Дата документу Справа № 333/5274/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/237/16
Єдиний унікальний № 333/5274/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 1 ст. 115 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002510, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах захисника ОСОБА_8 , на вирок колегії суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2015 року відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чкалово Нікопольського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:

- 18 січня 2007 р. Нікопольським міським судом Дніпропетровської області за ст.ст. 185 ч. 3, 185 ч. 2, 70, КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України був звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки;

- 01 вересня 2009 р. Нікопольським міським судом Дніпропетровської області за ст. ст. 185 ч. 3, 297, 70, 71 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі 28 червня 2011 р. умовно - достроково на невідбутий строк 1 рік,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 не погоджуючись із висновками суду, викладеними у вироку в частині кваліфікації дій останнього та призначеного покарання зазначає, що наявними у справі доказами не встановлено, що ОСОБА_9 , спричиняючи потерпілій ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, мав умисел на її вбивство. При цьому вважає, що значна кількість нанесених потерпілій ударів за обставин, наведених у вироку, ще не може свідчити про направленість умислу обвинуваченого на позбавлення життя, тим більше, що мотиву для цього не встановлено, а дії останнього не були послідовними, мали хаотичний характер і під впливом сварки, направлені на нанесення ударів потерпілій, без умислу на її вбивство. Крім того, вказує, що виходячи із встановлених обставин вчинення злочину, характеру стосунків обвинуваченого та потерпілої, які проживали сумісно, подій, які передували вчиненню злочину, нанесення обвинуваченим ударів без певної мети та при реальній можливості, за наявності у нього умислу на умисне вбивство, довести свої злочинні наміри до кінця, не зустрічаючи жодної перепони з боку сторонніх осіб або потерпілої, тієї обставини, що ОСОБА_9 після нанесення ударів припинив свої дії, вживав заходів до надання їй допомоги, викликав медичну допомогу, не залишаючи її до повідомлення лікарів про смерть потерпілої, дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України кваліфіковані невірно.

Також зазначає, що призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд не знайшов обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, безпідставно розцінивши зміну останнім показань щодо обставин вбивства потерпілої, як відсутність щирого каяття в поведінці. Між тим, ОСОБА_11 , частково визнаючи свою вину, лише намагався довести відсутність умислу на вбивство потерпілої, жодним чином не намагаючись уникнути відповідальності за нанесення тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала смерть потерпілої. Крім того, не встановивши поряд з пом`якшуючими покарання обставинами обставин, що його обтяжують, без належного мотивування, призначив покарання близьке до максимального, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 115 КК України.

На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції змінити, дії ОСОБА_9 перекваліфікувати з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, за якою призначити останньому більш м`яке покарання;

- обвинувачений ОСОБА_9 вважає вирок незаконним та необґрунтованим внаслідок порушення норм матеріального і процесуального права через невідповідність викладених у вироку висновків, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При цьому зазначає, що суд не дослідив усі обставини справи та не заслухав усіх свідків, зокрема співробітників бригади швидкої допомоги, сусідів, яким відомо про обставини подій, що мали місце 31.05.2015 року, і чиї покази мають суттєве значення для вирішення справи. Крім того, дійшов передчасного висновку про його винуватість лише на показах свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , потерпілої ОСОБА_7 , оскільки ці особи не були очевидцями злочину та не перевірив належним чином наявність у нього мотиву та умислу на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого саме ч. 1 ст. 115 КК України, хоча його діяння повинно бути кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК України. Також зазначає, що призначаючи покарання суд не врахував в повній мірі, що він всебічно допомагав та сприяв досудовому розслідуванню та судовому розгляду, вину визнав, щиро розкаявся, викликав бригаду швидкої допомоги, через що призначив надто суворе покарання. Тому просить скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений змінив свої апеляційні вимоги, просив перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, та призначити більш м`яке покарання.

У запереченнях на апеляційні скарги обвинуваченого та захисника, прокурор у провадженні, просить вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вироком колегії суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2015 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України і призначено покарання у вигляді 14 років позбавлення волі. До набрання вироком законної сили запобіжний захід залишено у вигляді тримання під вартою. Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з 02 червня 2015 року. Ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь: потерпілої ОСОБА_7 на відшкодування моральної шкоди 350 000 грн.; держави витрати на залучення експерта в сумі 768 грн. Вирішена доля речових доказів.

Згідно до оскаржуваного судового рішення, 31 травня 2015 року приблизно о 22 годині 40 хвилин, ОСОБА_9 , знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , в ході конфлікту з потерпілою ОСОБА_10 , що виник на ґрунті особистих стосунків, з метою умисного вбивства наніс потерпілій чисельні удари дерев`яним фрагментом від стільця по голові, тулубу, верхнім та нижнім кінцівкам, умисно спричинивши їй рану в потиличній частині голові, рану в лівій тім`яній області, крововилив в м`які покрови голови на тлі ран, синець в окружності правої орбіти, 3 садна на лівій щоці, садна на передній виступаючій частині підборіддя, суцільні крововиливи обох верхніх кінцівок від рівня плечових суглобів із переходом на тильну поверхню кистей із множинними ділянками осадження на зовнішній поверхні, множинні зливні крововиливи на обох нижніх кінцівках від стегон до стоп, множинні садна на тлі крововиливів нижніх кінцівок, множинні садна на лівій задньої бокової поверхні грудної клітини та в лівій сідничній областях, синці на правій задній поверхні грудної клітини.

В результаті заподіяння обвинуваченим ОСОБА_9 потерпілій ОСОБА_10 двох ран волосяної частини голови, які супроводжувались рясною крововтратою та призвели до масивної крововтрати, потерпіла в ніч з 31 травня на 01 червня 2015 року померла на місці події.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та доводи скарг; в судових дебатах: обвинуваченого, зокрема в останньому слові та його захисника, які підтримали апеляційні скарги, прокурора та потерпілу, які просили вирок залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах захисника ОСОБА_8 задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 в умисному вбивстві ОСОБА_10 за обставин, викладених у вироку суду, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджуються сукупністю досліджених при судовому розгляді доказів, які згодом суд поклав у основу вироку, і є законним та обґрунтованим.

Не дивлячись на часткове визнання вини обвинуваченим, суд дослідив його показання, який, будучи допитаним під час судового розгляду пояснював, що з 2012 р. співмешкав з ОСОБА_10 , останнім часом жили разом в будинку АДРЕСА_2 , який винаймали. З вечора 30 травня 2015 р. він після сварки на ґрунті особистих стосунків, до вечора наступного дня неодноразово бив потерпілу руками та дерев`яним предметом по обличчю та тулубу. 31 травня 2015 року приблизно о 21 год. знов під час сварки, він вдарив потерпілу руками по обличчю, потім двічі вдарив потерпілу дерев`яним фрагментом від стільця по голові ззаду, яка від впала та знепритомніла, а він після чого злякався, почав її піднімати, а потім вискочив з будинку і викликав швидку допомогу. Коли швидка допомога приїхала, потерпіла вже була мертва. Не заперечував, що всі вказані у висновку судово-медичної експертизи тілесні ушкодження потерпілій завдав він, в тому числі дерев`яним фрагментом від стільця завдавши при цьому дві рани на голові, яки призвели до її смерті. Такі ж пояснення, щодо обставин та механізму спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, обвинувачений надавав і при проведені слідчого експерименту (а.п. 127-136).

Зазначені покази узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами, а саме: з показаннями даними в ході судового розгляду:

- потерпілою ОСОБА_7 про те що її донька ОСОБА_10 співмешкала з обвинуваченим в орендованому будинку в м. Запоріжжі. Донька жалілась їй, що обвинувачений до неї застосовував насильство, в кінці травня 2015 р. телефоном повідомила, що ОСОБА_9 знову її побив, і сказала, що йде від нього. На початку червня 2015 р. їй зателефонували і повідомили про загибель доньки;

- свідком ОСОБА_14 про те, що будинок АДРЕСА_2 належить їй, половину якого здавала в оренду обвинуваченому з дружиною. Потерпіла неодноразово жалілась їй, що обвинувачений її б`є. Про вбивство потерпілої вона дізналася 1 червня 2015 р. від працівників міліції;

- свідком ОСОБА_13 про те, що мешкала по сусідству з обвинуваченим та потерпілою та неодноразово чула сварки між ними, бачила тілесні ушкодження на тілі потерпілої. 31 травня 2015 р. приблизно о 23 год. 10 хв. вона, знаходячись у своєму дворі, почула крики ОСОБА_9 і побачила бригаду швидкої допомоги, яка у супроводі обвинуваченого зайшла у двір, де він мешкав. Згодом вона запитала у ОСОБА_9 , що трапилося, на що той відповів, що вбив ОСОБА_15 ;

- свідком ОСОБА_16 , який поясняв, що працює водієм бригади швидкої допомоги. 31 травня 2015 p. приблизно о 23 год. бригада за викликом прибула до будинку АДРЕСА_2 де їх зустрів обвинувачений, який кричав, що «вона вже холодна».

Крім того, вина обвинуваченого у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами:

- рапортом оперативного чергового Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 31 травня 2015 року про повідомлення від бригади швидкої допомоги о 23 год. 19 хв. про виявлення в будинку АДРЕСА_2 трупа жінки з ознаками насильницької смерті (а.с. 123);

- протоколом огляду місця події від 01.06.2016 року, відповідно до якого при огляді в будинку АДРЕСА_2 знайдено труп ОСОБА_10 із слідами застосування насильства, і вилучено фрагмент деревини зі слідами речовини бурого кольору (а.п. 72-96);

- висновком судово-медичної експертизи речових доказів встановлено, що на одній з бокових поверхні фрагменту деревини, вилученого з місця події, знайдена кров людини, яка могла походити від потерпілої ОСОБА_10 (а.п. 137-140);

- висновком судово-медичної експертизи, згідно якого потерпілій ОСОБА_10 спричинені: рана в потиличній частині голові, рана в лівій тім`яній області, крововилив в м`які покрови голови на тлі ран, синець в окружності правої орбіти, 3 садна на лівій щоці, садна на передній виступаючій частині підборіддя, суцільні крововиливи обох верхніх кінцівок від рівня плечових суглобів із переходом на тильну поверхню кистей із множинними ділянками осадження на зовнішній поверхні, множинні зливні крововиливи на обох нижніх кінцівках від стегон до стоп, множинні садна на тлі крововиливів нижніх кінцівок, множинні садна на лівій задньої бокової поверхні грудної клітини та в лівій сідничній областях, синці на правій задній поверхні грудної клітини. Причиною смерті потерпілої є дві рани волосяної частини голови, які супроводжувались рясною крововтратою та призвели до масивної крововтрати, котрі відносяться до тяжкого тілесного ушкодження як небезпечного для життя в момент заподіяння (а.п. 97-106);

- висновком судово-медичної експертизи речових доказів згідно якого рана на клапті шкіри з потиличної області від трупа потерпілої утворилась від дії ребра тупого предмета з довжиною слідоутворюючої частини, не менше ніж 60 мм, яким може бути направлений на дослідження фрагмент деревини, вилучений при огляді місця події (а.п. 141-143).

Суд ретельно і належним чином дослідив ці докази у провадженні з точки зору їх належності та допустимості, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Зазначені докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей, не викликають сумнівів щодо їх достовірності та виключають сумніви у причетності ОСОБА_9 , до умисного скоєння інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому правильно обґрунтував ними його обвинувачення.

Також ретельно суд перевірив і доводи ОСОБА_9 та його захисника, про відсутність умислу на вбивство, і визнав їх безпідставними, виходячи з наявності сукупності доказів у справі. З такими висновками, перевіривши матеріали кримінального провадження, погоджується і колегія суддів.

Так, виходячи з положень кримінального закону, для відмежування умисного вбивства (ч. 1 ст. 115 КК України) від умисного тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), необхідно ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту та спрямованості умислу винного. Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час та після злочину, його взаємини з потерпілою особою, що передували події. Також необхідно брати до уваги характер та динамічність дій засудженого. Крім того, при визначенні умислу на вчинення протиправного діяння та виду такого умислу визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій, яке простежується у його поведінці одразу після вчинення протиправного діяння, у аналізі підстав та причин з яких винна особа вважала, що довела свій злочинний умисел до кінця чи, з яких вона припинила свої злочинні дії, а також у спрямованості її дій на усунення шкідливих наслідків, які настали чи можуть настати у результаті вчиненого протиправного діяння.

Умисне вбивство може бути вчинене як з прямим умислом так і непрямим умислом коли винний хоча і не бажає настання смерті іншій людині, але свідомо припускає її настання. Вбивство, яке було наслідком дій особи, котра хоча і не ставила собі за мету позбавлення життя, але байдуже ставилася до такого наслідку, можливість якого вона свідомо допускала, кваліфікується як умисне вбивство.

Відповідальність за умисне спричинення смерті настає і у разі коли винний, умисно завдаючи шкоду потерпілому, не передбачає конкретно, яка саме шкода матиме місце, допускаючи можливість будь-якої шкоди, в тому числі і смерті, яка фактично настає.

Про умисел ОСОБА_9 на вчинення умисного вбивства ОСОБА_10 вказує характер, механізм і локалізація тілесних ушкоджень, зокрема, тривалість побиття (зі слів обвинуваченого з 21 години до приблизно 22 години 40 хвилин), їх сукупність, неодноразове використання обвинуваченим, у тому числі, дерев`яного предмета (ніжки від стільця), завдання цим предметом ударів у життєво важливі органи потерпілої - голову, подальші дії останнього, який зупинив побиття тільки після втрати свідомості потерпілою, а в подальшому ніяких заходів для зупинення кровотечі не вжив, і лише згодом злякавшись, викликав лікарів.

Доводи апеляційних скарг щодо невідповідності висновків суду першої інстанції, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність спростовуються вищенаведеними доказами.

Отже, доводи обвинуваченого про те, що суд не дослідив усі обставини справи та не заслухав усіх свідків, яким відомо про обставини подій, і чиї покази мають суттєве значення для вирішення справи безпідставні, оскільки співробітники бригади швидкої допомоги, не були безпосередніми очевидцями подій і тому спростувати обставини встановлені судом не могли.

До того ж судом був допитаний водій бригади швидкої допомоги ОСОБА_17 , про обставини, які йому стали відомі після прибуття бригади швидкої допомоги за викликом.

Безпідставні і доводи обвинуваченого про передчасність висновку про його винуватість лише на показах свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , потерпілої ОСОБА_7 , які не були очевидцями злочину, оскільки вказані особи вказували лише на стосунки між обвинуваченим і потерпілою ОСОБА_10 , неодноразове побиття ним останньої, що у кінцевому результаті призвело до умисного вбивства обвинуваченим співмешканки ОСОБА_10 , а отже і не мають ніякого доказового значення у провадженні у частині наявності чи відсутності будь - якого умислу у обвинуваченого.

Що ж стосується доводів скарг щодо встановлення мотиву та мети інкримінованого обвинуваченому умисного вбивства, колегія суддів зважує на наступне.

Правильна кваліфікація умисного вбивства припускає дослідження мотиву та мети вчинення злочину. Так, виходячи з мотиву та мети здійснюється розмежування видів умисного вбивства за обтяжуючих обставин, відмежування кваліфікованого вбивства від простого вбивства та вбивства за пом`якшуючих обставин. Урахування мотиву та мети сприяє правильному визначенню ступеня тяжкості вчиненого вбивства й індивідуалізації покарання, і отже заявлене стороною захисту з цих підстав вимога про перекваліфікацію дій обвинуваченого з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, є неспроможною.

Враховуючи наведене, кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне вбивство є правильною, а доводи обвинуваченого та його захисника, цього не спростовують. Аналізуючи всі зібрані по справі докази в їх сукупності, колегія суддів не знаходить підстав для перекваліфікації його дій на ч. 2 ст. 121 КК України.

Даних, які б свідчили про упередженість суду, або порушення ним норм матеріального чи процесуального закону, які були б підставою для зміни чи скасування вироку, по цих доводах, колегія суддів, не вбачає.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан тощо.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у вигляді позбавлення волі у межах санкції ч. 1 ст. 115 КК України строком на 14 років, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про його особу, згідно яких він раніше неодноразово судимий, не працює, за місцем проживання характеризується задовільно, відсутність обставин які пом`якшують або обтяжують покарання, що відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації, з чим погоджується і колегія суддів, а тому підстав для пом`якшення призначеного районним судом покарання, не вбачає.

Доводи сторони захисту щодо неврахування судом щирого каяття та сприяння досудовому розслідуванню та судовому розгляду безпідставні, оскільки суд у вироку мотивував своє рішення щодо неврахування в якості обставини, що пом`якшує покарання щирого каяття, зазначивши при цьому підстави для такого висновку.

Крім того, стороною захисту не доведено, а судом першої інстанції та апеляційним судом не встановлено, в яких саме діях обвинуваченого вбачається така обставина, як щире каяття, чи є воно добровільним і базується на внутрішньому переконанні особи, чи він висловлює його під тиском зібраних у проваджені доказів. Не доведено захистом, та не встановлено судами, також наявність обставин сприяння обвинуваченого в розкритті правопорушення, зокрема якими діями останній надав допомогу органу досудового розслідування або суду у встановленні істини у справі, з`ясування фактичних обставин, які мають істотне значення для розкриття злочину.

З урахуванням цих обставин, а також обставин вчиненого ОСОБА_9 злочину, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про можливість призначення саме такого покарання, з яким згодна і колегія суддів, і яке відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів справедливого судового розгляду, встановлених ст. 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 року.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_9 покарання по доводам зазначеним в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника, не вбачається.

Згідно вимог ч. 2 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, по якому до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Враховуючи вищенаведені вимоги кримінального закону, а також те, що ОСОБА_9 у період попереднього ув`язнення тримався під вартою з 02.06.2015 року по 10.02.2016 року, колегія суддів зараховує цей строк з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок колегії суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2015 року відносно обвинуваченого ОСОБА_9 - залишити без змін.

У відповідності до ч. 5 ст.7 2 КК України у строк відбуття покарання ОСОБА_9 зарахувати строк його попереднього ув`язнення з 02.06.2015 року по 10.02.2016 року включно, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Зазначена ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4