Справа № 314/5001/16-к
Провадження № 1-в/314/2800/2016
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 листопада 2016 року м. Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у дистанційному судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення,

за участю прокурора: ОСОБА_4 ,

представника адміністрації колонії: ОСОБА_5 ,

засудженого: ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:
До Вільнянського районного суду Запорізької області від засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Кам`янській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 101), надійшло клопотання про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення.

Засуджений ОСОБА_3 у судовому засіданні своє клопотання підтримав, просив його задовольнити, пояснив, що зробив для себе належні висновки, у скоєному злочині вину визнає, щиро розкаюється, має заохочення, чим заслужив на умовно-достроково звільнення від подальшого відбування покарання.

У судовому засіданні представник адміністрації колонії суду пояснив, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений 18 лютого 2013 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 квітня 2016 року у строк покарання, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року), зараховано строк попереднього ув`язнення з 01 жовтня 2012 року до 22 травня 2013 року, із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення відповідає 2 дням позбавлення волі, в установах виконання покарань знаходиться з 08 жовтня 2012 року. За час утримання у Запорізькому слідчому ізоляторі управління ДПтС України в Запорізькій області вимоги режиму утримання не порушував, стягнень та заохочень не мав, до суспільно-корисної праці не залучався. З 06 червня 2013 року відбуває покарання у Кам`янській виправній колонії управління ДПтС України в Запорізькій області (№ 101), під час відбування покарання характеризується наступним чином: за сумлінну поведінку та ставлення до праці один раз заохочувався правами начальника відділення СПС та один раз правами начальника колонії, порушував режим відбування покарання, за що має одне дисциплінарне стягнення, накладене правами начальника відділення СПС, та чотири дисциплінарних стягнення, накладених правами начальника колонії, з яких три стягнення погашені у встановленому законом порядку, та два стягнення не зняті та не погашені. На підприємстві установи не працевлаштований. До роботи з благоустрою місць позбавлення волі та поліпшення житлово-побутових умов засуджених, згідно ч. 5 ст. 118 КВК України, без оплати праці, не залучався. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний. Виконує законні вимоги персоналу установи. Відповідно до ст. 123 КВК України, бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу «Правова просвіта», «Фізкультура та спорт» та «Подолання алкогольної та наркотичної залежності». У скоєному злочині провину визнає. Враховуючи викладене та наявність у засудженого ОСОБА_3 двох дисциплінарних стягнень, які не зняті та не погашені у встановленому законом порядку, адміністрація колонії вважає, що останній не довів своє виправлення, тому відносно нього не доцільно застосовувати ст. 81 КК України.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання, зазначив, що засуджений ОСОБА_3 має два дисциплінарні стягнення, які не зняті та не погашені у встановленому законом порядку, на виробництві установи не працевлаштований, до роботи з благоустрою місць позбавлення волі, згідно ч. 5 ст. 118 КВК України, не залучався, на шлях виправлення не став, відповідних висновків для себе не зробив.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши матеріали особової справи, вислухавши засудженого ОСОБА_3 , представника адміністрації колонії, висновок прокурора, суд вважає, що у клопотанні слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від покарання можливо при обов`язковій та одночасній наявності в їх сукупності підстав та умов. При цьому головним та вирішальним є не факт відбування певної частини покарання, а виправлення засудженого.

Суд звертає увагу на те, що під виправленням розуміється процес позитивних змін, які відбуваються в особистості засудженого та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Виправлення полягає в тому, щоб шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність, а ще краще, нехай навіть під страхом покарання, прищепити повагу до закону. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що само по собі важливий результат застосування покарання, суттєвий показник його ефективності.

Згідно з ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливо лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Одним з найважливіших засобів виправлення засуджених виступає суспільно корисна праця. Залучення до праці спрямоване, насамперед, на приучення засуджених ставитися до праці, як до позитивної та необхідної складової їх життя, у тому числі й подальшого життя на волі. Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка - це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намагання своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів характеристики встановлено, що під час знаходження у Запорізькому слідчому ізоляторі управління ДПтС України в Запорізькій області засуджений ОСОБА_3 вимоги режиму утримання не порушував, стягнень та заохочень не мав, до суспільно-корисної праці не залучався.

З 06 червня 2013 року ОСОБА_3 відбуває покарання у Кам`янській виправній колонії управління ДПтС України в Запорізькій області (№ 101), згідно з медичною довідкою є практично здоровим, працездатним, однак був працевлаштований тільки протягом жовтня - грудня 2014 року та у липні 2015 року, що підтверджено довідкою про працевлаштування. Згідно ч. 5 ст. 118 КВК України, засуджений ОСОБА_3 не залучався до робіт з благоустрою місць позбавлення волі.

За час відбування покарання у Кам`янській виправній колонії управління ДПтС України в Запорізькій області (№ 101) ОСОБА_3 характеризується наступним чином: за сумлінну поведінку та ставлення до праці 15.07.2014 один раз заохочувався правами начальника відділення СПС та 16.10.2014 один раз правами начальника колонії. Вимоги режиму утримання порушував, за що мав одне дисциплінарне стягнення, накладене правами начальника відділення СПС, та чотири дисциплінарних стягнення, накладених правами начальника колонії, з яких три дисциплінарних стягнення погашені у встановленому законом порядку, а два дисциплінарних стягнення не зняті та не погашені у встановленому законом порядку, а саме 11.08.2016 начальником колонії оголошено сувору догану за користування мобільним телефоном та 06.09.2016 на підставі постанови начальника колонії засудженого ОСОБА_3 за користування мобільним телефоном було поміщено до ДІЗО на сім днів.

Таким чином, поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання у своїй сукупності не дає підстав вважати, що ОСОБА_3 довів своє виправлення та перевиховання.

На цьому фоні сумнівним та передчасним виглядають твердження засудженого про те, що він сумлінною поведінкою довів своє виправлення та перевиховання і заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

Також, суд враховує, що до засудженого вже було застосовано заохочувальну норму, а саме ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року), ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 квітня 2016 року у строк основного покарання за вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2013 року зараховано строк попереднього ув`язнення з дня фактичного затримання до дня набрання вироком законної сили, а саме з 01 жовтня 2012 року до 22 травня 2013 року. На думку суду, відбута ОСОБА_3 на теперішній час частина покарання є недостатньою для його виправлення та досягнення мети покарання, визначеної у ст. 50 КК України.

При вивчених обставинах на теперішній час суд не знаходить досить підстав для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_3 , оскільки він має два дисциплінарних стягнення, які не зняті та не погашені у встановленому порядку, та до теперішнього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності не можуть свідчити, на погляд суду, про його виправлення та перевиховання.

Керуючись ст. 81 КК України, п. 2 ч. 1 ст. 537, п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом 7 діб з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1

08.11.2016
08.11.2016

16.11.2016