АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/790/1922/15 Головуючий 1-ої інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України
ВИРОК
Іменем України
08 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю прокурора - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

обвинуваченої - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Московського районного суду м. Харкова від 03.08.2015р. стосовно ОСОБА_9 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Харкова, громадянка України, з середньою освітою, незаміжня, має дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судима:

-21.08.2008р. Червонозаводським районним судом м. Харкова за ч.1 ст.309 КК України до обмеження волі строком на два роки, на підставі ст.75 КК України, звільнена від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

-02.12.2010р. Червонозаводським районним судом м. Харкова за ст.ст. 185 ч.1, 185 ч.2, 70 ч.1, 71 КК України до 2 років позбавлення, 01.06.2011р. звільнена в зв`язку з відбуттям строку покарання;

-12.09.2013р. Московським районним судом м. Харкова за ч.2 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнена від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки; звільнена від подальшого відбування покарання, на підставі ст.1 п.«в» Закону України «Про амністію у 2014 році»,

засуджена за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України до 2(двох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України її звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1(один) рік та покладанням обов`язків передбачених п.2, 3, 4 ч.1 ст.76 КК України.

Цим же вироком вирішена доля речових доказів в порядку передбаченому ст.100 КПК України.

Згідно вироку, 22.06.2015р. о 19год. 35хв., ОСОБА_9 , перебуваючи у салоні тролейбусного маршруту №34 за шляхом слідування біля б.18 по вул. Блюхера у м. Харкові, діючи за раптово виниклим умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, а саме грошових коштів, що знаходились у кондуктора КП «Харківське тролейбусне депо №3» ОСОБА_10 , що працювала у салоні вказаного тролейбусу, діючи з корисливих мотивів, повторно, підійшла впритул до ОСОБА_10 , та впевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає, таємно, шляхом вільного доступу, правою рукою дістала з кишені фартуха ОСОБА_10 грошові кошти у сумі 1695 грн., що належать КП «Харківське тролейбусне депо № 3», та поклала їх до правої кишені своєї джинсової куртки, таким чином, виконала усі дії, спрямовані на реалізацію свого умислу, але не встигла довести його до кінця з причин, що не залежали від її волі, а саме з причини того, що ОСОБА_10 одразу помітила зникнення грошових коштів та запідозрила у вчиненні даного кримінального правопорушення ОСОБА_9 , яка знаходилась поруч з нею, після чого викликала працівників міліції, якими, по прибутті на місце вчинення правопорушення, у ОСОБА_9 у присутності понятих були вилучені викрадені нею грошові кошти.

В своїй апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи правову кваліфікацію і встановлені обставини справи просить вирок суду в частині призначення покарання скасувати з причин безпідставного застосування положення ст.75 КК України та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченій покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді; пояснення прокурора на підтримку апеляції; думку обвинуваченої та захисника про залишення вироку без зміни; перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається, з вироку обвинувачена повністю визнала свою вину, а вказані фактичні обставини вчинення злочину встановлені судом першої інстанції у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, що відповідно до тієї ж норми позбавляє учасників процесу права їх оскаржувати.

Крім того, аналогічна заборона такого оскарження прямо передбачена ч.2 ст.394 КПК України.

Дії ОСОБА_9 , що виразились у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинений повторно, колегія суддів вважає вірно кваліфіковані районним судом за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України.

Звідси, апеляційна інстанція перевіряє вирок суду лише в частині призначеного обвинуваченій покарання.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно зі ст.75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_9 , суд першої інстанції встановив, що вона раніше притягувалась до кримінальної відповідальності, судимість не знята та не погашена, має неповнолітню дитину, має постійне місце мешкання, характеризується задовільно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Крім того, суд першої інстанції врахував щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину в якості обставини, що пом`якшує покарання за відсутністю обставин, що обтяжують покарання.

Визначаючи вид та міру покарання обвинуваченій, районний суд врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого, а також наведені вище дані про обвинувачену, обставини, які пом`якшують покарання і призначив покарання у межах, встановлених в санкції ч.2 ст.185 позбавлення волі.

Таким чином, доводи прокурора про призначення обвинуваченій несправедливого покарання в наслідок м`якості, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки призначене вироком Московського районного суду м. Харкова в цій частині покарання неможна визнати явно несправедливим з урахуванням положень ст.414 КПК України.

Разом з цим, звільняючи обвинувачену від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, суд першої інстанції вказав, що враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченої та інші обставини справи, викладені у вироку він вважає за можливе, що її виправлення та перевиховання відбутися без відбування покарання.

Натомість, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про застосування ст.75 КК України, не повною мірою врахував саме особу обвинувачену, яка до цього неодноразово засуджувалась за вчинення аналогічних корисливих злочинів.

При цьому колегія суддів приймає до уваги саме кількість та характер злочинів за які раніше засуджувалась обвинувачена (т.1 а.с.33-34).

Звідси, призначене обвинуваченій покарання із застосуванням ст.75 КК України колегія суддів визнає недостатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Доводи захисника, що попередні судимості необхідно відповідно до ч.1 ст.88 КПК України визнати недопустимими доказами не відповідають вимогам чинного процесуального закону, оскільки згідно з цією нормою докази, які стосуються судимостей обвинуваченого або вчинення ним інших правопорушень, що не є предметом цього кримінального провадження, а також відомості щодо характеру або окремих рис характеру обвинуваченого є недопустимими на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, закон забороняє використання вищевказаних доказів лише на підтвердження винуватості.

За таких обставин, відповідно до п.2 ч.1 ст.413 КПК України, у зв`язку з неправильним звільненням засудженої від відбування покарання, вирок Московського районного суду м. Харкова в частині призначення покарання підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.409 КПК України, з ухваленням апеляційним судом свого вироку.

При призначенні покарання суд апеляційної інстанції враховує свої вищенаведені висновки щодо виду та міри покарання, проаналізувавши обставини справи і відомості про особу обвинувачену, вважає справедливим, а також необхідним і достатнім для її виправлення і попередження вчиненню нових злочинів, призначення їй покарання у виді позбавлення волі на строк визначений районним судом.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.405, 407, п.4 ч.1 ст.409, п.2 ч.1 ст.413, КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 03.08.2015р. стосовно ОСОБА_9 в частині призначення покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України 2(два) роки позбавлення волі.

Строк відбування покарання обчислювати, починаючи з дня її фактичного затримання.

В іншій частині цей же вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді