Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

05 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5
та засудженого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду клопотання засудженого ОСОБА_6 про поновлення строку на касаційне оскарження вироку Апеляційного суду м. Севастополя від 25 жовтня 2002 року,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Апеляційного суду м. Севастополя від 25 жовтня 2002 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених п.п. «а», «з» ст. 93 КК України (в редакції 1996 року), ч. 3 ст. 142 КК України (в редакції 1992 року), ч. 1 ст. 263 КК України (в редакції 2001 року), ч. 2 ст. 357 КК України (в редакції 2001 року) та засуджено до покарання:

- за п.п. «а», «з» ст. 93 КК України у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю;

- за ч. 3 ст. 142 КК України у виді десяти років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю;

- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді трьох років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 357 КК України у виді одного року позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України (в редакції 2001 року) за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_6 суд визначив у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 24 квітня 2003 року вказаний вирок залишено без змін, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

В клопотанні про поновлення строку на оскарження вироку Апеляційного суду м. Севастополя від 25 жовтня 2002 року засуджений ОСОБА_6 просить задовольнити його клопотання, визнати його касаційну скаргу від 17.02.2003 року на вказаний вище вирок такою, що підлягає розгляду та направити її до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на касаційний розгляд.
Подаючи зазначене клопотання, в порядку ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», засуджений ОСОБА_6 обґрунтовує його тим, що строк на касаційне оскарження ним пропущений не був, оскільки він подав свою скаргу через адміністрацію СІЗО м. Сімферополя у місячний термін після отримання копії вироку.
Зокрема, як зазначає засуджений, після винесення оскаржуваного вироку, 21.11.2002 року він подав до суду касаційну скаргу і два клопотання про його виклик в судове засідання та ознайомлення з 3-м томом кримінальної скарги.
28.01.2003 року Апеляційний суд м. Севастополя повернув всі подані ним матеріали у зв`язку з тим, що почерк неможливо прочитати.
19.01.2003 року в СІЗО м. Сімферополя йому, ОСОБА_6 , під розписку було вручено копію вироку Апеляційного суду м. Севастополя від 25.10.2002 року.
17.02.2003 року через адміністрацію в СІЗО м. Сімферополя він знову направив касаційну скаргу до суду.
24.04.2003 року Верховний Суд України розглянув касаційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , у яких була різна позиція щодо оскаржуваного вироку на відміну від засудженого. При цьому в ухвалі Верховного Суду України зазначено, що засуджений ОСОБА_6 касаційної скарги не подавав.
З урахуванням наведених обставин, засуджений констатує наявний факт порушення його права на справедливий суд та рівність учасників процесу, оскільки не була розглянута його касаційна скарга, яка була подана через адміністрацію СІЗО м. Сімферополя в місячний строк з моменту отримання копії вироку.
Заслухавши доповідь судді-доповідача; пояснення засудженого та його захисника на підтримку поданого клопотання; пояснення прокурора, який вважав необхідним відмовити у задоволенні клопотання засудженого; перевіривши наведені в ньому доводи, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про поновлення строку на касаційне оскарження вироку Апеляційного суду м. Севастополя від 25 жовтня 2002 року слід відмовити, а його касаційну скаргу на вказаний вирок визнати такою, що не підлягає розгляду, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 386 КПК України (1960 року) в редакції, яка діяла на момент винесення вироку Апеляційного суду м. Севастополя від 25 жовтня 2002 року, касаційна скарга на вказане судове рішення могла бути подана до Верховного Суду України протягом одного місяця з моменту проголошення вироку, а засудженим, який перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.
Як вбачається з матеріалів, доданих до клопотання засудженого, а також матеріалів, які надійшли з установи, де ОСОБА_6 відбуває призначене йому судом покарання, останній отримав копію вироку, який ним оскаржується 19 січня 2003 року.
Дійсно, як зазначається в клопотанні, касаційна скарга на цей вирок була подана засудженим 21 листопада 2002 року, однак, як вбачається з копії листа заступника голови Апеляційного суду м. Севастополя від 28.01.2003 року за вих. № 890, поданий засудженим матеріал, у тому числі касаційна скарга, не був розгуляний у зв`язку з тим, що почерк неможливо прочитати.
17 лютого 2003 року засуджений подав ще одну касаційну скаргу, однак її рух невідомий, оскільки матеріали кримінальної справи відсутні, а з копії скарги, яку надав засуджений неможливо встановити чи надходила вона до Апеляційного суду м. Севастополя і коли саме.
Разом з тим, з копії ухвали Верховного Суду України від 24 квітня 2003 року, яка була постановлена за результатами розгляду касаційних скарг захисників ОСОБА_6 ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 на вирок Апеляційного суду м. Севастополя від 25.10.2002 року щодо ОСОБА_6 , вбачається, що касаційна скарга останнього не розглядалась, оскільки засуджений її не подавав.
Незважаючи на наведені у клопотанні обставини, а також наявність даних про те, що засуджений ОСОБА_6 дійсно подавав касаційну скаргу на вирок суду, яким його було засуджено до довічного позбавлення волі, колегія суддів не вбачає законних підстав для поновлення строку на касаційне оскарження вказаного вироку, оскільки це питання було предметом неодноразового судового розгляду, як Апеляційного суду м. Севастополя, так і Апеляційного суду м. Києва.
Зокрема, відповідно до копій ухвал Апеляційного суду м. Севастополя від 28.01.2005 року та 08.11.2007 року, які були надані суду апеляційної інстанціє прокурором під час розгляду клопотання, яке надійшло на адресу Апеляційного суду м. Києва у травні 2015 року, засудженому ОСОБА_6 було двічі відмовлено в задоволенні клопотання про поновлення пропущеного строку на подачу касаційної скарги, а його скаргу визнано такою, що не підлягає розгляду.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09.09.2014 року (справа № 11/796/625/2014), колегія суддів також відмовила ОСОБА_6 в задоволенні клопотання про поновлення строку на подання касаційної скарги на постанову Апеляційного суду м. Севастополя від 31.01.2003 року, якою касаційну скаргу ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду м. Севастополя від 25.10.2002 року визнано такою, що не підлягає розгляду, тобто фактично втретє було розглянуто одне й те саме питання.
Зважаючи на це, а також на те, що з моменту постановлення оскаржуваного вироку, який набрав законної сили та був звернений до виконання, минуло понад 13 років, колегія суддів вважає за неможливе визнання обставин, які зазначені в клопотанні засудженого ОСОБА_6 05.05.2015 року, поважними причинами для поновлення йому строку на касаційне оскарження вироку Апеляційного суду м. Севастополя від 25.10.2002 року, а тому в задоволенні цього клопотання слід відмовити, а касаційну скаргу визнати такою, що не підлягає розгляду.
На підставі викладеного, керуючись ст. 353 КПК України (1960 року) та п. 15 Перехідних положень КПК України 2012 року, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва, -

у х в а л и л а:

Відмовити засудженому ОСОБА_6 в задоволенні його клопотання про відновлення строку на касаційне оскарження вироку Апеляційного суду м. Севастополя від 25 жовтня 2002 року, а його касаційну скаргу визнати такою, що не підлягає розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до вимог, передбачених ст.ст. 383, 386 КПК України (1960 року).

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11/796/225/2015

Категорія: п.п. «а», «з» ст. 93, ч. 2 ст. 142 КК України (1961 р.) ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 357 КК України (2001 р.)

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_9

Доповідач - суддя ОСОБА_1