Справа №480/2284/15-к 08.02.2016 08.02.2016 08.02.2016
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
8 лютого 2016 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючої ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0002118, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 1 грудня 2015 року відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Орел Великомихайлівського району Одеської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_6

В С Т А Н О В И В:
Обвинувачений ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання змінити, пом`якшити йому покарання, призначивши інший вид покарання, ніж передбачений санкцією ч.4 ст.407 КК України, а саме обмеження волі, та звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді арешту строком на 3 місяця.
Провадження № 11кп/784/115/16 Головуючий першої інстанції: ОСОБА_7

Категорія: ч.4 ст.407 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
На обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_5 посилається на незадовільний стан здоров`я, а саме, що він хворий на епілепсію. Вказує на те, що придатність його до військової служби за станом здоров`я ніким не перевірялася, а після призову на військову службу кількість епілептичних нападів збільшилися. Посилається на те, що за станом здоров`я він не зможе відбути призначене йому судом покарання. Крім того, зазначає, що особи, які страждають на епілепсію за наявності частих епілептичних нападів є непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку. Проте, стан його здоров`я та придатність до військової служби не перевірялись, не були предметом дослідження ні під час досудового розслідування, ні під час розгляду справи судом 1-ої інстанції, хоча ця обставина, на його думку, є ключовою в даній ситуації, що підлягає безумовному дослідженню.

В запереченнях прокурор вказує на законність та обґрунтованість вироку, просить залишити вирок без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

Судом 1-ої інстанції встановлено, що 13.05.2015р. ОСОБА_5 , діючи умисно, будучи військовослужбовцем, призваним за мобілізацією під час особливого періоду, з метою тимчасового ухилення від виконання обов`язків військової служби, вибувши 13.05.2015р. з лікувального закладу не з`явився на службу у польовий табір військової частини НОМЕР_1 , який був розташований на території полігону військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 загальновійськовий полігон « АДРЕСА_2 ), та незаконно, без поважних причин перебував поза розташуванням військової частини до 9 год. 14.09.2015р.

Дії ОСОБА_5 судом 1-ої інстанції кваліфіковано за ч. 4 ст. 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу з лікувального закладу без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем за призовом під час мобілізації.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, а вирок суду просив залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Доведеність вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, за фактичних обставин, які зазначені у вироку, апелянт в суді 1-ої інстанції не оспорював, як і інші учасники судового провадження. Тому у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України суд визнав недоцільним дослідження доказів, які ніким не оспорювались, про що учасникам процесу було роз`яснено, що вони позбавляються права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Виходячи з викладеного, заперечення апелянта щодо обставин вчинення злочину з приводу того, що він на час інкримінованого йому кримінального правопорушення не міг нести військову службу за станом здоров`я, не можуть бути предметом апеляційному розгляду, оскільки судове рішення першої інстанції було винесено відповідно до положень ч.3 ст. 349 КПК України.

А тому згідно вимог ч.2 ст. 394 КПК України апеляційний суд не переглядає оскаржуваний вирок стосовно заперечень апелянтом фактичних обставин вчинення злочину.

Що стосується призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , то суд відповідно до вимог ст.ст. 65-67 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься у відповідності до ст. 12 КК України до тяжких злочинів, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем військової служби характеризується позитивно. Як пом`якшуючі покарання обставини, суд врахував щире каяття обвинуваченого, активне сприяння в розкритті злочину, відсутність шкоди. А також врахована відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Виходячи з сукупності вказаних обставин, суд 1-ої інстанції призначив ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді арешту, тобто призначив йому більш м`яке покарання, ніж передбачено санкцією ч.4 ст. 407 КК України.

При цьому доводи апелянта про те, що він за станом здоров`я не може відбувати покарання у виді арешту є безпідставними, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні такі дані. Крім того, у відповідності до ч.3 ст. 60 КК України арешт не застосовується до осіб віком до 16 років, вагітних жінок та до жінок, які мають дітей віком до 7-ми років.

Суд апеляційної інстанції вважає, що покарання обвинуваченому ОСОБА_5 призначено у відповідності до вимог ст. 65 КК України, з точки зору його необхідності й достатності для виправлення винного та попередження вчинення ним нових злочинів. А тому підстав для пом`якшення покарання, як того просить обвинувачений, не вбачає.

Крім того, слід зазначити, що апелянт просить змінити вирок, призначивши інший вид покарання обмеження волі. Проте, такий вид покарання є більш суворим, ніж арешт, а тому його застосування суперечить вимогам ст. 408 КПК України.

Що стосується прохання апелянта звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то воно не підлягає задоволенню, оскільки вказана норма кримінального закону не передбачає можливості звільнення засудженого від покарання у виді арешту.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 1 грудня 2015 року відносно ОСОБА_5 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуюча

Судді