АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 травня 2016 р. м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

Головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні за участю прокурора ОСОБА_5 матеріали про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Сокирянського районного суду Чернівецької області від 22 березня 2016 року,
В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 22 березня 2016 року засудженому ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,призначеного вироком Вижницького районного суду Чернівецької області від 18.05.2011 року,яким апелянт засуджений за ст.ст.115 ч.1,125 ч.2 КК України на 8 років позбавлення волі.
Відмовляючи в задоволенні клопотання,суд вказав на відсутність у провадженні доказів,які би доводили,що протягом усього строку відбування покарання поведінка засудженого і його ставлення до праці були сумлінними, а отже-достатніми для висновку,що засуджений довів своє виправлення та може бути звільнений умовно-достроково від відбування покарання.
На ухвалу суду ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу із проханням скасувати таке судове рішення та задовольнити його клопотання про умовно-дострокове звільнення.Твердить,що висновки суду,викладені в ухвалі,не відповідають фактичним обставинам справи,оскільки за період відбування покарання стягнень за порушення режиму не мав,працював ,навчався,а тому вважає,що його поведінка і ставлення до праці були сумлінними та дають підстави для умовно-дострокового звільнення.

Провадження№11-кп/794/156/16 Головуючий у І інстанції: ОСОБА_7
Категорія:ст. 81 КК України Суддя-доповідач: ОСОБА_1 .
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги,перевіривши матеріали провадження,дослідивши доводи,викладені у апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно положень ст.81 КК України особи,які відбувають покарання у виді позбавлення волі,можуть бути звільнені умовнодостроково від відбування покарання за наявності підстав та умов,визначених цією нормою кримінального закону.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим за особливо тяжкий злочин не менше трьох чвертей строку покарання.

Районний суд правильно,із посиланням на докази,вказав у постанові,що ОСОБА_6 є суб`єктом звернення із таким клопотанням,оскільки на момент його подання відбув встановлений законом строк,який надає право порушувати зазначене питання.

Разом із тим,ч.2 ст. 81 КК України передбачено,що єдиною і достатньою підставою для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є встановлення судом тієї обставини, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому,відповідно до роз`яснень,які містяться у п.п.2,17 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці,ін..протягом усього періоду відбування покарання,а не тільки за час,який безпосередньо передує розгляду клопотання.

Обгрунтовуючи прийняте рішення, районний суд виходив із того,що ставлення засудженого до праці протягом строку відбування покарання не було сумлінним,оскільки у період із лютого 2013 року по лютий 2014 року ОСОБА_6 не працював взагалі,а у інші періоди до виконання трудових обов`язків відносився недобросовісно,норми виробітку не виконував.Поведінка засудженого,як вказав суд,також не була сумлінною,оскільки за період відбування покарання ОСОБА_6 притягувався до дисциплінарної відповідальності(стягнення погашене),заохочень не має,роботи із благоустрою виконує неохоче і під контролем,згідно атестаційних листів-не став на шлях виправлення.Отже,як вказав суд, ОСОБА_8 на даний час не довів свого виправлення,тому відсутні підстави для його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.
Такі висновки судова колегія вважає правильними з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_6 відбуває покарання у Сокирянській ВК №67 з 25.09.2011 року по даний час.
Згідно характеристик на засудженого від 16.09.2014,14.01.2016 року(а.о/с.104,112),14.03.2016 року(а.п.6),затверджених начальником Сокирянської ВК №67 ,засуджений ОСОБА_6 по прибуттю до виправної установи і до січня 2013 року,а також із березня 2014 по даний час працевлаштований,однак до виконання виробничих завдань відноситься недобросовісно,норми виробітку не виконує.В період із лютого 2013 року по лютий 2014 року не працював взагалі.
Викладені обставини підтверджуються також наявними у справі довідками відділу організації та нормування праці Сокирянської ВК-67 від 05.09.2014 року, 06.01.2015 року(а.о/с 106,114) ,14.03.2016 року(а.п.8)
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги,засуджений не заперечує,що норми виробітку не виконував та посилається при цьому на низьку оплату праці.
Матеріали провадження свідчать,що за відмову від виконання робіт по благоустрою 05.10.2011 року ОСОБА_6 був притягнутий до дисциплінарної відповідальності та накладене стягнення(на даний час погашене)(а.о/с.83-85)
Викладені вище обставини свідчать про те,що відношення засудженого до праці протягом строку відбування покарання не було сумлінним,про що правильно вказав суд в ухвалі.
Оцінюючи сумлінність поведінки засудженого,суд,ґрунтуючись на даних,викладених у характеристиках та враховуючи інші досліджені докази, зважив,що ОСОБА_6 за час відбування покарання не має жодного заохочення,роботи із благоустрою виконує неохоче і під контролем,не приймає участі у програмах диференційованого виховного впливу,на заходи виховного впливу реагує посередньо.
Приймаючи рішення,районний суд правильно,із посиланням на ст.6 КВК України,вказав,що виправлення засудженого є процесом позитивних змін,які відбуваються у його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.
При цьому ступінь виправлення оцінюється спеціальною комісією установи відбування покарань,вповноваженою згідно закону здійснювати періодичну атестацію засуджених.
Як встановлено судом із атестаційних листів 23.01.2012, 20.07.2012, 24.01.2013, 12.07.2013, 17.01.2014, 24.07.2014,13.01.2015,28.01.2016 року, ступінь виправлення ОСОБА_6 визначений комісією як такий,що не став на шлях виправлення. (а.о/с 95,97,99-102,108,110)
Аналогічний висновок вповноважених осіб установи відбування покарання викладений в характеристиці від 14.03.2016 року(яка узгоджується із дослідженими судом іншими доказами), де зазначено,що ОСОБА_6 не досяг необхідного ступеню виправлення для застосування щодо нього вимог ст.81 КК України та звільнення умовно-достороково від відбування покарання.

У судовому засіданні районного суду представник СВК-67 та прокурор підтримали такий висновок та заперечували проти задоволення клопотання засудженого.

Посилання апелянта на те,що за час відбування покарання закінчив курс у навчальному центрі при виправній установі та здобув спеціальність «Токар», не є достатньою підставою для висновку про доведеність виправлення засудженого,оскільки такі обставини мали місце у період із березня 2015 по вересень 2015 року,тобто незадовго до моменту звернення із клопотанням до суду про умовно-дострокове звільнення.

Судова колегія зважає на те,що в період після прийняття районним судом оскаржуваного рішення та до початку апеляційного розгляду ОСОБА_6 за порушення режиму відбування покарання 26.03.2016 року притягнутий до дисциплінарної відповідальності та накладене стягнення у виді догани,про що адміністрацією Сокирянської ВК-67 апеляційному суду надані письмові докази.

За таких обставин обгрунтованими є висновки районного суду про те, що поведінка засудженого та його ставлення до праці протягом усього періоду відбування та на даний час не є сумлінними,а отже-достатніми для висновку,що ОСОБА_6 довів своє виправлення та може бути звільнений умовно-достроково від відбування призначеного вироком покарання.

Доводи,наведені апелянтом,таких висновків не спростовують.
На підставі наведеного,судова колегія не вбачає підстав для скасування ухвали районного суду,а тому подану засудженим апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Чернівецької області,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Сокирянського районного суду Чернівецької області від 22 березня 2016 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий: ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_2
ОСОБА_3