили апеляцію потерпілого.
Згідно ухвали суду першої інстанції, ОСОБА_6 20 грудня 2014 року близько 09.40.год. перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в коридорі квартири АДРЕСА_2 під час побутового конфлікту, розкладним ножем, який взяв із тумби в коридорі, наніс потерпілому ОСОБА_10 один удар в живіт, спричинивши йому проникаюче поранення живота з пошкодженням тонкого кишківника та сальника, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, думку потерпілого , його представника, прокурора та захисників колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 вчинив суспільно небезпечне діяння передбачене ч.1 ст.121 КК України відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними належним чином в судовому засіданні доказами, є обґрунтованим і ніким не оспорюється.

Згідно висновку судової психіатричної експертизи № 21 від 04.02.2015р. вбачається, що ОСОБА_6 страждає хронічним психічним захворюванням у формі шизоафективного розладу, маніакально-маячний синдром, не може розуміти значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих дій він теж перебував у хворобливому стані, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.(Т-1, а.с.148-151)
Висновок зазначеної експертизи належно аргументований з наукової точки зору, не суперечить іншим доказам у справі, а тому є достовірним доказом.
Покликання потерпілого в апеляції, що суд першої інстанції не дослідив цей висновок експертизи та при визначенні виду примусових заходів медичного характеру порушив вимоги кримінального та кримінального процесуального Закону є безпідставне та нічим не підтверджене.
Зокрема, визначаючи вид примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, суд першої інстанції вірно покликається на вказаний вище висновок судової психіатричної експертизи та на пояснення експерта ОСОБА_16 , який був допитаний у судовому засіданні та підтвердив свій висновок.
Допитані при апеляційному розгляді експерти ОСОБА_17 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , на які покликається апелянт в апеляції у підтвердження своїх доводів порушення судом першої інстанції вимог КПК України, також підтвердили свій висновок. Всі ці експерти пояснили, що на час проведення експертизи, ОСОБА_6 потребував застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. Потреби у застосуванні суворого нагляду не була. При проведенні експертизи вони керувалися діючими нормативами.
Всі експерти в суді підтвердили що, на фоні проведеного лікування, у ОСОБА_6 , починаючи з 05.01.2015 року, редукувалась маячна симптоматика. Зникло відчуття тривоги, неспокою та подразливості, нормалізувався сон, вирівнявся настрій. В поведінці став впорядкований. Враховуючи стабілізацію психічного стану, згідно заяви виписаний із відділення у супроводі матері, працездатність відновлена повністю, проти показів до виконання посадових обов`язків немає, може приступити до роботи на попередньому місці праці.
Відтак, колегія суддів вважає, що всі доводи апеляції про те, що експертиза є неправильною і на момент її проведення ОСОБА_6 був особливо небезпечний для суспільства, є безпідставні та повністю спростовані поясненнями експертів ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які не викликають сумніву у своїй об`єктивності.
Відповідно до ч.1 ст.94 КК України, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до психіатричного закладу з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом.
Згідно ч.3 цієї статті, госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у психіатричному закладі і лікування у примусовому порядку.
Згідно ч.5 цієї статті, госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у психіатричному закладі та лікування в умовах суворого нагляду.
Виходячи зі змісту цієї норми Закону, суд, визначаючи вид примусового заходу медичного характеру, має врахувати характер та тяжкість захворювання; тяжкість вчиненого злочину; ступень небезпечності психічно хворого для себе та інших осіб.
Вирішуючи питання виду примусового заходу медичного характеру, суд першої інстанції заслухав пояснення експерта ОСОБА_16 , який був доповідачем при проведенні експертизи та в судовому засіданні підтвердив цей висновок. При цьому вказав, що за час перебування на лікуванні, у ОСОБА_6 покращився психічний стан, хоча і підтвердив необхідність його лікування в умовах стаціонару, а саме у психіатричній лікарні із звичайним наглядом.
Таким чином, суд першої інстанції, визначаючи вид примусових заходів медичного характеру, дослідив тяжкість захворювання ОСОБА_6 , що є визначальним при цьому, а також дослідив всі докази в підтвердження його вини у вчиненні суспільно-небезпечного діяння передбачене ч.1 ст.121 КК України. Відтак, покликання апелянта, що суд порушив вимоги ст. 94 КК України, ст. 370 КПК України, не дослідив характер вчиненого суспільно-небезпечного діяння, тяжкості вчиненого, не звернув увагу на тяжкість вчиненого є безпідставне.
Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визначив вид примусових заходів медичного характеру. Таке рішення суду відповідає вимогам ст.94 КК України. Порушень судом вимог КПК України при цьому не встановлено.

Вирішуючи цивільний позов потерпілого, суд першої інстанції вказав в ухвалі, що такий не підлягає до задоволення в силу ст. 1188 ЦК України. Проте, таке покликання на ст. 1188 ЦК України є неправильним, оскільки вона регулює інші правовідносини. Натомість суд дає аналіз ст. 1186 ЦК України, а тому вказівка в ухвалі на ст. 1188 ЦК України можна вважати як технічна помилка.
Згідно статті 1186 ЦК України: 1. Шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується. З урахуванням матеріального становища потерпілого та особи, яка завдала шкоди, суд може постановити рішення про відшкодування нею цієї шкоди частково або в повному обсязі.

Якщо фізична особа, яка завдала шкоди, сама довела себе до стану, в якому вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними в результаті вживання нею спиртних напоїв, наркотичних засобів, токсичних речовин тощо, шкода, завдана нею, відшкодовується на загальних підставах.
2. Якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.
Як вбачається із позовної заяви потерпілого ОСОБА_10 (Т-1, а.с.187-188), він просив стягнути із ОСОБА_6 у свою користь 1000000 грн. відшкодування заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення моральної шкоди. Прохання про відшкодування такої шкоди із матері ОСОБА_6 не заявлялось та до участі в якості цивільного відповідача вона не залучалась, а тому доводи апеляції про те, що моральну шкоду необхідно стягнути із неї не ґрунтуються на Законі.
Крім цього, суд першої інстанції в ухвалі вказав про відсутність у справі даних про те, що матір ОСОБА_6 знала про його психічний стан. При апеляційному розгляді даної справи також таких даних не встановлено. Покликання апелянта в апеляції в цій частині є безпідставне та нічим не підтверджено.
Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, потерпілий ОСОБА_10 , як підставу стягнення моральної шкоди, покликається на ст.ст. 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1195 ЦК України. Проте, не покликається на ст.1186 ЦК України та відповідно не наводить жодного обґрунтування відповідно вимог цієї норми закону.
Покликання потерпілого в апеляції, що ОСОБА_6 працює, отримує заробітну плату, а тому має відшкодувати моральну шкоду є безпідставне. В позовній заяві це питання не висвітлювалось, В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що на час прийняття рішення судом першої інстанції, ОСОБА_18 працював. Ні сторона обвинувачення, ні сторона потерпілого таких доказів суду не представила.
В матеріалах справи знаходяться заперечення захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_19 (Т-1, а.с.204-205), в якій він покликається на ст.1186 ЦК України та зазначає, що стан неосудності, в якому перебував ОСОБА_6 , виключає вину заподіювача шкоди, тому шкода, завдана особою в такому стані, не відшкодовується. Проте потерпілий та його представник не представили суду докази на спростування таких заперечень позовної заяви.
Крім цього, експерти, які проводили судову психіатричну експертизу щодо ОСОБА_6 , при апеляційному розгляді даної справи ствердили, що зловживання ним алкогольними напоями не перебуває у причинному зв`язку з його захворюванням та не свідчить, що він сам довів себе до такого хворобливого стану.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 .
Разом з цим, покликання потерпілого в апеляції, що ОСОБА_6 і в даний час продовжує погрожувати йому та його донці не може бути предметом апеляційного розгляду у даній справі, а по цих питаннях вони вправі звернутися із відповідними заявами у правоохоронні органи.
Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419 КПК, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 28 травня 2015 року про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 - залишити без змін, а апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4