Справа №489/2718/15-к 27.08.2015 27.08.2015 27.08.2015
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
27 серпня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Улянівка, Миколаївського району Миколаївської області, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,
- визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6
обвинувачений ОСОБА_5
захисник ОСОБА_7 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Обвинувачений в апеляційній скарзі просить вирок суду змінити, застосувати стосовно нього ст.69 КК та звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, на підставі ст.75 КК України.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та призначено покарання у виді 5 років 6 позбавлення волі без конфіскації майна.

_________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/784/626/15 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_8

Категорія: ч.2 ст.289 КК України Доповідач апеляційної інстанції: ОСОБА_1

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, за сукупністю злочинів, передбачених ч.2, 3 ст. 185 КК України за вироком Ленінського районного суду м.Миколаєва від 16.04.2015 року та ч.2 ст. 289 КК України за цим вироком ОСОБА_5 призначено 5 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст.71 КК України, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26.12.2014 року, та остаточно призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Узагальнені доводи апелянта.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 посилається на те, що суд при призначені покарання належним чином не врахував те, що він свою провину визнав повністю і розкаявся у вчиненому, активно сприяв слідству, позитивно характеризується за місцем проживання, у нього на утримані знаходиться малолітня дитина та вагітна дружина.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом першої інстанції встановлено, що 10 березня 2015 року о 23 годині 15 хвилин, обвинувачений ОСОБА_5 , діючи повторно, знаходячись в районі будинку №16 по пр. Миру в м. Миколаєві, шляхом проникнення до салону та з`єднання дротів у замку запалювання, незаконно заволодів транспортним засобом автомобілем «Москвич» державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить потерпілому ОСОБА_9 , чим заподіяв останньому матеріальну шкоду на суму 30 000 грн.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч.2 ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника які підтримали доводи апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок суду законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України не перевірялись, оскільки законність і обґрунтованість вироку в цій частині ніким з учасників процесу не оскаржується.

Що стосується покарання, то воно призначено обвинуваченому ОСОБА_5 у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України.

Відповідно до ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року зі змінами та доповненнями, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але із врахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, які щиро покаялися у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Зазначені вимоги судом першої інстанції було дотримано.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції врахував, тяжкість вчиненого злочину, який відносяться до категорії тяжких, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, вчинив злочин маючи не відбуте покарання за попереднім вироком, характеризуються задовільно, а також обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття.

Зважив суд і на відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Обставини, на які посилається обвинувачений у апеляційній скарзі, також були враховані судом, у зв`язку з чим ОСОБА_5 призначено покарання в межах близьких до мінімальних без конфіскації майна, та на підставі ч.4 ст.70, ст.71 КК України, вірно застосовані принципи призначення покарання за сукупністю злочинів та вироків.

Виходячи із принципів необхідності і достатності покарання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що призначене покарання в такому розмірі є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Рішення суду належним чином вмотивоване, не суперечать вимогам кримінального закону і відповідає меті покарання.

З урахуванням даних про особу обвинуваченого, а саме того, що він раніше судимий за вчинення умисних злочинів, вчинив новий під час відбування покарання з випробуванням, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, апеляційний суд вважає, що вказана судом пом`якшуюча покарання обставина щире каяття, не є такою, що істотно знижує ступень тяжкості вчиненого злочину.

Апеляційний суд не вбачає підстав для застосування стосовно обвинуваченого ст.69 КК України та призначення йому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Не можуть бути застосовані до обвинуваченого ОСОБА_5 й положення ст.75 КК України, про що він просить в апеляційній скарзі, оскільки повторне звільнення від відбування покарання, осіб, яки вчинили новий злочин під час іспитового строку є неприпустимим, про що йдеться п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року.

У апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено інших обставин, які би свідчили про невідповідність призначеного йому покарання, тяжкості вчиненого ним злочину чи даним про його особу внаслідок надмірної суворості.

Посилання апелянта на те, що він позитивно характеризується за місцем проживання, на його утриманні знаходиться малолітня дитина та його дружина на даний час вагітна, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, даних про особу обвинуваченого, не є такими обставинами, які дають підстави для пом`якшення покарання.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 р., активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.

Однак, досліджені судом матеріали провадження не містять даних про таку поведінку обвинуваченого під час досудового слідства.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 532 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року стосовно ОСОБА_5 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, що перебуває під вартою в той же строк з дня вручення копії вироку.

Головуючий

Судді: