Ухвала
іменем україни

09 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора Волинської області на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 20 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_4 ,
в с т а н о в и л а:

Вироком Турійського районного суду Волинської області від 15 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 20 жовтня 2015 року,
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, такого, що судимості не мав,

засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 146 КК України на строк 3 роки, за ч. 2 ст. 189 КК України на строк 3 роки, за ч. 3 ст. 289 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу на строк 5 років без конфіскації майна.
Відповідно до ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 остаточно призначено покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 11 вересня 2012 року близько 15.30 год. біля буд. АДРЕСА_1 , за попередньою змовою з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , висловлюючи погрозу застосування насильства, яке є небезпечним для життя і здоров`я, незаконно заволодів автомобілем потерпілого Шмідта Йоахіма «Ауді А8», державний номерний знак « НОМЕР_1 ».

Крім того, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_4 в цей же день в період часу з 15.30 до 21.00 год. за попередньою змовою з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , незаконно позбавив ОСОБА_7 свободи та утримував його проти волі в автомобілі «Ауді А8».

Також, ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під час вчинення вищезазначених протиправних дій щодо потерпілого ОСОБА_7 , знаходячись у невстановленому лісовому масиві, шляхом вимагання отримали від нього 1000 гривень та 100 євро.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає необґрунтованим та неправильним застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України, що на його думку потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що необхідно відмовити у відкритті провадження за скаргою, оскільки з наведених документів убачається, що підстави для задоволення скарги відсутні.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні зазначених у вироку кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 та ч. 3 ст. 289 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень у наслідок звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України є безпідставними.

При призначенні ОСОБА_4 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані, що характеризують особу ОСОБА_4 , який є особою пенсійного віку, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, ніде не працює, має на утриманні дочку, яка є інвалідом з дитинства та лежачу дружину, яка потребує постійного медикаментозного лікування.
Також суд урахував обставини, які були визнані такими, що пом`якшують покарання: з`явлення із зізнанням, щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.
Обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_4 судом встановлено не було.

На підставі цих даних районний суд призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, однак дійшов обґрунтованого висновку про можливість його виправлення без реального відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК України.
Аналогічні доводи щодо м`якості призначеного засудженому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України були наведені в апеляційній скарзі прокурора та перевірялися судом апеляційної інстанції, який визнав їх безпідставними. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає.
Вказівки прокурора про те, що суд як на підстави для застосування положень статей 69 та 75 КК України поклався на одні й ті ж обставини, є недопустимим та суперечить положенням закону, оскільки призначення більш м`якого покарання і звільнення від його відбування з випробуванням є окремими правовими інститутами, є неспроможними, тому що процесуальним законом не передбачено таких обмежень.

Оскільки засуджений є особою пенсійного віку, хворіє важкими хворобами, має на утриманні дочку, яка є інвалідом з дитинства та лежачу дружину, яка потребує постійного медикаментозного лікування, з урахуванням позиції потерпілого щодо виду та міри покарання, яке необхідно призначити винному, беручи до уваги, що метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засудженого, колегія суддів дійшла висновку, що звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є мотивованим і таким, що відповідає вимогам ст. 65 цього ж Кодексу, адже перебування засудженого під наглядом кримінально-виконавчої інспекції найефективніше сприятиме його виправленню та перевихованню.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання несправедливим унаслідок м`якості, як на цьому наполягає прокурор, колегія суддів не вбачає.
Таким чином, підстави для задоволення касаційної скарги прокурора відсутні.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

відмовити заступнику прокурору Волинської області у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 20 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ ОСОБА_1 _______________ ОСОБА_2 ______________ ОСОБА_3