Ухвала іменем україни 24 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурора потерпілоїОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000017, за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Миронівського районного суду Київської області від 17 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 31 серпня 2015 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимостей не мав.

За вказаним вироком, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
У касаційній скарзі захисник порушує питання про незаконність оскаржуваних судових рішень через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. При цьому захисник стверджує, що в судовому засіданні не було встановлено ні мотиву, ні мети протиправних дій його підзахисного, який по суті діяв зі злочинною недбалістю, а не з умислом на заподіяння тілесних ушкоджень, тобто його дії слід кваліфікувати за ст. 119 КК України.
Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за таких обставин.
10 січня 2015 року приблизно о 10.30 год. в будинку

АДРЕСА_1 , здійснюючи догляд за малолітньої донькою своєї співмешканки ОСОБА_9 ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у процесі її годування, під час якого дитина сиділа на стільці, а ОСОБА_8 на стільчику, через те, що дівчинка вередувала і плювалася їжею в нього, ОСОБА_8 здійснив сильний поштовх лівою рукою у груди малолітньої, від чого остання вдарилася потиличною частиною голови об стіну, після чого впала на підлогу і втратила свідомість.
Намагаючись привести малолітню до тями ОСОБА_8 , поклавши дівчинку на підлогу, натискав долонею на її груди та живіт дитини та робив їй штучне дихання. Після того, як малолітня почала подавати ознаки життя, вклав її в ліжко та вийшов на вулицю, а повернувшись до будинку, виявив, що дівчинка хрипить, після чого перестала подавати ознаки життя і померла.
Своїми діями ОСОБА_8 завдав малолітній тяжких тілесних ушкоджень (закритої черепно-мозкової травми та розриву брижейки кишечника), небезпечних для життя в момент їх заподіяння. Згідно з висновком експерта від 11 березня 2015 року № 32 смерть ОСОБА_10 настала від закритої черепно-мозкової травми з переломом кісток черепа та крововиливів під тверду оболонку головного мозку.
Заслухавши доповідь судді, думки прокурора та потерпілої, які заперечили проти задоволення скарги захисника та вважали оскаржувані судові рішення законними та обґрунтованими, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Так, відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом, а неповнота досудового розслідування чи судового розгляду, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.
При цьому з оскаржуваних судових рішень убачається, що згідно

з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у пред`явленому йому обвинуваченні. Такий висновок суд належним чином детально обґрунтував у прийнятому рішенні.
З урахуванням фактичних обставин справи, встановлених судом, кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 121 КК України є правильною.
При цьому є неспроможними доводи сторони захисту про те, що наслідки у виді смерті ОСОБА_10 настали у результаті злочинної недбалості ОСОБА_8 і в його діях не було умислу на заподіяння тілесних ушкоджень малолітній дитині, а тому в його діях відсутній і склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України і, отже вони підлягають кваліфікації за ст. 119 КК України,.
Відповідно до положень кримінального закону, у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжкого тілесного ушкодження або ушкодження середньої тяжкості, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого тілесного ушкодження або ушкодження середньої тяжкості і кваліфікувати відповідно за ст. 119 чи ст. 128 КК України.
Разом з тим, вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень, внаслідок злочинної самовпевненості необхідно відмежовувати від учинення цих діянь із непрямим умислом (коли винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на якість, конкретні обставини, які могли б його відвернути), а вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень внаслідок злочинної недбалості від невинного заподіяння шкоди (коли особа не передбачала настання відповідних наслідків, не повинна була і (або) не могла його передбачати).
Судом першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, було встановив, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 КК України, тобто заподіяння малолітній ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого остання померла.
Як випливає із загальних положень кримінального закону суб`єктивна сторона злочину, за який засуджено ОСОБА_11 характеризується прямим умислом, однак також може виражатися і у непрямому і неконкретизованому умислі.
При цьому, як передбачено цими ж положеннями, особі, яка вчинила протиправне діяння проти здоров`я особи з непрямим неконкретизованим умислом, інкримінуються наслідки, що фактично настали, однак суб`єктивна сторона в частині наслідків у виді смерті, характеризується необережністю.
Відповідно до матеріалів провадження в ході судового слідства було встановлено, що ОСОБА_8 під час годування малолітньої ОСОБА_10 , коли вона вередувала і плювалась їжею, штовхнув її у груди, від чого дитина, яка сиділа на стільці, впала на підлогу, вдарившись головою об стіну.
При цьому, згідно з висновком експерта від 11 березня

2015 року № 32Д смерть ОСОБА_10 настала від закритої черепно-мозкової травми з переламом кісток черепа та крововиливом під тверду мозкову оболонку головного мозку. Закрита черепно-мозкова травма виникла від дії тупого предмета (-ів) і могла утворитися при падінні потерпілої на площину

з прискоренням.
До того ж, за показаннями експерта, які він давав у ході судового розгляду в суді першої інстанції (відповідно до відтворення аудіозапису судового засідання від 16 червня 2015 року зафіксованого на технічному носії інформації), тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми малолітня ОСОБА_10 отримала унаслідок падіння на площину з прискоренням, яке було надано її тілу у результаті поштовху.
Сукупність об`єктивних обставин, установлених судом (вік винного та потерпілої (22 та майже 2 роки відповідно), характер їх взаємостосунків, а також характер взаємостосунків засудженого з матір`ю малолітньої, що безпосередньо передували вчиненню протиправного діяння характер та локалізація тілесного ушкодження, від якого настала смерть дитини, а також особливості взаєморозташування винного та потерпілої (дитина сиділа на стільці) по відношенню до іншого, їх вагова різниця), не дає підстав вважати, що ОСОБА_8 не усвідомлював, що здійснюючи поштовх у груди малолітній дитині, яка фізіологічно не була сформованою, у той момент коли вона сиділа на звичайному стільці без жодної фіксації, що дівчинка від його поштовху, навіть незначного, може отримати тілесні ушкодження, у тому числі як безпосередньо від поштовху, так і від падіння.
При цьому, необхідно відзначити, що даних, які би підтверджували наявність у ОСОБА_8 умислу на убивство малолітньої ОСОБА_10 , матеріали провадження не містять.
Також, як правильно встановив суд першої інстанції, доводи винного про те, що він не здійснював поштовху, а просто відхилив дитину, спростовуються результатами проведення судово-медичної експертизи та свідченнями експерта, який її проводив, з яких випливає, що за відсутності наданню тіла дитини прискорення у виді поштовху дівчинка не могла б отримати таких тілесних ушкоджень з визначеною локалізацією та силою, що визначали смертельність цього тілесного ушкодження.
Таким чином, з огляду на наведене та з урахуванням положень кримінального закону колегія суддів погоджується з висновками суддів першої та апеляційної інстанцій про необхідність кваліфікації дій Слободяника за ч. 2 ст. 121 КК України і вважає таку кваліфікацію правильною.
Призначене ОСОБА_8 покарання колегія суддів вважає таким, що відповідає вимогам ст. 65 цього Кодексу. Підстав вважати призначене засудженому покарання у виді позбавлення волі у розмірі, визначеному судом першої інстанції, несправедливим унаслідок суворості, а також підстав для його пом`якшення колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення,

у матеріалах провадження не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Миронівського районного суду Київської області від 17 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 31 серпня

2015 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення

й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 _________________ ОСОБА_2 _________________ ОСОБА_3