Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

суддів:ОСОБА_1., ОСОБА_2, ОСОБА_3.,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 липня 2015 року в кримінальному провадженні № 0001086 за обвинуваченням

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Києва, мешканця АДРЕСА_1,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Свої вимоги мотивує тим, що апеляційний суд не повною мірою врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, що призвело до неправильного застосування ст. 75 КК і, як наслідок, до призначення надто м'якого покарання.

Як убачається з матеріалів провадження за скаргою, вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2015 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд м. Києва, задовольнивши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4, ухвалою від 30 липня 2015 року змінив вирок місцевого суду в частині призначення покарання. На підставі ст. 75 КК звільнив засудженого від відбування основного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю два роки та покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.

ОСОБА_4 визнано винуватим у тому що він 06 серпня 2014 року

о 03.45 год., перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, керуючи технічно справним автомобілем ГАЗ-3110, (державний номерний знак НОМЕР_1), рухаючись проїзною частиною по вул. Ризькій, через нерегульоване перехрестя з вул. Шамрило в напрямку вул. Дорогожицької в м. Києві, порушив вимоги пунктів 1.5, п.п. «б» п. 2.3, п.п. «а» п. 2.9, 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху, а саме: проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не обрав безпечної швидкості керованого ним автомобіля, не впорався з керуванням, унаслідок чого виїхав за межі правого краю проїзної частини і здійснив наїзд на електроопору. В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди пасажиру вказаного автомобіля ОСОБА_6 було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень, від яких останній помер.

Розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши надані до скарги судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено, та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту скарги випливає, що прокурор у ній фактично порушує питання про недотримання апеляційним судом визначених законодавством вимог, що стосуються засудженого і пов'язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов'язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб'єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом'якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), при визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб'єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Що стосується доводів прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та м'якість призначеного ОСОБА_4 покарання у зв'язку з безпідставним звільненням засудженого на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, то вони є необґрунтованими.

Як убачається з мотивувальної частини ухвали, апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання належно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також дані про особу засудженого, зокрема, те, що той раніше не судимий, є інвалідом ІІІ групи, за місцем проживання характеризується позитивно. Також суд урахував його відношення до скоєного (визнання винуватості), наявність обставин, що пом'якшують покарання (щире каяття, відшкодування завданих збитків), та обставин, що його обтяжують (вчинення злочину в стані алкогольного сп'яніння). Водночас суд зважив і на позицію потерпілого, який просив звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням.

Засуджений ОСОБА_4 упродовж судового провадження давав визнавальні показання щодо обставин вчинення правопорушення і не оспорював фактичних обставин їх учинення, що дало суду підстави розглядати провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. Цим засуджений сприяв здійсненню правосуддя, а отже, і розкриттю правопорушення.

З урахуванням наведеного, обставин, які пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та практику Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання, а також врахувавши дані про особу винного і того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку засудженого за період кримінально-процесуального провадження, чим фактично досягнута мета покарання суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання, не пов'язаного з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб засуджений довів своє виправлення.

Це рішення належним чином в ухвалі мотивовано, не сприймається явно несправедливим чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

У цьому провадженні, як видно з наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад, як не встановлено й даних, які би свідчили, що у провадженні неправильно застосовано кримінальний закон чи допущено істотне порушення кримінального процесуального закону.

З огляду на викладене обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих аргументів щодо неправильного застосування судом норм кримінального закону, які визначають мету, загальні засади призначення покарання та порядок його відбування.

Отже, з касаційної скарги та доданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає. А тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 липня 2015 року щодо ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1ОСОБА_2ОСОБА_3