П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
заявника/захисника ОСОБА_3 ,
заявник ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_4 про зняття арешту з майна, -
Заявник звернувся до суду з вказаною заявою виходячи з того, що 21.03.2005 року в рамках кримінальної справи № 50-3862 було накладено арешт на все майно ОСОБА_4
06 жовтня 2005 року Дніпровським районним судом м. Києва дану справу було розглянуто по суті.
У судовому засіданні ОСОБА_4 та його захисник заяву підтримали, просили задовольнити, з вказаних в останній підстав.
У судове засідання інші учасники процесу, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду клопотання про скасування арешту майна, у судове засідання не з`явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили, тож враховуючи думку учасників процесу та того, що сторони є вільними у використанні своїх прав , вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність.
Тож, суд, заслухавши думку учасників процесу, приходить до наступного.
Процесуальна дія провадиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями кримінального процесуального закону, чинного на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення (ст. 3 КПК України 1960 року, ст. 5 КПК України).
У відповідності до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові № 9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», виходячи з принципу верховенства права та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст.22 Конституції закріплені в ній права і свободи людини й громадянина не є вичерпними. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Статтею 55 Конституції кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.
Зважаючи на викладене, клопотання про скасування арешту майна підлягає вирішенню в порядку, визначеному положеннями Кримінального процесуального Кодексу України, про що і ініційовано питання в самому клопотанні.
У судовому засіданні судом встановлено, що постановою слідчого в ОВС прокуратури м. Києва від 21.03.2005 року у справі № 50-3862 було накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, яке належить ОСОБА_4 , 1978 року народження, прописаному в АДРЕСА_1 .
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 1-629/2005 від 06.10.2005 року ОСОБА_4 , 1978 року народження визнано винним у вчиненні злочину передбаченому ч. 1 ст. 368 КК України та призначено відповідне покарання.

В той же час, у судовому засіданні встановлено, що, а ні вироком місцевого суду, а ні апеляційної інстанції, питання арештованого майна вирішено не було.

Порядок скасування арешту майна визначений статтею 174 Кримінального процесуального Кодексу України, якою встановлено, що інший власник або володілець майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна.

Отже, ОСОБА_3 , як адвокат власника майна та ОСОБА_4 як власник майна, на яке накладено арешт, є належними суб`єктами звернення до суду з клопотанням про його скасування у відповідності до вимог ст. 174 КПК України.

За змістом положень ст. 3 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до вимог КПК арешт майна може передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Окрім того, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Таким чином, клопотання заявника підлягає задоволенню, адже лише у даний спосіб буде забезпечено ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, а арешт скасуванню, оскільки, на цей час, власник даного майна фактично позбавлений права користування приватною власністю, що є не припустимим.

Керуючись Законом України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, п. 9 Розділу ХІ «Перехідних Положень» КПК України (у редакції 2012 року), ст. ст. 167, 170, 174, 369-372, 376 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
Заяву ОСОБА_4 задовольнити.

Зняти арешт на заборону відчуження з усього майна, належного ОСОБА_4 ( НОМЕР_1 ), що були накладені постановою слідчого відділу прокуратури м. Києва про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 21.03.2005 року.

Ухвала оскарженню не підягає.

Копію ухвали направити учасникам процесу.

Головуючий