ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_13,

суддів ОСОБА_14, ОСОБА_15,

при секретарі ОСОБА_16,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000006, за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 18 червня 2015 року щодо

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця с. Дубище Ківерцівського району Волинської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше не судимого,

якого визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_17,

засудженого ОСОБА_1,

захисника ОСОБА_2,

в с т а н о в и в:

до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернувся засуджений ОСОБА_1 із касаційною скаргою на вищевказану ухвалу.

У касаційній скарзі засуджений порушує питання про її скасування та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, оскільки не надано оцінки доводам апеляційної скарги засудженого про неправильну кваліфікацію його дій. Вказує, що апеляційний суд формально розглянув апеляційну скаргу та всупереч ст. 419 КПК України не навів в ухвалі переконливих підстав для спростування конкретних доводів скарги, у тому числі, не перевірив доводи про недопустимість доказів, безпідставно відхилив клопотання про дослідження доказу. Вважає, що його дії безпідставно кваліфіковані за ч. 2 ст. 191 КК України одночасно як привласнення та заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем. Зазначає, що відсутня об'єктивна сторона злочину, оскільки майно не було вилучено на його користь, а сам факт нестачі майна не є підставою визнання дій як злочинних, крім цього суд безпідставно зазначив про те, що обернення акумуляторної батареї на власну користь виразилось у її використанні в особистих цілях, що не входить до складу об'єкта посягання, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. Зазначає про відсутність обов'язкових наслідків злочину у виді реальної майнової шкоди. Посилається також на невідповідність висновків суду обставинам провадження, неповноту судового розгляду.

У запереченнях на касаційну скаргу прокурор зазначає про необґрунтованість її доводів та просить судові рішення щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

За вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 02 березня 2015 року ОСОБА_1 визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні та засуджено до покарання:

- за ч. 2 ст. 191 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків на строк 1 рік і 6 місяців;

- за ч. 1 ст. 366 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік і 6 місяців з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків на строк 1 рік.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_1 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків на строк 1 рік і 6 місяців.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням із призначенням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 3-4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирішено питання про речові докази.

Ухвалою апеляційного суду вирок залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за вчинення злочину за таких обставин.

ОСОБА_1, обіймаючи з 13 серпня 2013 року посаду ліквідатора та виконуючи обов'язки директора Костопільського військового лісгоспу, а з 31 жовтня 2013 року - посаду директора, будучи службовою особою, на яку покладалися організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські обов'язки керівника військового лісгоспу Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат», діючи умисно, всупереч інтересів служби, з корисливих мотивів, зловживаючи своїм службовим становищем, 09 жовтня 2013 року в приміщенні Приватного підприємства «Нордік моторс» за адресою вул. Київська, 101 А, в м. Рівне, заволодів чужим майном - належною лісгоспу акумуляторною батарею V-0А вартістю 2322,28 грн, яку обернув на власну користь та до 21 лютого 2014 року використовував її в особистих цілях.

Також 31 жовтня 2013 року ОСОБА_1, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи з умислом, спрямованим на заволодіння чужим майном, в приміщенні Костопільського лісгоспу за адресою вул. Рівненська, 70, м. Костопіль, Рівненська область, за участю механіка лісгоспу ОСОБА_3 склав завідомо неправдивий офіційний документ - акт на списання малоцінних предметів та таких, що швидко зношуються від 31 жовтня 2013 року № 9 із зазначенням завідомо неправдивих відомостей про списання в утиль вищевказаної акумуляторної батареї на підставі її непридатності у використанні, що не відповідає дійсності та затвердив його особистим підписом, надавши статус офіційного документу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2, які підтримали касаційну скаргу, думку прокурора, який зазначив про безпідставність доводів касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечень до неї, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. З урахуванням вимог ст. 438 КПК України невідповідність висновків суду обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду, про що також фактично посилається засуджений ОСОБА_1 у касаційній скарзі, не може бути предметом перевірки суду касаційної інстанції. Отже, касаційний суд при касаційному розгляді виходить із обставин справи, встановлених судом.

При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України та кваліфікацію його дій за даними нормами кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності із дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у вироку наведено докладні мотиви.

Так, в основу вироку обґрунтовано покладено дані, встановлені із показань свідків ОСОБА_3, який підтвердив, що у жовтні 2013 року за довіреністю забирав із ПП «Нордік Моторс» документи на акумуляторну батарею, яку до цього забрав особисто ОСОБА_1, а у кінці жовтня 2013 року за вказівкою останнього склав акт на списання малоцінних та швидкозношуваних предметів, у якому зазначив вищевказану батарею нібито для автомобілю «Волга», що був засвідчений ОСОБА_1, який у подальшому передав до бухгалтерії, при цьому зазначав, що на автомобіль «Волга» вона не підходила за розміром; ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - працівників бухгалтерії, які підтвердили факт покупки батареї за вказівкою ОСОБА_1, а також надходження до бухгалтерії акту від 31 жовтня 2013 року на списання предметів; ОСОБА_6, ОСОБА_7, які повідомили, що факт відсутності акумуляторної батареї встановлено при проведенні службового розслідування у лютому 2014 року, ОСОБА_8, за яким закріплений автомобіль «Волга», який зазначив, що акумуляторної батареї для встановлення на вказаний автомобіль він не отримував; ОСОБА_9., який працює на посаді директора у ПП «Нордік-Моторс», який упізнав ОСОБА_1 як особу, що у жовтні 2013 року особисто забирала із салону акумуляторну батарею; ОСОБА_11, ОСОБА_12 про відомі їм обставини провадження тощо.

Рішення суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочинів підтверджується також даними, встановленими із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, у тому числі протоколів огляду речового доказу - акумуляторної батареї від 24 березня 2014 року, огляду речового доказу - акту №9 від 31 жовтня 2013 року на списання малоцінних предметів та таких, що швидко зношуються від 02 квітня 2014 року, огляду транспортного засобу - автомобілю «Волга», що належить Костопільському військовому лісгоспу, огляду оборотної відомості лісгоспу від 10 квітня 2014 року та інших детально наведених у вироку доказів.

Висновки суду щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочинів належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.

Доводи у касаційній скарзі ОСОБА_1 про безпідставну кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 191 КК України, зокрема вказівка про тимчасове запозичення ним акумуляторної батареї для тимчасового користування, що на його думку, мало розцінюватись як зловживання службовим становищем, є необґрунтованими та спростовуються встановленими у проваджені обставинами.

Так, відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовим становищем полягає в незаконному оберненні чужого майна на свою користь або на користь інших осіб з використанням службовою особою свого службового становища всупереч інтересам служби. Привласнення майна фактично являє собою незаконне безоплатне утримання майна, яке перебуває у віданні особи.

Як убачається із обставин, установлених судом, ОСОБА_1, будучи службовою особою - директором Костопільського військового лісгоспу ДП «Львівський військовий лісокомбінат», наділеним організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими обов'язками, спочатку за відсутності виробничої необхідності дав вказівку придбати за кошти підприємства акумуляторну батарею, що не підходила на жоден із службових автомобілів, яку особисто забрав із салону та встановив на автомобіль, що перебував у його власному користуванні, а через нетривалий час, а саме 31 жовтня 2013 року дав вказівку виготовити та підписав офіційний документ - акт про списання малоцінних предметів та таких, що швидко зношуються, який містив неправдиві відомості про списання в утиль зазначеного майна.

Упродовж цього періоду ОСОБА_1 користувався вказаним майном як власним та продовжував користуватись ним аж до його повернення 21 лютого 2014 року після того, як факт відсутності цього майна та службові зловживання при його придбанні були встановлені у ході проведення службової перевірки та перевірки органів прокуратури.

Дані дії ОСОБА_1, на думку колегії суддів, свідчать про умисел ОСОБА_1 спочатку на привласнення чужого майна, а згодом на заволодіння цим майном шляхом зловживання своїм службовим становищем.

При цьому, заволодіння чужим майном вважається закінченим злочином з моменту вилучення майна та отримання реальної можливості розпорядження чи користування цим майном. Фактично після списання майна відповідно до акту від 31 жовтня 2013 року із бухгалтерського обліку ОСОБА_1 отримав можливість розпоряджатися майном повною мірою. Способом заволодіння майном виступало службове підроблення: складання та видача завідомо неправдивого офіційного документу. Подальше повернення майна висновки суду про наявність у діях ОСОБА_1 складу злочину не спростовує.

За встановлених судом фактичних обставин дії засудженого ОСОБА_1 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

У ході перевірки матеріалів кримінального провадження істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б перешкодити ухвалити законні й обґрунтовані судові рішення, чи таких, які були б безумовними підставами для їх зміни чи скасування, не встановлено.

Зокрема, доводи ОСОБА_1 про те, що судом було безпідставно змінено обвинувачення, викладене в обвинувальному акті є надуманими, оскільки суд розглядав провадження у межах висунутого відповідно до обвинувального акту обвинувачення за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

Посилання засудженого на обґрунтування висновків суду недопустимими доказами свого підтвердження не знайшли.

Так, приєднання до провадження за постановою слідчого від 27 березня 2014 року у якості речового доказу - акумуляторної батареї, яка виступала предметом злочину, відбулось із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, оскільки відповідно до ухвали слідчого судді від 14 березня 2014 року про тимчасовий доступ до речей та документів слідчому надано право на вилучення цього майна, яке на той час перебувало на складі Костопільського лісгоспу. 24 березня 2014 року вказане майно було вилучено та оглянуто, про що за участю двох понятих складено відповідні протоколи.

Акт №9 від 31 жовтня 2013 року також долучено до провадження без порушень, передбачених положеннями ст. 87 КПК України, оскільки отриманий при проведенні перевірки органами прокуратури у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів згідно з постановою заступника Рівненського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері від 18 лютого 2014 року матеріали якої стали підставою для початку досудового розслідування та були долучені до його матеріалів. Відповідно до постанови слідчого від 02 квітня 2014 року вказаний документ приєднано до провадження як речовий доказ, та проведено його огляд за участю двох понятих, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Як свідчать дані журналу судового розгляду, клопотання учасників процесу вирішувались відповідно до вимог кримінального процесуального закону, вказані речові докази безпосередньо досліджувались у судовому засіданні.

Розглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами у тому числі засудженого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2 в його інтересах, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи зазначених апеляційних скарг та дійшов висновку про правильне встановлення місцевим судом фактичних обставин провадження, доведеність вини засудженого у вчиненні злочину та правильність кваліфікації його дій. Свої висновки про залишення апеляційних скарг без задоволення судом належним чином мотивовано із наведенням докладних мотивів прийнятого рішення, а ухвала суду апеляційної інстанції в цій частині є достатньо обґрунтованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на викладене, підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_1 колегія суддів не вбачає.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Залишити без змін ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 18 червня 2015 року щодо ОСОБА_1, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15