Дата документу Справа № 323/1302/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

Єдиний унікальний № 323/1302/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/1117/16 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ч. 2 ст. 185 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
5 липня 2016 року місто Запоріжжя
Судова колегія з кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Оріхів Запорізької області, українця, громадянина України, маючого неповну середню освіту, неодруженого, непрацюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 11 травня 1999 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 140 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі. Звільненого умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 1 місяць 10 днів;

2) 21 серпня 2003 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 140 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі. Звільненого 23 грудня 2004 року по відбуттю строку покарання;

3) 11 травня 2005 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ст. 395 КК України до 6 місяців арешту з іспитовим строком на 1 рік;

4) 10 серпня 2005 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі. Згідно з ч. 4 ст. 70, ст. 71, ст. 74 КК України визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці. Звільненого 11 серпня 2006 року по відбуттю строку покарання;

5) 28 листопада 2006 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ст. 395 КК України до 1 місяця арешту;

6) 18 січня 2007 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 186 КК України до 1 року позбавлення волі. Із застосуванням ч. 4 ст. 70 визначено остаточне покарання у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ухвали апеляційного суду Запорізької області від 18 квітня 2007 року від призначеного покарання звільнено із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України із іспитовим строком на 2 роки.

7) 11 липня 2007 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ст. 395, 70 ч. 4, 72 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі. Від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України звільнено з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки;

8) 13 серпня 2010 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 186 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнено 21 серпня 2015 року по відбуттю строку покарання,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та засуджено до 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України від відбуття призначеного покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців з покладенням обов`язків, передбачених п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

У відповідності до ст. 100 КПК України вирішено долю речового доказу, стягнуто витрати за проведення товарознавчої експертизи в розмірі 439,80 грн.,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнано винним в тому, що він, будучи засудженим 13 серпня 2010 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 186 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі, судимість у встановленому законом порядку не знята та не погашена, на шлях виправлення не став, належних висновків не зробив і знову скоїв корисливе кримінальне правопорушення.

11 лютого 2016 року, близько 13 годин 30 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, проходячи повз будівлі Оріхівського міжрайонного відділу державної установи «Запорізький обласний лабораторний центр держаної санепідемслужби України», який розташований по вул. Правди, 2 в м. Оріхів Запорізької області, побачив велосипед марки «Україна», при цьому у нього виник умисел на таємне викрадення чужого майна. З цією метою ОСОБА_7 , діючи повторно, таємно, умисно, з корисливих мотивів, викрав вказаний велосипед, що належить ОСОБА_9 , вартість якого складає 726 грн., після чого викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Запорізької області ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок м`якості.

Вважає, що застосовуючи відносно ОСОБА_7 ст. 75 КК України та звільняючи його від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції істотно порушив вимоги ст. 65 КК України, належним чином не врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який відноситься до злочинів середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який ніде не працює, раніше був неодноразово судимий, в тому числі, і з випробуванням, але належних висновків не зробив і знову скоїв крадіжку, що, як вважає прокурор, свідчить про небажання ОСОБА_7 стати на шлях виправлення і можливість вчинення ним нових правопорушень.

Разом з тим, враховуючи визнання обвинуваченим своєї вини та повернення потерпілої викраденого майна, прокурор вважає можливим призначити ОСОБА_7 більш м`який вид покарання, який передбачений санкцією ч. 2 ст. 185 КК України у виді арешту.

Прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у вигляді 6 місяців арешту.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового вироку апеляційного суду з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, допитаний в судовому засіданні ОСОБА_7 винним себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України визнав повністю та розкаявся у вчиненому, у зв`язку з чим, судом було визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин справи, які ніким не оспорювались.

Розгляд справи в суді першої інстанції за обвинуваченням ОСОБА_7 був проведений відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України. Виконання судом цих вимог відображено в технічному засобі фіксування кримінального провадження.

Діям обвинуваченого дана правильна юридична оцінка. Рішення суду в частині доведеності вини та кваліфікації заподіяного в апеляції не оспорюється.

Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Підставою для скасування вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції зазначив, що враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, обставини скоєння злочину та відношення до скоєного, думку потерпілої, яка не має претензій до обвинуваченого і суд прийшов до висновку про можливість призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

Разом з тим, у супереч наведеним мотивам щодо необхідності призначення покарання, не пов`язаного із позбавленням волі, суд ОСОБА_7 призначив покарання у виді 2 років позбавлення волі, чим фактично допустив невідповідність прийнятого рішення власним висновкам щодо виду покарання, яке необхідно призначити обвинуваченому.

Крім того, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.

У порушення вимог ч. 3 ст. 374 КПК України суд першої інстанції, приймаючи в резолютивній частині вироку рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі із випробуванням, жодних мотивів для прийняття такого рішення у відповідності до ст. 75 КК України в мотивувальній частині вироку не навів.

З огляду на наведені порушення вимог процесуального закону рішення суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання не відповідає вимогам ст.ст. 370, 374 КПК України та підлягає скасуванню.

Розглядаючи доводи прокурора щодо виду та розміру покарання, яке буде необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, судова колегія приходить до наступних висновків.

ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, також раніше судом звільнявся від відбування покарання з випробуванням, але належних висновків для себе не зробив і вчинив новий середньої тяжкості корисливий злочин, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення та можливість вчинення ним нових злочинів.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів лише в умовах його ізоляції від суспільства.

При цьому судова колегія погоджується доводами прокурора про необхідність призначення ОСОБА_7 найбільш м`якого виду покарання, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України - у виді арешту.

Оскільки обвинувачений в суді вину визнав в повному обсязі, розкаявся, шкоду потерпілій відшкодовано, судова колегія вважає необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого призначення покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України у виді арешту строком на 3 місяці.

В іншій частині вирок суду слід залишити без зміни.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України колегія суддів,-

З А С У Д И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у вигляді арешту на строк 3 (три) місяці.

Початок строку відбуття ОСОБА_7 покарання рахувати з часу його фактичного затримання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4