Номер провадження 11-кп/775/479/2016

УХВАЛА

Іменем України

1 червня 2016 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

з участю

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Краматорська Донецької області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, який мешкає в будинку АДРЕСА_1 , не судимого

за вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ст.115 ч.1 КК України,

встановив:

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 1 лютого 2016 року стосовно ОСОБА_7 застосовані примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом у зв`язку з вчиненням ним суспільно-небезпечного діяння, передбаченого, передбаченого ч.2 ст.289 КК України.

Згідно цієї ухвали суд встановив, що 27 липня 2015 року о 9-й годині 00 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за місцем свого проживання в будинку АДРЕСА_1 , на грунті неприязних стосунків, що раніше вникли у нього зі своїм сусідом ОСОБА_8 , вирішив вчинити вбивство останнього. З цією метою він взяв з собою кухонний ніж, прийшов на територію домоволодіння АДРЕСА_2 на вищевказаній вулиці, де проживав ОСОБА_8 . Впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_7 через паркан таємно проник на територію цього домоволодіння і за будинком став чекати повернення ОСОБА_8 .

Приблизно о 9-й годині 15 хвилин останній прийшов додому і зайшов у свій будинок. О 9-й годині 30 хвилин ОСОБА_9 вийшов з будинку на ганок і став спускатися сходами. ОСОБА_10 , реалізуючи свій умисел на позбавлення життя ОСОБА_9 , наявним у нього кухонним ножем наніс йому численні удари в область грудної клітини, шиї, спини, завдавши Чепурному численних проникаючих ран зазначених областей з ураженням обох легенів, серця, печінки, лівої сонної артерії, щитоподібної залози, трахеї. Від отриманих тілесних ушкоджень, які викликали травматичний (больовий та геморагічний) шок, настала смерть ОСОБА_9 .

При вчиненні цих дій ОСОБА_10 не міг усвідомлювати їх та керувати ними внаслідок хронічного душевного захворювання у виді органічного розладу особистості складного генезу зі значним інтелектуально-мнестичним зниженням, емоційно-вольовими порушеннями і параноїдними включеннями, тобто перебував у стані неосудності, що виключає притягнення його до кримінальної відповідальності. На теперішній час ОСОБА_11 не може усвідомлювати свої дії та керувати ними, потребує застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

В апеляційних скаргах:

Захисник ОСОБА_12 просить апеляційний суд скасувати ухвалу суду першої інстанції і ухвалити свою ухвалу, якою перекваліфікувати дії ОСОБА_10 зі ст.115 ч.1 на ст.ст.125 ч.1 та 162 ч.2 КК України і застосувати стосовно ОСОБА_10 примусовий захід медичного характеру у виді госпіталізації його до психіатричного закладу із звичайним наглядом. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про вчинення ОСОБА_10 в стані неосудності умисного вбивства ОСОБА_9 , оскільки, на думку захисника, наявними у справі доказами доведено лише те, що 26 липня 2015 року, тобто за добу до вбивства ОСОБА_9 , ОСОБА_10 протиправно проник у двір будинку потерпілого, де під час сварки з ОСОБА_9 завдав потерпілому легких тілесних ушкоджень, а достовірних доказів причетності ОСОБА_10 до умисного убивства ОСОБА_9 , вчиненого 27 липня 2015 року, стороною обвинувачення суду не надано;

Прокурор у цьому провадженні ОСОБА_13 просить апеляційний суд скасувати ухвалу суду першої інстанції і ухвалити свою ухвалу, якою виключити висновок суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення із злочинним умислом і застосувати стосовно ОСОБА_10 примусовий захід медичного характеру у виді госпіталізації його до психіатричного закладу із суворим наглядом. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що ОСОБА_10 діяв умисно, оскільки він не міг усвідомлювати свої дії, а застосування щодо нього примусового заходу медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом суперечить як висновкам самого суду в мотивувальній частині ухвали про необхідність госпіталізації ОСОБА_10 до психіатричного закладу із суворим наглядом, так і положенням ст.94 КК України.

Заслухавши захисника ОСОБА_12 , який підтримав свою апеляційну скаргу, прокурора прокуратури Донецької області ОСОБА_5 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вчинення ОСОБА_10 у стані неосудності умисного вбивства свого сусіда ОСОБА_8 за обставин, зазначених в ухвалі суду, ґрунтуються на сукупності доказів, що були досліджені в судовому засіданні.

Згідно протоколу огляду місця події від 28 липня 2015 року на сходах будинку АДРЕСА_3 було виявлено труп ОСОБА_8 , який проживав у цьому будинку, з численними колото-різаними та різаними ранами грудної клітини, шиї, спини і відповідно до висновку судово-медичної експертизи смерть ОСОБА_9 настала внаслідок завдання йому цих поранень, які спричинили ураження обох легенів, серця, печінки, лівої сонної артерії, щитоподібної залози, трахеї. Ці поранення було завдано колючо-ріжучим предметом за 30-48 годин до судово-медичного дослідження, тобто, могло бути завдано 27 липня 2015 року о 9-й годині 30 хвилин, як це встановлено судом.

Під час проведення зазначеного огляду на зовнішній поверхні скла одного з вікон будинку потерпілого були виявлені сліди пальців рук, які відповідно до висновку дактилоскопічної експертизи були залишені різними пальцями та долонною поверхнею лівої руки ОСОБА_10 , а на кросівках, вилучених у останнього, виявлені сліди крові, яка могла походити від потерпілого ОСОБА_9 .

Наведені докази підтверджують причетність ОСОБА_10 до його перебування на території домоволодіння будинку потерпілого та до завдання ним тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , що супроводжувалися кровотечею.

Згідно висновків судово-психіатричної експертизи, при проведенні психіатричного дослідження ОСОБА_10 підтверджував свою причетність до нанесення численних ударів ножем своєму сусіду ОСОБА_9 через неприязні стосунки між ними, однак при вчиненні цих дій ОСОБА_10 не міг усвідомлювати їх та керувати ними внаслідок хронічного душевного захворювання у виді органічного розладу особистості складного генезу зі значним інтелектуально-мнестичним зниженням, емоційно-вольовими порушеннями і параноїдними включеннями. На теперішній час ОСОБА_11 також не може усвідомлювати свої дії та керувати ними, потребує застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Сукупніть наведених доказів свідчить про доведеність вчинення ОСОБА_10 в стані неосудності умисного вбивства ОСОБА_9 на грунті особистої неприязні шляхом нанесення ножем великої кількості ударів в різні частини тіла потерпілого і завдання великої кількості колото-різаних та різаних ран, які спричинили ураження обох легенів, серця, печінки, лівої сонної артерії, щитоподібної залози, трахеї і настання смерті ОСОБА_9 .

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , які є близькими родичами ОСОБА_7 , про те, що останній не міг вбити ОСОБА_9 , оскільки 27 липня 2015 року не був у себе вдома, а перебував у цей день у свого батька ОСОБА_14 або у брата ОСОБА_15 , що ОСОБА_7 раніше неодноразово заходив на подвір`я будинку потерпілого та заглядав у вікна цього будинку і, таким чином, міг залишити відбитки своїх пальців рук, що зі слів ОСОБА_7 їм відомо, що останній напередодні, тобто 26 липня 2015 року, заходив на подвір`я ОСОБА_9 , де між ними відбулася сварка та бійка, під час якої потерпілому і могли бути заподіяні легкі тілесні ушкодження у виді саден в області лівої скроні, встановлені судово-медичною експертизою, не можуть бути визнані обґрунтованими.

Суд першої інстанції дав оцінку зазначеним у скарзі доказам і обґрунтовано дійшов висновку про те, що вони не можуть бути взяти до уваги, оскільки показання зазначених свідків суперечать іншим дослідженим в суді доказам, які доводять причетність ОСОБА_7 до вчинення вбивства ОСОБА_9 в стані неосудності.

Усі зазначені особи є мешканцями одного населеного пункту, що давало можливість їм протягом незначного часу прибути до місця проживання будь-кого з них, а свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 не стверджували про те, що ОСОБА_7 протягом 26-27 липня 2015 року постійно перебував під їх наглядом та контролем. Ці обставини спростовують доводи апеляції захисника про неможливість перебування ОСОБА_10 на території домоволодіння потерпілого 27 липня 2015 року в час, коли вчинено убивство ОСОБА_9 .

Крім цього, вказані свідки є близькими родичами ОСОБА_7 , через що вони заінтересовані в пом`якшенні становища ОСОБА_7 , а можливість виникнення сварки та бійки між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 напередодні вбивства останнього, тобто 26 липня 2015 року, про яку пояснювали вказані свідки, з урахуванням вищенаведених обставин сама по собі не є свідченням неможливості ОСОБА_7 наступного дня, тобто 27 липня 2017 року прибути до будинку потерпілого ОСОБА_9 і вчинити там суспільно небезпечне діяння, пов`язане з умисним позбавленням життя останнього за обставин, встановлених в ухвалі суду.

Не можуть бути визнані обґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника і в тій частині, що наявність слідів крові лише на кросівках ОСОБА_10 за відсутності слідів крові на одежі останнього, в піднігтевому вмісту його пальців рук як і не встановлення конкретного знаряддя вбивства (ножа) з такими слідами, свідчать про непричетність ОСОБА_10 до завдання останнім ударів ножем потерпілому.

Як вбачається з протоколу огляду місця події і фототаблиці до цього протоколу, ні на східцях будинку потерпілого, де перебував труп ОСОБА_9 , ні в інших місцях домоволодіння не було виявлено розбризкування або витоку великої кількості крові. Згідно висновку судово-медичної експертизи при дослідженні трупа потерпілого було встановлено, що завдані ОСОБА_9 тілесні ушкодження спричинили загальне венозне малокрів`я внутрішніх органів. Наведені докази та обставини свідчать, що завдані потерпілому тілесні ушкодження викликали більший внутрішній крововилив, а не зовнішній.

Тому доводи скарги захисника про те, що в разі нанесення ОСОБА_10 ударів ножем потерпілому кров останнього обов`язково мала попасти не тільки на кросівки, а й на сорочку та штани ОСОБА_10 , під нігті пальців його рук є суб`єктивним припущенням захисника, яке не ґрунтується на фактичних обставинах справи.

Досліджені і встановлені в судовому засіданні обставини справи свідчать, що з моменту вчинення убивства ОСОБА_9 (о 9-й годині 30 хвилин 27 липня 2015 року) і до виявлення цього факту (о 2-й годині 28липня 2015 року) та затримання ОСОБА_10 за підозрою у вчиненні цього суспільно небезпечного діяння (30 липня 2015 року) пройшов певний проміжок часу протягом якого як ОСОБА_7 , так і інші особи мали можливість вчинити певні дії з ножем, який був знаряддям злочину, зокрема, вимити, викинути, сховати. Тому та обставина, що стороною обвинувачення не був виявлений конкретний ніж зі слідами крові потерпілого на ньому, яким були завдані тілесні ушкодження ОСОБА_9 , не є свідченням непричетності ОСОБА_10 до завдання смерті ОСОБА_9 , тоді як причетність ОСОБА_10 до вчинення умисного вбивства потерпілого доведена іншими доказами у справі.

Таким чином, сукупністю досліджених в судовому засіданні та наведених в ухвалі доказів доведена причетність ОСОБА_10 до вчинення в стані неосудності суспільно небезпечного діяння, передбаченого ст.115 ч.1 КК України, через що підстави для задоволення апеляційної скарги захисника про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_10 зі ст.115 ч.1 на ст.ст.125 ч.1 та 162 ч.2 КК України відсутні.

Також не можуть бути визнані обгрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора в частині того, що суд не мав підстав для визнання умисними дій ОСОБА_10 при вчиненні ним суспільно небезпечного діяння, оскільки він не міг усвідомлювати свої дії.

Статтею 115 КК України встановлена відповідальність за вчинення саме умисного убивства і суспільно небезпечне діяння, вчинене ОСОБА_10 в стані неосудності, кваліфіковане саме за цією нормою кримінального закону. Та обставина, що психічно хвора особа не може усвідомлювати свої дії та керувати ними під час вчинення суспільно небезпечного діяння, сама по собі не унеможливлює вчинення такою особою умисних дій і юридичну кваліфікацію вчиненого цією особою діяння як умисного.

Разом з тим, визнавши доведеним вчинення ОСОБА_10 у стані неосудності умисного вбивства ОСОБА_9 за наведених в своїй ухвалі обставин, суд першої інстанції застосував стосовно ОСОБА_10 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом у зв`язку з вчиненням ним суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, що суперечить висновкам самого ж суду, викладеним в мотивувальній частині ухвали про вчинення ОСОБА_10 суспільно-небезпечного діяння, передбаченого, ст.115 ч.1, а не ст.289 ч.2 КК України і необхідність застосування стосовно нього примусового заходу медичного характеру у виді госпіталізації його до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Таке рішення суду також не відповідає вимогам ст.94 КК України про те, що суд може застосувати примусові заходи медичного характеру залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб і госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно-небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у психіатричному закладі та лікування в умовах суворого нагляду.

Наведені обставини свідчать про обґрунтованість апеляційної скарги прокурора про невідповідність застосованого судом примусового заходу медичного характеру щодо ОСОБА_10 тяжкості вчиненого ним діяння та ступеня небезпечності психічно хворого для інших осіб.

Тому відповідно до вимог ст.420 ч.3 КПК України ухвала суду першої інстанції в частині застосування примусового заходу медичного характеру стосовно ОСОБА_7 підлягає скасуванню з постановленням в цій частині своєї ухвали.

Враховуючи наведене, керуючись вимогами ст.ст.404, 420 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора у цьому провадженні ОСОБА_13 задовольнити частково.

Ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 1 лютого 2016 року стосовно ОСОБА_7 в частині застосування примусового заходу медичного характеру скасувати.

Постановити в цій частині свою ухвалу, якою застосувати стосовно ОСОБА_7 примусовий захід медичного характеру у виді госпіталізації його до психіатричного закладу із суворим наглядом.

В решті ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 1 лютого 2016 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 без задоволення.

Ця ухвала набирає законної силу з моменту її проголошення.

На ухвалу сторони можуть подати касаційні скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення цієї ухвали.

Судді: