АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/790/1877/15 Головуючий 1-ої інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.125 КК України
УХВАЛА
Іменем України
05 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

обвинуваченої - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.07.2015р. стосовно ОСОБА_9 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Харкова, громадянка України, з вищою освітою, розведена, працює, має на утриманні двох дітей: 2003 та 2011р.н., мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима:

засуджена за ч.1 ст.125 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 765грн. 00коп. та на підставі ст.ст.49, ч.5 ст.74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, її звільнено від призначеного покарання.

Згідно вироку, ОСОБА_9 , 06.02.2013р. о 10год. 40хв., знаходилась в буфеті, розташованому на території Харківської обласної клінічної лікарні за адресою: м. Харків, пр.-т Правди, 13, де побачила ОСОБА_7 , після чого у ОСОБА_9 , безпідставно і раптово виник умисел, направлений на спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_9 , наблизилась до ОСОБА_7 та виплеснула гарячий час з чашки, яку тримала в своїй руці, на тулуб ОСОБА_7 , в результаті чого останньому були спричинені тілесні ушкодження у вигляді ділянки опікової поверхні 1 ступеня на тулубі, що виникли від дії термічного агента, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачена, вважаючи вирок незаконним, необґрунтованим, належним чином не вмотивованим, ухваленим з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального кодексу, в наслідок чого просить його скасувати, а кримінальне провадження закрити, у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді; пояснення обвинуваченої та захисника, які просили закрити провадження з підстав передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.284 КПК України; думку прокурора та потерпілого про залишення вироку без зміни; перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку суду, фактичні обставини справи були встановленні судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів за встановленим процесуальним порядком.

Сама обвинувачена, у судовому засіданні в суді першої інстанції свою вину у вчинені злочину за пред`явленим обвинуваченням за ч.1 ст.125 КК України не визнала та пояснила, що 06.02.2013р. разом зі своїм сином Арсенієм та мамою ОСОБА_10 приїхали до Медико-генетичного центру, розташованого на території Харківської обласної клінічної лікарні за адресою: м. Харків, вул. Правди, 13.

Медико-генетичний центр вона разом з сином ОСОБА_11 відвідує час від часу, тому що у сина рідкісне генетичне захворювання фінілкетонурія.

Напередодні, 04.02.2013р., ОСОБА_9 разом з потерпілим були запрошені лікарями Медико-генетичного центру на консиліум за зверненням останньої з приводу того, що ОСОБА_12 -генетичний центр видав потерпілому лікувальне харчування за весь 2013р., яке центр видає за рахунок бюджету сину ОСОБА_11 , якому це харчування необхідне; з якого приводу центр видав лікувальне харчування потерпілому, так як обвинувачена та потерпілий в шлюбі не перебувають та не проживають разом. Під час консиліуму, лікарі зовсім не обговорювали питання стосовно того, що цент передав потерпілому харчування, яке життєво необхідне для сина ОСОБА_11 , а було запропоновано обстежити сина та призначено дату на 13.02.2013р. В зв`язку з тим, що у обвинуваченої з потерпілим погані стосунки, обвинувачена вирішила відвезти на обстеження Арсенія не в день, який був призначений лікарями та про дату якого знав потерпілий, а в інший день, а саме, 06.02.2013р.

Після обстежень, 06.02.2013р., обвинувачена, її мати та син ОСОБА_11 пішли до буфету, який знаходився в підвалі центру для того, щоб погодувати ОСОБА_11 . Годуючи сина, обвинувачена встигла розглянути відвідувачів буфету, це були дорослі з дітьми, але свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 серед відвідувачів не було. Погодувавши сина, обвинувачена підійшла до стійки буфету, щоб замовити собі їжу та чай. Коли обвинувачена розплачувалася за їжу, боковим зором побачила, що до буфету зайшов потерпілий ОСОБА_7 та попрямував до столу, де сидів ОСОБА_11 та матір обвинуваченої. Підійшовши до дитини, потерпілий також присів за столик. Обвинувачена розплатилася за їжу, взяла в ліву руку тарілку з їжею, а в праву стаканчик з чаєм та попрямувала до столику, де сиділи потерпілий, син та мати. Потерпілий вже встиг зняти куртку та був одягнутий у светр та брюки. Коли обвинувачена підійшла до столика, то потерпілий почав ображати її нецензурною лайкою в присутності сина та матері, мотивуючи тим, що обвинувачена не поставила його до відому про те, що обстеження сина проходить не в день, який призначений лікарями. Обвинувачена стояла зліва від потерпілого, останній почав кричати, що буде все знімати на відеокамеру, достав з кармана куртки фотоапарат та наводити об`єктив фотоапарата в обличчя обвинуваченої та Арсенія. Обвинувачена почала відводити фотоапарат від свого обличчя та обличчя сина, але потерпілий не заспокоювався і в момент коли обвинувачена, в черговий раз, відводила фотоапарат від свого обличчя та обличчя сина, потерпілий підбив праву руку обвинуваченої в якій вона тримала стакан чаю та він вилився на потерпілого, обвинувачену та стіл. Чай був в пластиковому стаканчику теплим, обвинувачена теж облила собі руку але нічого не ошпарила. Потерпілий почав сильно кричати на обвинувачену: навіщо вона вилила на нього чай та знімати з себе светр і футболку, також потерпілий просив надати йому першу медичну допомогу, але видимих пошкоджень на останньому не було.

Обвинувачена зібрала речі та разом з сином та матір`ю вийшли з буфету, одягнулися, визвали таксі та вийшли з території Харківської обласної клінічної лікарні до таксі, весь цей час потерпілий біг за обвинуваченою, сином та матір`ю обвинуваченої і знімав їх на камеру.

Незважаючи на вищевикладену позицію потерпілої, її вина у скоєному злочині, на переконання районного суду підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами, які були досліджені безпосередньо в процесі судового розгляду, а саме показаннями потерпілого ОСОБА_7 , висновком експерта (т.1 а.с.212-213).

Так, потерпілий ОСОБА_7 у судовому засіданні дав пояснення, що 04.02.2013р. на консиліумі лікарів в Медико-генетичного центру було розглянуто питання, за його заявою, про те, що обвинувачена не виконує своїх батьківських обов`язків по відношенні до їх спільного сина ОСОБА_11 , який має генетичне захворювання та його стан за медичними показниками погіршився. На консиліумі потерпілому та обвинуваченій було запропоновано провести повне обстеження ОСОБА_11 та запропоновано дату 06.02.2013р., але потерпілий попросив назначити інший день, в зв`язку зі своєю зайнятістю в зв`язку з чим, призначено іншу дату 13.02.2013р.

06.02.2013р. потерпілий приблизно в 10год.20хв. був поблизу центру та вирішив зайти, щоб запитати у лікарів, що входить в обстеження сина. Під час спілкування з лікарями, потерпілий дізнався, що зранку ОСОБА_11 в центрі та частково пройшов обстеження, а не 13.02.2013р., як раніше домовлялися. Дізнавшись про те, що ОСОБА_11 знаходиться в центрі, потерпілий вирішив його знайти, зайшовши в буфет, потерпілий побачив сина, який сидів сам за столиком, перед ним стояла одноразова тарілка з їжею, син був заплаканий. Потерпілий продовжував наближатися до сина та бачив з правої сторони, що обвинувачена стоїть біля роздаточної і не могла бачити потерпілого. Сівши за столик до сина, потерпілий почав з ним спілкуватися, дитина трохи повеселішала та знявши куртку, почав вішати її на спинку стільця на якому сидів. Не встигши присісти, потерпілий побачив, як до столика підійшла обвинувачена, вона обійшла столик з правої сторони та стала за спиною сина. Обвинувачена почала запитувати у потерпілого, навіщо він прийшов та що він тут робить, потім виплеснула чай зі стаканчика, який обвинувачена тримала в правій руці на потерпілого, чай потрапив на верхню частину лівої грудної клітини. Відчувши печію, потерпілий почав знімати светр та білизну, підійшовши до рукомийника, почав робити собі примочки водою, щоб зняти біль від печії. В цей момент обвинувачена з сином зібралися та пішли з буфету. Згорнувши мокрі речі, потерпілий помітив, що за столиком де сидів син, залишилися його особисті речі, він накинув на плечі свій пуховик, взяв речі, які залишив син та почав виходити з буфету, коли вийшов з буфету, побачив, що обвинувачена вже вдягнула сина та вони вийшли з приміщення центру. Обвинувачений викликав міліцію та почав її чекати, не дочекавшись міліції, поїхав на ОСОБА_15 зафіксувати опіки. Після того, як обвинувачена вийшла з сином з буфету, потерпілий підійшов до кількох відвідувачів, які стали свідками подій та попросив залишити свої координати.

Згідно висновку експерта, у громадянина ОСОБА_7 мають місце: ділянки опікових поверхонь 1 ступеня на тулубі, що виникли від дії термічного агента і могли бути заподіяні у строк та обставинах, зазначених у постанові про призначення судово-медичної експертизи, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Інші досліджені районним судом докази визнані ним недопустимими за винятком протоколу проведення слідчого експерименту від 30.07.2013р., за участі потерпілого, який не був визнаний недопустимим проте у вироку не наведені жодні обставини які він встановлює.

З наведеного випливає, що викладені районним судом фактичні обставини встановлені лише на підставі показів потерпілого і жодних інших доказів слідством не виявлено та суду не представлено.

Сам висновок експерта підтверджує лише ступінь тяжкості завданих тілесних ушкоджень і жодним чином не свідчить про спрямованість умислу обвинуваченої на завдання цих тілесних ушкоджень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що встановлений районним судом умисел обвинуваченої на завдання тілесних ушкоджень підтверджується тільки показами потерпілого, а обвинувачена, не заперечуючи самого факту попадання гарячого чаю з її чашки на потерпілого, стверджує що це сталося випадково та з вини самого потерпілого.

Наведене свідчить про те, що за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, а це згідно п.3 ч.1 ст.411 КПК України свідчить про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

З викладеного вище колегія суддів приходить до висновку, що подія отримання легких тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_7 06.02.2013р. за участю обвинуваченої мале місце, а тому немає підстав для закриття кримінального провадження за п.1 ч.1 ст.284 КПК України.

Поряд з цим, не підлягає задоволенню і прохання апелянта закрити кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України оскільки суд не встановив відсутності в діянні складу кримінального правопорушення так як покази потерпілого свідчать про зворотне.

Проте, як матеріали кримінального провадження, так і покази сторін у суді підтверджують про наявність стійкого, тривалого, негативного ставлення між потерпілим та обвинуваченою, які склалися між ними протягом останніх років, а тому є всі підстави вважати, що вони можуть оговорити один одного.

Таким чином, суд позбавлений можливості надати перевагу тим чи іншим показам, а тому відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України, яка передбачає, що усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитись на її користь застосовує саме такий підхід.

Звідси, апеляційна інстанція вважає, що фактичні обставини справи встановлені районним судом у вироку, не підтверджуються дослідженими у суді першої інстанції доказами, що згідно п.2 ч.1 ст.409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.

Таким чином, оскільки судом не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_9 , а можливості їх отримання вичерпані то відповідно до п.3 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження слід закрити.

Звідси колегія суддів приходить до висновку про те, що вирок суду слід скасувати, а кримінальне провадження закрити, проте не з тієї підстави, на яку посилалась сторона захисту.

На підставі вищевикладеного, керуючись п.3 ч.1 ст.284, ст.ст.405, 407, 417, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченої задовольнити частково.

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.07.2015р. стосовно ОСОБА_9 скасувати, а провадження закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді