Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_9,
суддів:ОСОБА_10, ОСОБА_11,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_12,
за участю прокурора ОСОБА_13,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003107, за обвинуваченням

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Старуні Богородчанського району Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, захисник ОСОБА_7, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, фактично просить змінити вирок апеляційного суду та звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. На думку захисника, цей суд на відміну від місцевого не дотримався вимог ст. 65 КК і дійшов необґрунтованого висновку про неможливість досягти мети виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.

Крім того, у поданій скарзі міститься прохання захисника про здійснення касаційного розгляду за його відсутності.

Клопотань від засудженого про виклик його для дачі пояснень під час касаційного розгляду провадження не надходило.

Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2014 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладено на нього виконання обов'язків, передбачених пунктами 2-4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні за обставин, детально викладених у вироку, таємного викрадення чужого майна, вчиненого повторно.

Як установив суд, 02 жовтня 2014 року близько 03.00 год. у дворі будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_6 викрав із автомобіля ВАЗ-2107 (державний номерний знак НОМЕР_1) три гумові шини із дисками, дев'ять ріжкових та шість накидних ключів, металеві кліщі, заволодівши належним ОСОБА_8 майном на загальну суму 1168,84 грн.

Апеляційний суд Івано-Франківської області, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного засудженому покарання і 27 березня 2015 року ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК покарання у виді арешту на строк п'ять місяців. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечив проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом'якшують і обтяжують.

Апеляційний суд при перегляді кримінального провадження в порядку апеляційної процедури встановив, що суд першої інстанції, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_6, не дотримався цих вимог закону.

Зокрема, апеляційний суд дійшов висновку, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, не врахував повною мірою даних про особу винного, а саме його схильності до вчинення правопорушень, за наявності у провадженні відомостей про неодноразове притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за умисні корисливі злочини, відсутність у нього бажання стати на шлях виправлення, про що свідчить вчинення ним нового корисливого злочину, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до злочинів середньої тяжкості. Зважаючи на вказані особливості особи винного, апеляційний суд визнав необґрунтованим рішення місцевого щодо звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, а відтак, і обраний захід примусу - несправедливим унаслідок м'якості. Тому скасував у відповідній частині вирок суду першої інстанції та ухвалив новий.

Разом із тим, обираючи вид та розмір покарання, апеляційний суд урахував також ті дані й обставини, які були враховані судом першої інстанції при обрані заходу примусу, і, дотримуючись приписів статей 50, 65 КК, призначив ОСОБА_6 покарання майже в мінімальних межах санкції закону, що відповідає його меті, є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Переконливих аргументів на спростування висновку суду про неможливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства та про відсутність правових підстав для застосування інституту звільнення від відбування покарання в касаційній скарзі не міститься.

З огляду на викладене підстав для зміни вироку апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та пом'якшення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК, про що йдеться у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржуваного вироку при розгляді справи в суді касаційної інстанції, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 березня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11