Дата документу Справа № 336/6812/14-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/946/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.185 КК УкраїниСуддя-доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 серпня 2015 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 21 січня 2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Запоріжжя, проживає в АДРЕСА_1 , зареєстрована в АДРЕСА_2 ,

визнано винною та засуджено за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винною в тому, що вона, будучи особою раніше судимою за кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.185 КК, судимість за яке в установленому законом порядку не знято і не погашено, 05.08.2014 року приблизно о 03.00 год., маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, знаходячись в автомобілі марки «ВАЗ 21104» д/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_8 , який виявив бажання підвести її до дому, під час зупинки на узбіччі траси «Москва-Сімферополь» біля приміщення ТОВ «Айс», розташованого по вул. Магістральній, 100 в м.Запоріжжі, скориставшись відсутністю ОСОБА_8 , який вийшов з автомобіля, таємно викрала з-під водійського сидіння гаманець коричневого кольору з грошовими коштами в сумі 432 грн., спричинивши потерпілому майнову шкоду на вищевказану суму.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст. 185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Їй призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного судом покарання з іспитовим строком на 2 роки з покладенням на неї обов`язків передбачених ст. 76 КК.

В апеляційній скарзі прокурор, не заперечуючи обставин справи, винуватість обвинуваченої і кваліфікацію їй дій, не погодився із звільненням ОСОБА_7 від призначеного їй покарання. Посилаючись на те, що обвинувачена має непогашену судимість за скоєння тотожного злочину, має непогашені судимості за вчинення інших некорисливих злочинів. Прокурор переконаний, що ОСОБА_7 не розкаялась, належних висновків для себе не зробила, продовжуючи періодично вчиняти нові злочини. Тому обвинувач переконаний в неефективності звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням, в зв`язку з чим, просив суд скасувати звільнення обвинуваченої від призначеного їй покарання на підставі ст.75 КК.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши позицію прокурора, який підтримав доводи апеляції; обвинувачену, яка просила вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок суду без змін.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні нею злочину за наведених у вироку обставин ніким не оспорюється. Розгляд кримінального провадження і дослідження доказів відбувались в порядку ч.3 ст.349 КПК.
Судова колегія не може погодитись з тим, що наведені в апеляційній скарзі обставини спростовують висновки суду першої інстанції щодо можливості виправлення ОСОБА_7 без її ізоляції від суспільства в місцях обмеження волі.

Наявність непогашеної судимості прийнято судом до уваги, як обставину, що вплинула на кваліфікацію діяння обвинуваченої за частиною другою статті 185 КК та обрання судом найсуворішого виду покарань з передбачених санкцією ч.2 ст.185 КК. Таким чином, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, а не іншого більш м`якого покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст. 185 КК, суд, тим самим, врахував наявність у ОСОБА_7 непогашеної судимості як за корисний злочин, так і за ч.1 ст. 309 КК. Такий суворий вид покарання також обґрунтовано обрано й через те, що ОСОБА_7 скоїла даний злочин за сплином незначного проміжку часу після свого звільнення з місць позбавлення волі. Суд при цьому, враховуючи вказані обставини, обрав не мінімальний іспитовий строк.

Переконання прокурора про те, що ОСОБА_7 не розкаялась і належних висновків для себе не зробила ґрунтується лише на припущеннях, оскільки обвинувачення не навело данних про те, що після вчинення ОСОБА_7 даного злочину, нею вчинено й інші кримінальні правопорушення.

Переконання обвинувачення в неефективності звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням є необґрунтованим, оскільки звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, суд також виходив з того, що обвинувачена повністю визнала свою вину; вартість викраденого нею майна незначно перевищує встановлений законодавством мінімум розмір шкоди, за який особа має нести кримінальну відповідальність. Дана шкода не є для потерпілого значною, свідченням чого є відсутність позову у справі та небажання потерпілого приймати участь у ній. При призначенні покарання потерпілий не заявляв вимоги про суворе покарання і покладався у вирішення цього питання на розсуд суду.

Отже, приймаючи до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до злочинів середньої тяжкості, а також визнання обвинуваченою своєї вини і її активне сприяння розкриттю злочину, суд обґрунтовано звільнив обвинувачену від призначеного їй найсуворішого виду покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.185 КК.

Судова колегія також відзначає, що згідно із ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

В зв`язку з чим, судова колегія відмічає, що звільнення судом ОСОБА_7 від призначеного їй покарання за умови, що та не вчинить нового злочину, в тому числі і за ст.185 КК, буде спонукати обвинувачену до зміни свого ставлення до своєї поведінки. Цьому буде сприяти постійний нагляд за нею з боку кримінально виконавчої інспекції за даними вироком суду, оскільки на обвинувачену покладено обов`язки передбачені ст. 76 КК. Порушення цих обов`язків або ухилення від їх виконання може призвести до скасування звільнення від покарання з обов`язковим наступним направленням засудженої до місць позбавлення волі.

З урахуванням сукупності перелічених обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з іспитовим строком в 2 роки за встановлених судом обставин є мотивованим, а покарання таким, що відповідає вимогам ст.65 КК, а тому доводи апеляційної скарги прокурора про недотримання судом цих вимог, - безпідставні.
Таким чином, порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування вироку суду, у справі не допущено, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 21 січня 2015 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4