Ухвала

іменем україни

08 вересня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_10,
суддів: при секретарі ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на вирок Апеляційного суду Чернігівської області від 14 лютого 2015 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000309, за обвинуваченням

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Полонне Хмельницької області, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, в силу ст. 89 КК не судимого ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364-1, ч. 1 ст. 366 КК;

за участю прокурора ОСОБА_14,

в с т а н о в и л а:

Вироком Ічнянського районного суду Чернігівської області від 13 березня 2014 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК та засуджено до покарання: за ч. 2 ст. 364 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права обіймати посади пов'язані з адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими функціями і без штрафу; за ч. 2 ст. 366 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки без позбавлення права обіймати посади пов'язані з адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими функціями і без штрафу.

Відповідно до ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_5 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права обіймати посади пов'язані з адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими функціями і без штрафу.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладенням обов'язків, визначених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК.

Вирішено питання про стягнення витрат на правову допомогу.

Апеляційний суд Чернігівської області вирок місцевого суду скасував в частині кваліфікації дій ОСОБА_5 та призначеного йому покарання і ухвалив новий вирок, яким постановив вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 364-1 (в редакції Закону України від 13 травня 2014 року № 1261-VII) до покарання у виді штрафу в розмірі 15 300 грн, з позбавленням права обіймати посади пов'язані з адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими функціями на строк 2 роки, за ч. 1 ст. 366 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 4 250 грн, з позбавлення права обіймати посади пов'язані з адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими функціями на строк 1 рік.

Відповідно до ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 остаточно визначено покарання у виді штрафу в розмірі 15 300 грн, з позбавлення права обіймати посади пов'язані з адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими функціями на строк 2 роки.

В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 просить скасувати вирок апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд в суд апеляційної інстанції. Вважає, що апеляційний суд в порушення вимог ч. 4 ст. 404 КПК розглянув справу за новим обвинуваченням, яке не було пред'явлено йому в суді першої інстанції. Унаслідок цих порушень призначене покарання за вироком апеляційного суду із позбавленням права обіймати посади пов'язані з адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими функціями значно погіршило становище заявника.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_5, обіймаючи посаду генерального директора «Будівельна та торгівельна компанія «Забудова», тобто будучі службовою особою юридичної особи приватного права наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, 25 квітня 2012 року, використовуючи своє службове становище усупереч інтересам служби, з корисливих мотивів, з метою оформлення на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кредиту та отримання кредитних коштів у КС «Гарантія-Кредит» вніс до довідок про доходи на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_8 недостовірні відомості про їх працевлаштування у «Будівельній та торгівельній компанії «Забудова» та розміру їх заробітної плати, власноручно підробивши у зазначених документах підписи від імені головного бухгалтера ОСОБА_9, яка у вказаному підприємстві не працювала.

У подальшому підроблені документи ОСОБА_5 передав до КС «Гарантія-Кредит», після чого отримав від ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 160 000 грн, які були надані на підставі кредитних договорів укладених із КС «Гарантія-Кредит».

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1, ч. 1 ст. 366 (в редакції Закону України від 13 травня 2014 року № 1261-VII) у касаційній скарзі не оспорюються і судом касаційної інстанції не перевіряються.

Доводи касаційної скарги засудженого про те, що суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження за новим обвинуваченням, що не висувалося йому у суді першої інстанції не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах кримінального процесуального закону.

Так, з матеріалів кримінального провадження убачається, що апеляційний суд, діючи в межах своїх повноважень, передбачених статтями 404, 420, 421 КПК, лише погодився з позицією прокурора про неправильну юридичну оцінку фактичних обставин кримінального правопорушення встановлених судом першої інстанції, які ніким з учасників процесу не оспорювались та постановив новий вирок, в якому перекваліфікував дії ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК відповідно на ч. 2 ст. 364-1, ч. 1 ст. 366 КК і призначив йому покарання в межах санкцій даних статей.

Крім того, касаційний суд звертає увагу, що вид та розмір покарання суд вправі визначати на власний розсуд. Тому, розглянувши апеляційну скаргу прокурора щодо неправильної кваліфікації скоєного та м'якості призначеного покарання, суд правильно перекваліфікував дії ОСОБА_5 на інші статті кримінального закону та призначив покарання у виді штрафу з позбавленням права обіймати посади пов'язані з адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими функціями. Оскільки таке покарання підлягало реальному виконанню, тобто погіршувало становище засудженого, апеляційний суд обґрунтовано виклав прийняте рішення у виді нового вироку, як це передбачене ст. 420 КПК.

З огляду на те, що закон про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при перевірці кримінального провадження в межах вимог касаційної скарги не виявлено, а призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК, скасовувати вирок апеляційного суду за доводами касаційної скарги засудженого підстав немає.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Апеляційного суду Чернігівської області від 14 лютого 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12