Провадження № 1-в/344/203/15
У Х В А Л А

23 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 ознайомившись із заявою лікаря-психіатра Івано-Франківської державної обласної психоневрологічної лікарні №3 про припинення примусових заходів медичного характеру ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителю АДРЕСА_1 ,-

В С Т А Н О В И В:

Лікар-психіатр Івано-Франківської державної обласної психоневрологічної лікарні №3 звернулася із заявою про припинення застосування щодо ОСОБА_2 примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Перевіривши матеріали справи суд приходить до висновку, що заява підлягає поверненню до Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні №3 з наступних підстав.

Встановлено, що згідно висновку в акті стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 1 від 06 січня 2010 року судова-психіатрична експертна комісія прийшла до висновку про те, що ОСОБА_2 страждає тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності у вигляді диссоціативного субступору і не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. До виходу з хворобливого стану потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом. Однак, враховуючи дані медичної документації та неможливість в даний час за психічним станом з`ясувати його внутрішні переживання, комісія не виключає наявність у ОСОБА_2 хронічного ендогенного психічного захворювання. Тому комісія у висновку відповісти на запитання чи страждав ОСОБА_2 психічним захворюванням, і чи міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у період інкримінованих дій не змогла. Даючи відповідь на дане запитання комісія зазначила, що відповісти на запитання чи страждав ОСОБА_2 психічним захворюванням, і чи міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у період інкримінованих дій буде можливим тільки після проведення примусового лікування.

Вказаний акт стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 1 від 06 січня 2010 року був покладений у висновок Мостиського районного суду Львівської області при винесенні постанови від 11 лютого 2010 року про застосування до ОСОБА_2 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, у зв`язку із вчиненням ним суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ст.122 ч.1 КК України.

Як вбачається із висновку комісії лікарів-психіатрів щодо особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру № 22 від 10.12.2015 року, яким лікуючий лікар обґрунтовує заяву щодо припинення застосування відносно ОСОБА_2 примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, комісія лікарів-психіатрів не ставила на вирішення питання про те, чи ОСОБА_2 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у період інкримінованих йому дій, у зв`язку із вчиненням яких до останнього постановою Мостиського районного суду Львівської області від 11 лютого 2010 року було застосовано примусові заходи медичного характеру.

Вимогами п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03.06.2005 року Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування передбачено, що одночасно зі скасуванням (припиненням) примусових заходів медичного характеру щодо особи, яка захворіла на психічну хворобу після вчинення злочину, а потім одужала, суд має вирішити питання про відновлення кримінальної справи.

У відповідності до ст.95 ч.4 КК України, у разі припинення застосування примусових заходів медичного характеру через видужання особи, які вчинили злочини у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку, підлягають покаранню на загальних засадах, а особи, які захворіли на психічну хворобу під час відбування покарання, можуть підлягати подальшому відбуванню покарання.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.514 КПК України зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється, коли особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння в стані неосудності, видужала або коли в результаті змін в стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосованих заходах медичного характеру. Розгляд питання про продовження, зміну або припинення застосування примусових заходів здійснюється за поданням представника медичного закладу (лікаря-психіатра), де тримається особа, до подання додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Згідно із ч.1 ст.17 КК України, суб`єктом злочину є фізична осудна особа, яка вчинила злочин у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.

Вимогами ч.1 ст.19 КК України осудною визнається особа, яка під час вчинення злочину могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.

З огляду на наведене, з урахування того, що досі в передбаченому законом порядку не з`ясовано питання щодо того, чи ОСОБА_2 вчинив суспільно-небезпечне діяння за ст.122 ч.1 КК України в стані осудності, однак при проведенні первинного акту стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 1 від 06 січня 2010 року щодо ОСОБА_2 комісія лікарів-психіатрів прийшла до висновку про необхідність з`ясування відповіді на вказане питання вже після проведення примусового лікування відносно ОСОБА_2 , тому з метою швидкого та об`єктивного розгляду справи, виконання вимог п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03.06.2005 року Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування та ст.95 ч.4 КК України, з вказаною заявою слід звертатися до суду, який виніс рішення про застосування до ОСОБА_2 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, у зв`язку із вчиненням ним суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ст.122 ч.1 КК України, тобто до Мостиського районного суду Львівської області.

Одночасно, суд звертає свою увагу на те, що згідно заяви лікаря-психіатра Івано-Франківської обласної психіатричної лікарні № 3 ОСОБА_3 вбачається, що лікар звертається із заявою для продовження ОСОБА_2 примусових заходів медичного характеру, однак вже в прохальній та мотивувальній частині заяви лікар ставить клопотання про припинення застосування відносно ОСОБА_2 примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Також, до матеріалів заяви лікаря-психіатра Івано-Франківської обласної психіатричної лікарні № 3 не долучено постанови Мостиського районного суду Львівської області від 11 лютого 2010 року про застосування до ОСОБА_2 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, у зв`язку із вчиненням ним суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ст.122 ч.1 КК України, що перешкоджає об`єктивному та законному розгляду заяви.

За таких обставин, у зв`язку з виявленими порушеннями під час оформлення заяви, що унеможливлюють розгляд даної справи, вказані матеріали слід повернути до Івано-Франківської обласної психоневрологічної лікарні №3 з метою їх належного оформлення та приведення у відповідність із вимогами закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.19 Закону України Про психіатричну допомогу, ст.ст. 92-95 КК України, ст.ст.512-516 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

Матеріали заяви лікаря-психіатра Івано-Франківської державної обласної психоневрологічної лікарні №3 про припинення примусових заходів медичного характеру ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернути заявнику для належного їх оформлення.

Ухвала оскарженню не підлягає і є обов`язковою для виконання.

Суддя: ОСОБА_1