Ухвала іменем україни 07 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурора засудженого захисникаОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004231, за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Харкова

від 02 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2015 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимостей не мав.

За вказаним вироком, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду, через порушення положень ст. 419 КПК України, оскільки, за його твердженням, суд апеляційної інстанції належним чином не спростував доводів прокурора про несправедливість призначеного ОСОБА_6 покарання та про правильність вирішення цивільного позову потерпілої. Також прокурор стверджує, що призначене засудженому покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі ОСОБА_6 унаслідок м`якості.
Захисники у своїй касаційній скарзі просять скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. При цьому захисники стверджують, що в судовому засіданні не було встановлено ні мотиву, ні мети протиправних дій їхнього підзахисного, і його дії належить кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК України. Також особи, які подали касаційну скаргу, стверджують, що призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд не мав права враховувати як обставину, що його обтяжує, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, оскільки матеріали провадження не містять належних доказів, що підтверджували би такий факт.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

за таких обставин.
17 серпня 2014 року приблизно о 22.00 год. ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння на ґрунті давно сформованих особистих неприязних відносин з ОСОБА_9 , маючи умисел на протиправне заподіяння смерті останньому, заздалегідь приготувавши револьвер «Safari» і зарядивши його патронами, після попередньої сварки з ОСОБА_9 , повернувся до місця, де незадовго до цього відбувся конфлікт з останнім (територія домоволодіння АДРЕСА_2 ), під час повторної сварки з

ОСОБА_9 один раз ударив його револьвером по голові, після чого один раз вистрілив йому в живіт, завдавши вогнепального поранення живота.
Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_9 помер у лікарні

ІНФОРМАЦІЯ_2 о 06.15 год.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка підтримала касаційну скаргу з доповненнями прокурора і частково підтримала скаргу захисників, просила скасувати оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції, думку засудженого та його захисника, який просив задовольнити скаргу захисників, а скаргу прокурора залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.
Так, відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом, а неповнота досудового розслідування чи судового розгляду, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.
При цьому з оскаржуваних судових рішень убачається, що згідно

з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні. Такий висновок суд належним чином детально обґрунтував у прийнятому рішенні.
З урахуванням фактичних обставин справи, встановлених судом, кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК України є правильною.
При цьому неспроможними є доводи сторони захисту про те, що в ході судового розгляду кримінального провадження не було встановлено мотиву та мети, керуючись якими ОСОБА_6 убив ОСОБА_9 .
Як видно з тексту оскаржуваних судових рішень суд встановив, що ОСОБА_6 , вчиняючи протиправні дії щодо вбитого, діяв на ґрунті давно сформованих неприязних відносин, маючи умисел на заподіяння смерті останньому, що спростовує доводи захисників про те, що судом не було встановлено цих обставин.
Що стосується доводів захисників про відсутність у ОСОБА_6 прямого умислу на вбивство, що виключає кваліфікацію його дій за ст. 115 КК України та зумовлює необхідність кваліфікації його дій за ст. 119 цього ж Кодексу, то вони також є безпідставними.
За нормативним визначенням умисне вбивство з об`єктивної сторони характеризується дією чи бездіяльністю у виді протиправного посягання на життя людини, наслідками у виді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.
При цьому специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні, а саме: таке протиправне діяння має місце лише при необережній формі вини, яка може бути у виді злочинної самовпевненості чи злочинної недбалості.
Однак убивство чи заподіяння тілесних ушкоджень унаслідок злочинної самовпевненості необхідно відмежовувати від учинення цих діянь із непрямим умислом (коли винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на якість, конкретні обставини, які могли б його відвернути), а вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень внаслідок злочинної недбалості від невинного заподіяння шкоди (коли особа не передбачала настання відповідних наслідків, не повинна була і (або) не могла його передбачати).
Розмежування таких злочинів, як умисне вбивство та вбивство з необережності, здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною. Зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах обумовлюється усвідомленням винною особою вчиненого злочинного діяння, його способу та характеру, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до них. Питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень.
За фактичними обставинами, встановленими судом першої інстанції, ОСОБА_6 після того як їх разом із його співмешканкою ОСОБА_10

у результаті його конфлікту з братом останньої ОСОБА_9 , вигнали з території домоволодіння, де відбулась їхня сварка, маючи можливість уникнути повторної зустрічі з особою, з якою він мав конфлікт

(з ОСОБА_9 ), ігноруючи прохання співмешканки не ходити до місця конфлікту, під приводом забрати телефон співмешканки, що за його словами залишився на території того домоволодіння, об`єктивно маючи можливість вирішити цю ситуацію в інший спосіб ( ОСОБА_10 сама могла забрати свій телефон цього ж або наступного дня, чи звернутися по допомогу у вирішенні цього питання до осіб, які не мали відношення до конфлікту), озброївшись револьвером, зарядженим патронами (досвід на користування яким, за свідченнями самого ж ОСОБА_6 , він мав), під час повторної сварки з потерпілим, який не був жодним чином озброєним, ударив його пістолетом по голові й впритул вистрілив у живіт зону розташування життєво важливих органів, після чого залишив місце вчинення протиправних дій і пішов додому, де одразу почистив свій пістолет, а відстріляні гільзи від патронів викинув (змив у туалеті).
З огляду на характер дій ОСОБА_6 , що відзначаються своєю активністю, знаряддя вчинення протиправного діяння, локалізацію

та характер тілесних ушкоджень, завданих винним, від яких помер

ОСОБА_9 , здійснення пострілу впритул у зону розташування життєво важливих органів, наявності у винного досвіду, за його ж свідченнями, у користуванні револьвером, тобто він не міг бути не обізнаним про силу та специфіку пострілів з цієї зброї, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції, про те, що у діях ОСОБА_6 щодо ОСОБА_9 був наявний умисел на вчинення його вбивства, оскільки за наведених обставин ОСОБА_6 не міг не усвідомлювати, що може заподіяти смерть особі, в яку він стріляв. При цьому вид такого умислу (прямий чи непрямий) за встановлених обставин вчинення протиправного діяння на кваліфікацію дій засудженого за ст. 115 КК України не впливає.
Наведене виключає можливість кваліфікації дій ОСОБА_6 за ознаками вбивства через необережність, тобто злочину, передбаченого

ст. 119 КК України.
Твердження сторони захисту про незаконність врахування судом у якості обставини, що обтяжує покарання, перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, оскільки матеріали провадження не містять належних доказів про перебування засудженого у цьому стані під час вчинення інкримінованих йому дій є необґрунтованими.
Так, за показаннями свідків, які були безпосередніми очевидцями кримінального правопорушення, а також подій, які відбулися незадового до цього ОСОБА_6 у вечір вбивства ОСОБА_9 перебував у стані алкогольного сп`яніння.
Безпідставними виявилися і доводи захисників про те, що перебування

ОСОБА_6 у стан алкогольного сп`яніння під час конфлікту з

ОСОБА_9 спростовуються даними висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 1858, відповідно до яких у

ОСОБА_6 не виявлено ознак алкогольного сп`яніння, оскільки такий огляд проводився 19 серпня 2014 року, у той час як протиправні дії

ОСОБА_6 скоїв 17 серпня цього ж року, тобто за два дні до цього, а тому суд обґрунтовано не взяв до уваги дані цього висновку.
Доводи про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого протиправного діяння та особі засудженого є необґрунтованими.
Так, мотивуючи своє рішення щодо справедливого виду та міри покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_6 , суд урахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу засудженого,

а також відсутність обставин, що пом`якшували би покарання, та обставину, яка його обтяжує. Зокрема, суд взяв до уваги, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, за місцем навчання характеризувався позитивно, працював, неодружений, уперше притягується до кримінальної відповідальності.
Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_6 , суд визнав вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.
Врахувавши наведене, суд першої інстанції призначив засудженому покарання у виді позбавлення волі, ближче до мінімальної межі санкції частини статті закону України про кримінальну відповідальність, якою передбачено інкримінований ОСОБА_6 злочин.
З огляду на зазначені дані, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини протиправного діяння колегія суддів вважає призначене ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк

9 років справедливим і таким, що відповідає вимогам ст. 65 цього ж Кодексу щодо мети покарання.
При цьому підстав вважати це покарання несправедливим унаслідок суворості чи м`якості, підстав для його пом`якшення колегія суддів не вбачає навіть з урахуванням доводів сторін обвинувачення та захисту, наведених у їх касаційних скаргах, оскільки всі вони вже були враховані судом під час постановлення оскаржуваного вироку.
Що стосується доводів прокурора про незаконність судових рішень в частині вирішення цивільного позову у справі, то вони також є безпідставними.
Як передбачено ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
До того ж ч. 5 зазначеної норми процесуального закону встановлено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи в результаті яких дій (бездіяльності) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
При цьому, як видно з вироку районного суду, визначаючи розмір моральної шкоди, суд урахував тяжкість наслідків вчиненого злочину і моральні та фізичні страждання матері вбитого. Ураховуючи наведене, керуючись засадами виваженості та розумності, суд дійшов обґрунтованого, справедливого та розумного висновку про необхідність стягнення моральної шкоди у сумі 100 000 грн, а не 500 000 грн, як того вимагала потерпіла.
Крім того, аналогічні доводи щодо незаконності вироку суду першої інстанції, в тому числі й щодо справедливості призначеного ОСОБА_6 покарання та вирішення заявленого потерпілої цивільного позову, сторони кримінального провадження наводили у своїх апеляційних скаргах, вони перевірялися судом апеляційної інстанції та були визнані безпідставними. Ухвала цього суду належним чином мотивовано згідно з вимогами

ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення,

у матеріалах провадження не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Київського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення

й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 _________________ ОСОБА_2 _________________ ОСОБА_3