Дата документу Справа № 332/3225/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єд. унікальний № 332/3225/15-к Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
№ пров. 11-кп/778/1701/15 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження з апеляційною скаргою прокурора прокуратури Заводського району м. Запоріжжя на ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2015 року, якою повернуто до прокуратури обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

Згідно з ухвалою суду, на розгляд до суду надійшов обвинувальний акт, затверджений прокурором прокуратури Заводського району м. Запоріжжя у кримінальному проваджені № 0001104, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.05.2015 року, за обвинуваченням ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України.

Суд, під час судового засідання, приймаючи рішення про необхідність повернення обвинувального акту прокурору у своїй ухвалі зазначив про те, що вказаний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

В апеляції прокурор, не погодившись з вищевказаною ухвалою суду, просить її скасувати і призначити новий розгляд у тому ж суді першої інстанції. Обґрунтовує свої вимоги тим, що обвинувальний акт складений з дотриманням вимог ст.291 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляцію та вважав, що ухвала районного суду є незаконною та необґрунтованою; адвоката ОСОБА_7 , який заперечував проти апеляції прокурора; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляції, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 291 ч. 1,2 КПК України обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором та має містити такі відомості: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер, анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство), анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство), прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); дату та місце його складення та затвердження.

Суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що в порушення зазначених вимог анкетні відомості щодо освітнього рівня обвинувачених визначені без урахування вимені ч. 1 ст. 30 Закону України «Про освіту» (поняття «середня освіта» закон не містить).

Також, під час встановлення попередніх судимостей у обвинувачених органом досудового розслідування було зазначено про наявність у ОСОБА_10 судимості від 11.04.2006 р. за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, незважаючи на те, що вказана судимість відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 89 КК України є погашеною.

Аналогічне порушення було допущено під час встановлення анкетних даних обвинуваченого ОСОБА_11 . Судимість від 12.05.2004 р. за ч. 3 ст. 185 КК України згідно з п. 1 ч. 1 ст. 89 КК України є також погашеною.

Крім того, в обвинувальному акті не зазначене повне найменування потерпілого - юридичної особи - Державного навчального закладу «Запорізьке вище індустріально-політехнічне училище», а використана скорочена назва, що є неприпустимим у даному випадку.

Зазначені вище недоліки обвинувального акту свідчать про формальний підхід з боку органу досудового розслідування під час встановлення анкетних відомостей обвинувачених та відомостей про потерпілого - Державний навчальний заклад «Запорізьке вище індустріально-політехнічне училище».

Крім того, судом під час підготовчого судового провадження було встановлено, ще обвинувачений ОСОБА_10 з жовтня 2012 року перебуває на диспансерному обліку у Комунальній установі «Обласний клінічний наркологічний диспансер» Запорізької міської ради з діагнозом: психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання опіатів та психостимуляторів. Синдром залежності. Цей факт став відомий суду через перебування у його проваджені іншого кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15. ч. 2 ст. 185 КК України.

Зазначені відомості дають обгрунтовані підстави вважати, що обвинувачений через свій стан здоров`я не здатен повною мірою реалізувати свої права, у зв`язку з чим кримінальні провадження відповідно до вимог ст. 52 КПК України необхідно здійснювати за участю захисника.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК України обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному проваджені щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, глухі, сліпі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, - з моменту встановлення цих вад.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суд України № 8 від 24.10.2003 р. «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» під особами, які через свої фізичні чи психічні вади не можуть самі реалізувати право на захист (п. 2 ч. 1 ст. 45 КПК України), необхідно розуміти, зокрема, осіб істотними дефектами мови, зору, слуху тощо, а також осіб, які хоча і визнані осудними, але мають психічні вади, що перешкоджають самостійно захищатися від обвинувачення.

Пунктом 1 частини 1 статті 49 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд зобов`язані забезпечити участь захисника у кримінальному проваджені у випадках, якщо відповідно до вимог статті 52 цього Кодексу участь захисника є обов`язковою, а підозрюваний, обвинувачений не залучив захисника.

Щодо забезпечення участі захисника ОСОБА_10 під час досудового розслідування у даному кримінальному проваджені, суд встановив наступне.

З доданого до обвинувального акту реєстру процесуальних дій в ході досудового розслідування вбачається, що 24.07.2015 р. слідчим були проведені наступні процесуальні дії: повідомлення ОСОБА_10 про нову підозру у вчинені кримінального правопорушення (№42 І розділу реєстру), роз`яснено ОСОБА_10 право на захист (№ 43 І розділу реєстру), проведено допит підозрюваного ОСОБА_10 (№ 44 І розділу реєстру). Також з II розділу реестру, доданого до обвинувального акту, вбачається, що також 24.07.2015 р. було прийнято процесуальне рішення про прийняття відмови ОСОБА_10 від участі захисника у кримінальному проваджені. У цей же день слідчим прийнято постанову про об`єднання матеріалів досудових розслідувань, постанова про доручення призначити захисника обвинуваченому ОСОБА_12 та постанова про залучення захисника. 25.07.2015 р. прокурором ОСОБА_10 було повідомлено про завершення досудового розслідування та надано доступ до матеріалів кримінального провадження.

Положеннями ст. 59 та п. 6 ч. З ст. 129 Конституції України закріплено конституційне право громадян на захист від обвинувачення.

Відповідно до правил п. З ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника.

Частиною 1 ст. 20 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Викладені вище факти проведення слідчим та прокурором в один день зазначених вище процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень свідчить про формальний підхід органу досудового розслідування до забезпечення права обвинуваченого ОСОБА_10 на захист та ставить під сумнів ефективність захисту від обвинувачення ОСОБА_10 , який має психічні вади.

При цьому суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що у чинному КПК України немає спеціальної процесуальної норми, яка б передбачала повернення обвинувального акту прокурору через порушення права обвинуваченого на захист. Проте за загальною нормою п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу. Отже, невідповідність обвинувального акту вищенаведеним вимогам статей 49, 52 КПК України, тобто порушення встановленої законом загальної засади забезпечення обвинуваченому ОСОБА_10 права на захист, є підставою для повернення обвинувального акту прокурору.

Таким чином висновки суду щодо невідповідностей, зазначених в обвинувальному акті у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , засновані на досліджених в судовому засіданні матеріалах провадження та на думку колегії суддів є обґрунтованими.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав до задоволення апелляції прокурора, та погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності повернення обвинувального акту прокурору.
Порушень кримінального процесуального законодавства, які тягнуть скасування чи зміну ухвали суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду справи, не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляцію прокурора прокуратури Заводського району м. Запоріжжя залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2015 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України повернуто прокурору залишити без змін.

Головуючий:

Судді: