УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №274/1411/15-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 серпня 2015 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5
прокурора: ОСОБА_6 ,
засудженого:: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 квітня 2015 року,-
в с т а н о в и л а:
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 квітня 2015 року відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про застосування щодо нього умовно-дострокового звільнення від подальшого відбуття покарання. Рішення суду обґрунтовано тим, що ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення та будучи засудженим за тяжкий злочин вже двічі звертався до суду з клопотання про звільнення від його подальшого відбування і рішеннями Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 березня 2015 року та 16 лютого 2015 року у задоволенні його клопотань було відмовлено.
В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду скасувати, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання та звільнити його умовно-достроково. Посилається на те, що судом першої інстанції не були досліджені та взяті до уваги докази, які могли істотно вплинути на вирішення даного питання. Зазначає, що працівник установи під час розгляду справи викладав неправдиві відомості в яких є суттєві розбіжності.
В доповненнях до апеляційної скарги, наданих засудженим ОСОБА_7 , які були підтримані його захисником ОСОБА_8 в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги, він уточнює, що він звернувся з питанням про умовно-дострокове звільнення саме 19.03.2015 року, оскільки в останній ухвалі Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19.03.2014 р. йому було відмовлено саме у зв`язку з тим, що він раніше протягом року вже звертався з таким клопотанням, та йому було відмовлено по суті, що унеможливлювало на підстав положень ч.6 ст.539 КПК України його повторне звернення з таким же клопотанням, що саме він і зробив тепер, а саме 19.03.2015 року , тобто зі спливом одного року після відмови.
Крім того апелянт та його захисник, подавши до суду апеляційної інстанції доповнення до апеляції та відповідні додатки, стверджував, що ухвалою Бердичівського міжрайонного суду Житомирської області від 18.06.2015 року йому було замінено частину покарання у виді позбавлення волі на строк 11 місяців 14 днів на відбування покарання на той же строк у виді обмеження волі на підставі положень ст. 537 КПК України, тобто на більш м`яке покарання. При цьому в зазначеній ухвалі суду, на його думку, спростовуються дані про неможливість його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі, зазначені в попередніх ухвалах суду, в тому числі і оскаржуваній. А також він та його захисник послалися на гарантійний лист Президента ГО «Центр відновлення особистості та перетворення суспільства» про можливість забезпечення його житлом, а також на довідку про те, що він дійсно буде працювати у «ФОП ОСОБА_9 » після звільнення від відбування покарання.
Прокурор в судовому засіданні висловив думку про неможливість задоволення апеляційної скарги, оскільки вона стосується питань щодо умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання у виді позбавлення волі, а на час розгляду апеляційним судом зазначеної апеляції в судовому порядку було вже застосовано інший пункт ч.1 ст. 537 КПК України за заявою самого засудженого, тобто про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, а застосування декількох пунктів зазначеної норми є процесуально неможливим. Крім того також прокурор заперечував проти того, що зазначена апеляція з доповненнями повинна бути задоволена по суті, оскільки ОСОБА_7 на протязі року неодноразово звертався з вказаними вище вимогами, що є неприпустимим у відповідності до положень ч.6 ст. 539 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, засудженого та його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу та доповнення до неї, думку прокурора, який заперечив проти задоволення доповненої апеляційної скарги засудженого, перевіривши матеріали провадження за заявою засудженого, обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів дійшла висновку, що вони не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.2 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Відповідно до ч.6 ст.539 КПК України, в разі набрання законної сили ухвалою суду про відмову в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання, або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, розгляд повторного клопотання з цього самого питання щодо осіб засуджених за тяжкі та особливо тяжкі злочини до позбавлення волі на строк не менше 5 років, може мати місце не раніше як через рік з дня винесення ухвали суду про відмову.
Крім того, враховуючи доповнення до апеляції, відповідно до положень ст.. 537 КПК України суд під час виконання вироків може вирішувати в тому числі і питання щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання чи про заміну невідбутої частини покарання може вирішувати відповідні
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.
Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 22 січня 2008 року був засуджений Київським районним судом м.Харкова за вчинення тяжких злочинів передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187, ст.70 КК України на 9 років позбавлення волі. Кінець строку відбування покарання 02 червня 2016 року.
В 2014 році ОСОБА_7 звернувся до Бердичівського міськрайонного суду із заявою про умовно-дострокове звільнення. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 19 березня 2014 року у задоволенні його заяви було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 16 червня 2014 року ухвала Бердичівського міськрайонного суду від 19 березня 2014 року залишена без зміни, тобто набрала чинності. (а.с.15-17). В 2015 році ОСОБА_7 знову звернувся до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області із заявою про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 лютого 2015 року у задоволенні його заяви було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 23 квітня 2015 року ухвалу Бердичівського міськрайонного суду від 16 лютого 2015 року залишено в силі, та вона набрала чинності. (а.с.18-19).
19.03. 2015 році ОСОБА_7 знову звернувся із заявою про застосування щодо нього умовно-дострокового звільнення, та ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 09 квітня йому відмовлено в задоволенні його заяви.
Таким чином, ОСОБА_7 протягом 2014-2015 років тричі звертався до суду із заявами про умовно дострокове звільнення, не дочекавшись одного року з дня винесення ухвали про відмову в застосуванні умовно-дострокового звільнення, у зв`язку з чим порушив порядок повторного звернення з клопотання про його умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.
Крім того слід зазначити про те, що розгляд клопотання ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення 09 квітня 2015 року відбувався за його участю, за участю його захисника та представника установи в якій він відбував покарання та прокурора.
Під час розгляду даного клопотання були досліджені матеріали особової справи засудженого та встановлено, що за період відбуття покарання ОСОБА_10 характеризується посередньо. Неодноразово порушував умови та порядок відбуття покарання за що на нього накладались дисциплінарні стягнення. Останнє з 12 стягнень було накладено на засудженого 27 грудня 2013 року, у зв`язку з чим він перебував на обліку в установі виконання покарання як злісний порушник режиму утримання. На даний час стягнення погашені, з обліку як злісний порушник режиму утримання засуджений знятий 27 червня 2014 року.
За період відбуття покарання має 8 заохочень. Сім з них отримані засудженим до 30 червня 2011 року. В період з вказаної дати до 05 січня 2015 року засуджений заохочень не мав. Засуджений працевлаштований на дільниці по виготовленню сувенірних виробів, за власним бажанням працює у дві зміни. 05 січня 2015 року і заохочений за результатами роботи впродовж четвертого кварталу 2014 року. На розгляді у начальника установи відбуття покарання перебувають матеріали щодо заохочення засудженого за результатами його роботи в період першого кварталу 2015 року. Також встановлено, що участі у програмах диференційованого виховного впливу, в самодіяльних організаціях та секціях, в неоплатних роботах по благоустрою та поліпшенню житлово-побутових умов колонії ОСОБА_7 не приймає, бажання не виявляє. Маючи неповну середню освіту прагнення до підвищення свого загальноосвітнього рівня та вдосконалення професійно-технічних навичок не виявляє.
Таким чином судом першої інстанції не тільки зазначено про необхідність на звернення з аналогічною заявою у відповідності до положень ч.6 ст. 539 КПК України, а й зазначено про необхідність у задоволенні його клопотання по суті.
Таким чином, колегія суддів вважає, що повинні бути застосовані не тільки положення ст..ст. 81 КК України та 537 КПК України, а також ч.6 ст. 539 КПК України, не дивлячись на заперечення захисника засудженого.
Що стосується доводів доповнення апеляційної скарги, викладених вище, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ані апелянт, ані його захисник не пояснили в судовому засіданні апеляційного суду, яким чином може бути задоволено клопотання ОСОБА_7 про скасування оскарженої ухвали та умовно-дострокове звільнення його від покарання у виді саме позбавлення волі, як на тому наполягав апелянт при оскарженні ухвали суду першої інстанції за умови змінившихся обставин відбування ним призначеного покарання, а саме за умови наявності застосування іншого пункту ч.1ст. 537 КПК України з підстав, наведених вище.
Питання про розгляд цих положень доповнень до апеляційної скарги виходить за межі повноважень апеляційного суду відповідно до ст.. 404 КПК України. Крім того зазначені доводи вже стали предметом розгляду суду , в результаті якого було ухвалено відповідне рішення про заміну підсудному невідбутої частини покарання більш м`яким.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову в задоволенні заяви засудженого про його умовно-дострокове звільнення від відбування від покарання, а доводи апеляційної скарги з доповненнями без задоволення.
Підстав для скасування ухвали суду першої інстанції немає.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 квітня 2015 року про відмову в задоволенні його заяви про умовно-дострокове звільнення - без зміни.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: