АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 211/8042/14-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/644/К/15 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 грудня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 , на вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2015 року у кримінальному провадженні № 0001904 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень-злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 194, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Учасники судового провадження:

Прокурор ОСОБА_8

Обвинувачений - ОСОБА_6

Захисник - ОСОБА_7

Потерпіла - ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі обвинувачений порушує питання про скасування оскаржуваного вироку суду першої інстанції в частині звинувачення його у вчиненні кримінальних правопорушень-злочинів, передбачених ч. 2 ст. 194, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, та закриття кримінального провадження в цій частині за недоведеністю його вини.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції - скасувати.

Обвинуваченого ОСОБА_6 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 115 та ч. 2 ст. 194 КК України, виправдати на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України - у зв`язку з недоведеністю вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 за епізодом від 18.07.2014 р. перекваліфікувати з ч. 2 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 190 КК України, при призначенні покарання врахувати обставини, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшуюсь покарання, а саме визнання вини та щире каяття, та призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, необхідне і достатнє для його виправлення.

В апеляційній скарзі прокурор просить відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, які пов`язані з призначенням покарання, вважаючи їх дослідженими судом першої інстанції неповністю.

Вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 17.09.2015 відносно ОСОБА_6 , скасувати у частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченого, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання:

*за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 4 років позбавлення волі:

*за ч. 2 ст. 194 КК України у виді 6 років позбавлення волі:

*за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі;

За сукупністю злочинів, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання - невідбутої частини покарання за вироком Криворізького районного суду від 29.01.2004 р., більш суворим, остаточно визначити покарання у виді довічного позбавлення волі

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчинені кримінальних правопорушень, передбаченихч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 194, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначене покарання:
- за ч. 2 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
- за ч. 2 ст. 194 КК України - у виді позбавлення волі на строк 6 років;
- за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України - у виді позбавлення волі на строк 15 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, призначене ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 29.01.2004 р., і остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 16 років.
За обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у вироку, ОСОБА_6 близько о 02:00 годин 18.07.2014 року, знаходячись в гостях у своєї знайомої ОСОБА_10 - у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_3 , діючи повторно, з метою крадіжки чужого майна, скориставшись тим, що потерпіла ОСОБА_10 відпочивала в приміщенні житлового будинку вказаного домоволодіння, шляхом вільного доступу, таємно викрав з приміщення літньої кухні на території цього ж домоволодіння належне ОСОБА_10 майно на суму 2.329, 82 грн., а саме грошові кошти у сумі 200 доларів США, що в перерахунку на грошову одиницю України складає 2.329 грн. 82 коп., та планшетний комп`ютер марки «Samsung GT-Р310» вартістю 3000 грн., з викраденим майном з місця скоєння злочину зник, розпорядившись ним на власний розсуд, чим заподіяв матері ОСОБА_10 - потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вищевказану суму.
Крім того, у ніч на 29.07.2014 року, після вчинення умисного вбивства ОСОБА_10 з мотивів гострої неприязні до неї, обвинувачений ОСОБА_6 , знаходячись в приміщенні літньої кухні домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , в якому він перебував за запрошенням ОСОБА_10 , діючи повторно, з корисливих спонукань, з метою крадіжки її майна, переслідуючи за мету незаконне збагачення за рахунок чужого майна, скориставшись відсутністю очевидців, в період часу приблизно з 02:10 годин до 03:50 годин обшукав приміщення зазначеної літньої кухні, звідки таємно викрав майно, що належало ОСОБА_10 , на загальну суму 35.654, 82 грн., з викраденим майном з місця скоєння злочину зник, розпорядившись ним на власний розсуд, чим заподіяв матері ОСОБА_10 - потерпілій ОСОБА_9 - матеріальної шкоди на вищевказану суму.
Крім того, 28.07.2014 року, у вечірній час, ОСОБА_6 у розмові по мобільному телефону зі своєю знайомою ОСОБА_10 дізнався, що остання обгрунтовано підозрює його у вчинені ним 18.07.2014 року крадіжки належного їй майна з приміщення літньої кухні на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , та має намір звернутися з цього приводу до правоохоронних органів. Вказані наміри ОСОБА_10 занепокоїли ОСОБА_6 і він, намагаючись уникнути кримінальної відповідальності за вчинення крадіжки чужого майна, під час цієї ж телефонної розмови домовився про зустріч з ОСОБА_10 за місцем її мешкання, у домоволодінні за вищевказаною адресою, маючи намір відговорити ОСОБА_10 від звернення до правоохоронних органів.
Отримавши від ОСОБА_10 згоду на зустріч, ОСОБА_6 близько 23:00 годин 28.07.2014 року завітав до її помешкання - домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , де, в приміщенні літньої кухні, почав відмовляти ОСОБА_10 від звернення до правоохоронних органів, обіцяючи повернути раніше викрадений ним планшетний комп`ютер та гроші. Однак ОСОБА_10 не повіривши обіцянкам ОСОБА_6 щодо повернення викраденого майна, почала кричати на нього та вимагати написання боргової розписки. Вказана поведінка ОСОБА_10 обурила ОСОБА_6 та викликала у нього гостру неприязнь до ОСОБА_10 та умисел на спричинення їй смерті за вказаних мотивів.
Діючи з цією метою, ОСОБА_6 взяв з поверхні кухонного столу, встановленого в приміщенні літньої кухні на території вказаного домоволодіння, невстановлений слідством ніж, та таким чином підшукав собі знаряддя злочину. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , будучи особою, раніше судимою за умисне вбивство, знаходячись в приміщенні літньої кухні домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , діючи з метою спричинення ОСОБА_10 смерті на грунті гострої неприязні до неї, утримуючи в правій руці підшуканий ним невстановлений слідством ніж, близько 02:00 годині 29.07.2014 року умисно завдав потерпілій ОСОБА_10 , яка стояла звернутою до нього обличчям, 7 ударів клинком вказаного ножа в ділянку передньої грудної стінки - місце розташування життєво-важливих органів людини. Від завданих ножових поранень, потерпіла ОСОБА_10 впала спиною на підлогу цієї ж літньої кухні, та від отриманих тілесних ушкоджень померла.
Крім того, після вчинення умисного вбивства ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , знаходячись в приміщенні літньої кухні домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , бажаючи приховати вчинені ним злочини, діючи з метою умисного знищення чужого майна, шляхом підпалу, накрив труп ОСОБА_10 ковдрою, що знайшов в даному приміщенні і, близько о 04:00 годин 29.07.2014 року, за допомогою запальнички, яку мав при собі, підпалив зазначену ковдру з трупом і приміщення літньої кухні, та покинув територію домоволодіння.
В результаті вищезазначених умисних дій ОСОБА_6 , в ході пожежі у приміщенні літньої кухні на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , було знищене майно загальною вартістю 38.654, 82 грн., яке належало потерпілій ОСОБА_10 , чим її матері, потерпілій ОСОБА_9 , заподіяно матеріальну шкоду на вказану суму.
В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що показання свідків, покладені в основу оскаржуваного вироку, не є прямими доказами його вини, оскільки жодний зі свідків не був очевидцем скоєння злочину та не дав показань щодо конкретних дій обвинуваченого, спрямованих на вчинення злочину, або часу, коли вони мали місце.

Крім того, стороною обвинувачення не були надані речові докази, що могли б достатньою мірою підтвердити вину ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, - ніж, що був знаряддям вбивства, мобільний термінал з сім-картками, відбитки його пальців з місця скоєння злочину, сліди злочину на його одягу, запальничка, за допомогою якої, за версією обвинувачення, ОСОБА_6 здійснив підпал у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_3 .

Ознайомлення з речовими доказами та висновками експертиз здійснювалося без виклику спеціалістів, всі висновки суду грунтуються на припущеннях та гадках сторони обвинувачення, мають характер припущень і самі висновки експертів.

Викладені в оскаржуваному вироку висновки суду про те, що згідно роздруківкам оператора мобільного зв`язку з мобільного телефону обвинуваченого у період з 00:00 до 06:29 годин 29.07.2014 р. не здійснювалися дзвінки, суперечать змісту згаданої роздруківки, згідно якій у цей період ОСОБА_6 здійснював дзвінки та отримував СМС-повідомлення.

Виходячи з вищенаведеного, обвинувачений вважає, що його вина не є доведеною, а суд, ухвалюючи оскаржуваний вирок, керувався не чинним законодавством, а емоціями, домислами та передумовами.

В обгрунтування апеляційної скарги захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_7 зазначає, що суд в оскаржуваному вироку послався на те, що вина ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованого йому злочину підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_9 , інших свідків та іншими доказами, втім фактично ані потерпіла, ані свідки не були очевидцями подій, що відбувалися у ніч на 29.07.2014 р. у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_3 , а інші докази суд лише перелічив, не зробивши їх аналіз та не зазначивши, яким чином кожний конкретний доказ доводить вину ОСОБА_6 . При цьому, на думку захисника, стороною обвинувачення не надано доказів, які б доводили поза розумним сумнівом, що вбивство ОСОБА_10 було вчинене саме ОСОБА_6 .
Посилання суду на те, що обвинувачений, обгрунтовуючи свою невинуватість, не наводить конкретних даних, які могли б про неї свідчити, натомість на протязі всього судового розгляду свої показання змінює та у них плутається, захисник вважає порушенням принципів кримінального судочинства зважаючи на те, що відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Також захисник вважає, що суд необгрунтовано не визнав пом`якшуючою покарання обставиною визнання обвинуваченим своєї вини та щире каяття у злочині, передбаченому ч. 2 ст. 185 КК України.
Крім того, кваліфікація дій обвинуваченого за епізодом заволодіння майном потерпілої ОСОБА_10 , що мав місце 18.07.2014 р., за ч. 2 ст. 185 КК України, на думку захисника, є помилковою. Так, згідно показанням ОСОБА_11 у судовому засіданні, які іншими доказами не спростовуються, планшетний комп`ютер марки "Самсунг" потерпіла дала йому сама, коли дозволила переночувати у літній кухні, аби він зміг подивитися кінофільм. Вранці, коли він уходив додому, він взяв цей планшетний комп`ютер з собою, щоб показати своїй співмешканці ОСОБА_12 , а намір привласнити це майно виник в нього пізніше, коли планшетний комп`ютер дуже сподобався ОСОБА_12 та він вирішив його подарувати останній. На думку захисника, за таких обставин дії обвинуваченого щодо заволодіння згаданим майном належить кваліфікувати за ознаками ч. 2 ст. 190 КК України - як заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману або зловживання довірою (шахрайство), вчиненого повторно.
Також захисник зазначає, що оскаржуваний вирок суду не є достатньо вмотивованим, що є порушенням права обвинуваченого на справедливий суд у контексті практики Європейського суду з прав людини.
Обгрунтовуючи свою апеляційну скаргу, прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи та правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 194, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, у той же час зазначає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі останнього через м`якість.

На думку прокурора, суд першої інстанції, проаналізувавши та зазначивши у мотивувальній частині вироку обставини, що підлягають врахуванню відповідно до ст. 65 КК України, у той же час достатньою мірою не прийняв їх та думку потерпілої до уваги.

Так, судом не було враховано у належному обсязі, що обвинувачений, позбавляючи життя ОСОБА_10 , діяв умисно, на грунті неприязливих стосунків з нею, через її звернення до правоохоронних органів за фактом вчиненої ним крадіжки, при цьому обвинувачений наніс останній численні удари ножем у місця розташування життєво важливих органів, а після цього, незважаючи на її стан та можливі наслідки своїх дій, зухвало зібрав з метою крадіжки особисті речі потерпілої, підпалив приміщення, де вона перебувала, та покинув його.

На думку прокурора, суд не звернув належної уваги і на дані, що характеризують особу обвинуваченого, а саме на те, що характеристика останнього має побутовий характер і не містить позитивних даних про нього; обвинувачений, будучи особою, звільненою умовно-достроково від відбування покарання за раніше вчинене ним умисне вбивство у червні 2014 р., вже наступного місяця після звільнення умисно заподіяв смерть іншій людині; свою вину обвинувачений визнав лише частково, - за ч. 2 ст. 185 КК України, - а заподіяння ним тілесних ушкоджень, від яких настала смерть ОСОБА_10 , заперечував, що свідчить про відсутність в нього каяття у вчиненому та усвідомлення негативного характеру своєї поведінки.

Прокурор вважає, що вищенаведені обставини у сукупності свідчать про підвищену суспільну небезпечність обвинуваченого ОСОБА_6 та неможливість його виправлення та перевиховання, а отже про неможливість досягнення щодо нього мети кримінального покарання.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора та потерпілу, які апеляційну скаргу прокурора підтримали та заперечували проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника щодо недоведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень-злочинів, передбачених ч. 2 ст. 194, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, колегія суддів не вважає їх обгрунтованими.

Так, судом першої інстанції з досліджених з дотриманням вимог закону, належних та допустимих доказів було достовірно встановлено, що близько 02:00 годин 29.07.2014 р. у приміщенні літньої кухні у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_3 потерпілій ОСОБА_10 було нанесено іншою особою 7 ударів клинком ножа у ділянку передньої грудної стінки, від яких потерпіла впала на підлогу та від отриманих тілесних ушкоджень померла. Після цього, близько 04:00 годин того ж дня, діючи з метою приховування вчинених злочинів, та ж особа накрила труп ОСОБА_10 ковдрою, яку підпалила. Від цього підпалу у приміщенні літньої кухні сталася пожежа, внаслідок якої було знищене майно загальною вартістю 38.654, 82 грн.
Ці обставини підтверджують сукупністю досліджених судом доказів, що є об`єктивними та узгоджуються між собою, зокрема:
- протоколом від 29.07.2014 р. огляду місця події - одноповерхової споруди літньої кухні у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_3 , де було виявлено обгорілий труп ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 5, 6);
- висновком експерта від 29.07.2014 р. № 1461, в якому встановлений обсяг заподіяних ОСОБА_10 тілесних ушкоджень та констатований факт настання її смерті від множинних проникаючих в плевральні порожнини колото-різаних поранень грудної стінки, з ушкодженням серця та лівої легені, які ускладнилися гострою крововтратою (т. 1 а.с. 14-17);
- копією лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_10 , яким засвідчено, що остання померла внаслідок гострого недокрів`я, в результаті множинних колото-різаних ран серця та стінки грудної клітки, внаслідок нападу з використанням гострого предмету з метою вбивства (т. 1 а.с. 35);
- актом про пожежу від 29.07.2014 р., яким засвідчено факт пожежі у літній кухні на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , та визначено підпал як її причину (т. 1 а.с. 65);
- висновком експерта від 24.10.2014 р. № 70/30-66 з ілюстративною таблицею, згідно якому найбільш вірогідною причиною виникнення пожежі, яка сталася 29.07.2014 р. у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_3 , є занесення джерела займання до осередку виникнення пожежі, що був розташований у приміщенні літньої кухні (т. 2 а.с. 23-26);
- додатковим висновком експерта від 20.10.2014 р. № 1461, яким встановлено зокрема, що колото-різані рани передньої грудної стінки були заподіяні ОСОБА_10 від семи поступових дій колюче-ріжучого предмету, який мав гостре лезо та обух, товщиною близько 1 мм.; причиною смерті ОСОБА_10 є множинні (сім) проникаючі в плевральні порожнини колото-різані поранення грудної стінки, з ушкодженням серця та лівої легені, які ускладнилися гострою крововтратою; між заподіянням цих колото-різаних поранень та настанням смерті виявлений прямий причинно-наслідковий зв`язок; термічні опіки заподіяні ОСОБА_10 посмертно; смерть потерпілої настала орієнтовно за 2-8 годин до моменту огляду трупу на місці виявлення (т. 2 а.с. 55, 56).
Вищезазначені обставини не оспорюються і стороною захисту, оскільки у своїх апеляційних скаргах як обвинувачений, так і його захисник не наводять будь-яких аргументів на їх спростування та не заперечують, що вищезгадані злочини були вчинені, одночасно наполягаючи на тому, що не є доведеним поза розумним сумнівом факт їх скоєння саме ОСОБА_6 . Разом з тим, ці доводи сторони захисту були розглянуті судом першої інстанції та обгрунтовано відкинуті, з чим колегія суддів погоджується з наступних підстав.
Так, з матеріалів справи вбачається, що 18.07.2014 р. ОСОБА_10 звернулася до органів внутрішніх справ з заявою про таємне викрадення обвинуваченим ОСОБА_6 належного їй майна - планшетного комп`ютера "Самсунг" та грошових коштів у розмірі 200 доларів США. Цю заяву було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001904 та розпочаті слідчі дії (т. 2 а.с. 69-81).
Свідок ОСОБА_13 , будучи допитаною у судовому засіданні в суді першої інстанції, показала зокрема, що 28.07.2014 р. спілкувалася з ОСОБА_10 за допомогою системи інтернет-зв`язку "Скайп" приблизно до 23:00 годин, при цьому остання повідомила їй, що скоро до неї повинен прийти ОСОБА_14 та принести планшетний комп`ютер, який раніше в неї викрав, а після цього вона забере з міліції раніше подану нею заяву про вчинену ОСОБА_14 крадіжку.
Свідок ОСОБА_12 , будучи допитаною у судовому засіданні в суді першої інстанції, показала зокрема, що її співмешканець ОСОБА_6 у ніч на 29.07.2014 р. не ночував в неї вдома. Прокинувшись вранці, вона почала йому телефонувати, аби він скоріше приїхав, оскільки ключів від її квартири в ОСОБА_6 не було і вона побоювалася, що, чекаючи його приходу, запізниться на роботу. Обвинувачений приїхав до неї близько 07:00 годин того ж дня на таксі та приніс сумку з речами, як виявилося у подальшому - викраденими з місця скоєння вбивства ОСОБА_10 .
З відеозапису камер спостереження, розташованих на станції швидкісного трамваю "Зарічний", вбачається, що о 05:53 годин 29.07.2014 р. обвинувачений ОСОБА_6 з великою господарською сумкою в руці йде до виходу зі згаданої станції.
Не заперечував факт свого перебування у ніч на 29.07.2014 р. у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_3 і сам обвинувачений у свої показаннях в судовому засіданні в суді першої інстанції, зазначаючи при цьому, що крім нього там були і інші особи, а ОСОБА_10 насправді була вбита ОСОБА_12 .
Згідно власним показанням обвинуваченого в суді першої інстанції, що підтверджуються даними виписок з банківських рахунків (т. 1 а.с. 122, 123), він зняв гроші з банківських карток, викрадених ним з місця скоєння злочину - літньої кухні на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , та витратив на власні потреби, а також привіз до місця проживання ОСОБА_12 та залишив там інші викрадені речі, що спростовує доводи апеляційних скарг про те, що обвинувачений вирішив інсценувати крадіжку з метою прикриття іншого злочину, вчиненого ОСОБА_12 .
Після вчинення злочину обвинувачений поспішно виїхав за межі досяжності правоохоронних органів України - до тимчасово окупованої території АР Крим, куди згідно даним оператора мобільного зв`язку прибув вже 31.07.2014 р. (т. 2 а.с. 66), причинний зв`язок між вчиненням злочинів та його виїздом підтверджується показаннями свідка ОСОБА_12 у судовому засіданні в суді першої інстанції щодо обставин її спілкування 29.07.2014 р. з ОСОБА_6 . Спростовує доводи обвинуваченого про заздалегідь запланований виїзд до АР Крим і факт його повернення вже 08.08.2014 р., який, на думку колегії суддів, свідчить про те, що він, виїхавши поспішно та без іншої конкретної мети, ніж переховування від правоохоронних органів, не зміг влаштуватися на місці та був змушений повернутися.
З наведених доказів судом першої інстанції було достовірно встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 у ніч на 29.07.2014 р. перебував на місці вчинення злочину - у літній кухні домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , і покинув його після настання смерті ОСОБА_10 , заволодівши належним їй майном, яке звернув на свою користь, в тому числі зняв грошові кошти потерпілої з викрадених банківських карток, після чого поспішно виїхав за межі досяжності правоохоронних органів України. Крім того, обвинувачений мав мотив для вчинення цього злочину - неприязливі стосунки з ОСОБА_10 з приводу звернення її до міліції щодо вчиненої ним крадіжки. Перебування на місці вчинення злочину у ніч на 29.07.2014 р. будь-яких інших осіб, які могли б скоїти вбивство ОСОБА_10 , або будь-які розумні підстави вважати, що цей злочин вчинений або міг бути вчинений іншою особою, відсутні.
Проаналізувавши ці та інші докази та підтверджені ними фактичні обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених ч. 2 ст. 194, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, з яким колегія суддів погоджується.
Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано відкинув висунуту обвинуваченим версію вчинення ОСОБА_12 вбивства ОСОБА_10 .
Так, у своїх показаннях в суді першої інстанції обвинувачений зазначив, що до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , він прибув у вечірній час доби 28.07.2015 р. разом з співмешканкою ОСОБА_12 та знайомим йому чоловіком на ім`я ОСОБА_15 . У подальшому він вийшов з цього домоволодіння хвилин на 30-50 до крамниці з метою придбання пива, а коли повернувся, то ОСОБА_15 там вже не було, ОСОБА_10 вже була вбита, посеред кімнати сиділа та плакала ОСОБА_12 , поруч з нею був великий ніж. Обвинувачений намагався прощупати пульс на руці ОСОБА_10 , потім почав телефонувати до міліції, швидкої допомоги, проте так і не дозвонився, як і до ОСОБА_15 , телефон якого виявився поза зоною досяжності. Обвинувачений вийшов на вулицю, але ОСОБА_12 там не було, вона пішла і більше не поверталася, куди саме - він так і не зрозумів. Тоді він вирішив імітувати крадіжку, для чого влаштував безлад у будинку, забрав гаманець, кредитні картки, телевізор, тюнер, мобільний телефон "Леново", упакувавши їх у господарську сумку, аби потім викинути на смітник, та пішов з домоволодіння. Решту речей, зазначених в обвинуваченні як викрадені, він не забирав, у літній кухні нічого не підпалював, телефон "Леново" викинув по дорозі, інші речі так і не викинув, оскільки починався ранок та на вулиці почали з`являтися люди, для яких залишення ним на вулиці сумки з речами виглядало б підозрілим. Ввечері того ж дня в розмові з обвинуваченим ОСОБА_12 розповіла, що вони з ОСОБА_10 щось не поділили, внаслідок чого трапилося те, що трапилося. У відповідь він сказав ОСОБА_12 , що візьме вину за вбивство ОСОБА_10 на себе, тому на досудовому слідстві визнав себе винним, але у подальшому, заслухавши показання ОСОБА_12 у суді, вирішив її не покривати.
Разом з тим ОСОБА_12 , будучи допитаною у судовому засіданні в суді першої інстанції, показала, що знайомого обвинуваченого на ім`я ОСОБА_15 ніколи не бачила і не чула, щоб у її присутності ОСОБА_6 такій людині телефонував, але останній посилався на цю людину у розмовах з нею, обгрунтовуючи походження планшетного комп`ютера "Самсунг", як виявилося у подальшому - викраденого в ОСОБА_10 , та необхідність відсутності ОСОБА_6 вдома у ОСОБА_12 у ніч на 29.07.2014 р. Також свідок заперечувала, що у ніч вбивства ОСОБА_10 вона залишала місце свого проживання та відвідувала місце проживання останньої, а також заперечувала, що взагалі будь-коли бачила ОСОБА_10 та була з нею знайома. Показання ОСОБА_12 дослідженими судом доказами не спростовуються, мотив вчиняти вбивство ОСОБА_10 в неї відсутній, як відсутні в неї і розумні підстави приходити разом з ОСОБА_6 до незнайомої їй ОСОБА_10 у пізній вечірній час.
Після того, як під час досудового розслідування обвинувачений змінив свої первісні зізнавальні показання та зазначив, що вбивство ОСОБА_10 скоїв не він, а чоловік на ім`я ОСОБА_15 , який працює на майданчику приймання металобрухту біля дороги у напрямку Коломойцево (т. 1 а.с. 190, 191), за дорученням слідчого було проведено заходи з метою встановлення місцезнаходження згаданої особи, у межах яких існування останньої не знайшло підтвердження (т. 2 а.с. 31, 33).
Згідно довідки щодо обробки технічної інформації оператора мобільного зв`язку ПрАТ "Київстар", 28.07.2014 р. о 22:23 годин відбулося з`єднання між телефонним номером обвинуваченого та телефоном ОСОБА_10 тривалістю 04 хвилини 12 секунд, о 01:07 годин 29.07.2014 р. на телефонний номер обвинуваченого надійшло СМС-повідомлення з телефону ОСОБА_10 , після чого о 06:00 годин відбувся вхідний дзвінок на телефонний номер обвинуваченого з телефонного номеру ОСОБА_12 НОМЕР_1 тривалістю 04 хвилини 52 секунди (т. 2 а.с. 62-66), що збігається з показаннями ОСОБА_12 щодо обставин подій та спростовує показання обвинуваченого про те, що він телефонував до міліції, швидкої допомоги, проте так і не додзвонився, а також телефонував до ОСОБА_15 , телефон якого виявився поза зоною досяжності
Крім того, вищезазначені показання обвинуваченого є непослідовними та суперечливими в частині обставин зустрічі його, ОСОБА_12 та ОСОБА_15 ввечері 28.07.2014 р., їх приходу до домоволодіння, в якому проживала ОСОБА_10 , картини, яку побачив ОСОБА_6 , повернувшись до згаданого домоволодіння з крамниці тощо, на що суд першої інстанції обгрунтовано звернув свою увагу та детально проаналізував у мотивувальній частині оскаржуваного вироку.
Проаналізувавши ці та інші обставини у сукупності, суд першої інстанції обгрунтовано відкинув висунуту обвинуваченим версію вчинення ОСОБА_12 вбивства ОСОБА_10 , визнавши її такою, що не відповідає дійсним обставинам справи, і спрямованою на уникнення кримінальної відповідальності, оскільки вона суперечить сукупності досліджених судом доказів та встановлених за їх допомогою фактичних обставин, що узгоджуються між собою.
У судовому засіданні обвинувачений та його захисник додатково послалися на те, що суд визнав встановленими обставини, які фактично дослідженим доказами не підтверджуються, а саме те, що вбивство ОСОБА_10 було вчинене за допомогою саме ножа, який обвинувачений взяв саме з поверхні кухонного столу у приміщенні літньої кухні домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , та що ОСОБА_10 впала саме після, а не під час заподіяння їй ножових поранень, що обвинувачений вважає фізично неможливим.
Аналізуючи ці доводи, колегія суддів не приймає їх до уваги, виходячи з наступного. Так, з додаткового висновку експерта від 20.10.2014 р. № 1461(т. 2 а.с. 55, 56) вбачається, що колото-різані рани передньої грудної стінки були заподіяні ОСОБА_10 від семи поступових дій колюче-ріжучого предмету, який мав гостре лезо та обух, товщиною близько 1 мм. У своїх власних показаннях в суді першої інстанції обвинувачений зазначив, що ОСОБА_10 була вбита за допомогою ножа, хоча і вказав, що це вбивство вчинила ОСОБА_12 , а він присутнім при цьому не був і лише побачив цей великий ніж біля останньої коли у ніч на 29.07.2014 р. повернувся до літньої кухні домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 після нетривалої відсутності. З наведених обставин суд першої інстанції зробив обгрунтований висновок про те, що ножові поранення ОСОБА_10 були заподіяні ОСОБА_6 клинком невстановленого слідством ножа.
Що стосується решти обставин, зазначених обвинуваченим та його захисником, то вони дійсно випливають лише з первісних зізнавальних показань обвинуваченого, наданих на етапі досудового рослідування (т. 1 а.с. 160-166), на які суд не може посилатися згідно ч. 4 ст. 95 КК України, втім ці обставини по суті є малозначними деталями, що не мають істотного значення для кримінального провадження.
Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень-злочинів, передбачених ч. 2 ст. 194 КК України, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, є доведеною поза розумним сумнівом, та погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині.
Аналізуючи решту доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів не знаходить їх обгрунтованими.
Так, дійсно жодний з допитаних судом свідків не був безпосереднім очевидцем вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому злочину і не дав показань з цього приводу, втім їх показання щодо відомих їм обставин мають значення для справи, узгоджуються між собою та з іншими доказами, та були обгрунтовано покладені судом першої інстанції в основу оскаржуваного вироку.
У межах досудового розслідування дійсно не були виявлені ніж, за допомогою якого було вчинене вбивство ОСОБА_10 , та відбитки пальців обвинуваченого на ньому, одежа ОСОБА_6 зі слідами вчинення злочину, запальничка, за допомогою якої був здійснений підпал, мобільний термінал, втім їх відсутність пояснюється тим, що обвинувачений після вчинення ним умисного вбивства ОСОБА_10 перебував на місці скоєння злочину достатній час для того, аби, діючи холоднокровно і розважливо, зібрати речі з метою їх крадіжки, підготувати та вчинити підпал, після чого покинув домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 з великою господарською сумкою з речами, деякі з яких викинув по дорозі, а наступного дня виїхав за межі досяжності правоохоронних органів України - до тимчасово окупованої території АР Крим, і був затриманий лише 08.08.2014 р. (т. 2 а.с. 129, 130), а отже він мав більше, ніж достатньо часу та можливостей для того, аби позбутися згаданих речових доказів вчинення інкримінованих йому злочинів, якими, на думку колегії суддів, і скористався. Крім того, відсутність цих речових доказів не свідчить про необгрунтованість оскаржуваного вироку, оскільки винність обвинуваченого поза розумним сумнівом підтверджується сукупністю інших досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що на місці вчинення злочину не було виявлено відбитків його пальців, колегія суддів оцінює критично зважаючи на те, що сліди на місці вчинення злочину були значною мірою знищені пожежею. Крім того, сам ОСОБА_6 ані у суді першої інстанції, ані у суді апеляційної інстанції, не заперечував обставину, що могла бути встановлена за допомогою такого доказу, а саме те, що у ніч на 29.07.2014 р. він перебував у літній кухні домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 .
Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що ознайомлення з доказами, в тому числі експертними висновками, було здійснене за відсутності спеціалістів, а самі висновки мають характер припущень, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки під час дослідження доказів судом першої інстанції питання про залучення спеціалістів не порушувалося, а доводи обвинуваченого щодо доказової сили згаданих експертних висновків є його власною суб`єктивною оцінкою. Натомість суд першої інстанції, дослідивши їх з дотриманням вимог закону, надав їм належну оцінку, з якою колегія суддів погоджується.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо необгрунтованості висновку суду першої інстанції про те, що з його мобільного телефону не здійснювалися дзвінки у період часу з 00:00 до 06:29 годин 29.07.2014 р., оскільки у цей період він здійснював дзвінки та отримував СМС, спростовуються матеріалами кримінального провадження. Згідно довідки щодо обробки технічної інформації оператора мобільного зв`язку ПрАТ "Київстар" (т. 2 а.с. 62-66), о 22:07 годин 28.07.2014 р. обвинувачений здійснив вихідний дзвінок на телефон НОМЕР_2 , а о 06:29 годин 29.07.2014 р. - вихідний дзвінок на телефон НОМЕР_3 , у проміжок часу між цими дзвінками з його телефону не здійснювався набір номеру жодного абонента, що і зазначено в оскаржуваному вироку.
Посилання обвинуваченого на те, що оскаржуваний вирок суду грунтується лише на емоціях, припущеннях та домислах, колегія судів оцінює критично, оскільки вина ОСОБА_6 підтверджується сукупністю досліджених з дотриманням вимог закону, належних та допустимих доказів, що узгоджуються між собою, та є доведеною поза розумним сумнівом.
Аналізуючи решту доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого, колегія суддів не знаходить їх обгрунтованими.
Так, посилання захисника на те, що жодний з допитаних у суді першої інстанції свідків не був очевидцем вбивства, не можуть бути прийняті до уваги з міркувань, що наведені вище щодо аналогічних доводів апеляційної скарги обвинуваченого.
Доводи захисника щодо того, що суд першої інстанції в оскаржуваному вироку лише перелічив письмові та речові докази і не зазначив, як саме кожний конкретний доказ підтверджує вину обвинуваченого у вбивстві ОСОБА_10 та підпалі приміщення літньої кухні, не можуть бути прийняті до уваги зважаючи на те, що згідно п. 2 ч. 2 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині обвинувального вироку суду підлягають зазначенню докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів. Незазначення щодо окремих доказів, вказаних судом у мотивувальній частині вироку, деталізованих фактичних обставин, що ними підтверджуються, із загальним посиланням на те, що цим доказами підтверджується вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинів, не може вважатися істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону у розумінні ст. 412 КПК України.
Також захисник у своїй апеляційній скарзі зазначає, що висновки суду про непослідовність та суперечливість показань обвинуваченого, відсутність у них конкретних даних про його невинуватість, суперечать ст. 62 Конституції України та загальним засадам кримінального судочинства, відповідно до яких ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а всі сумніви мають тлумачитися на користь обвинуваченого. Аналізуючи ці доводи апелянта, колегія суддів не вважає їх переконливими, оскільки в оскаржуваному вироку суд першої інстанції, дійшовши обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого сукупністю досліджених з дотриманням вимог закону доказів, одночасно розглянув та оцінив і показання обвинуваченого та зазначив, що вони цього висновку не спростовують, оскільки є непослідовними, суперечливими та не містять конкретних даних, які могли б свідчити про невинуватість ОСОБА_6 . Таким чином, у даному випадку не вбачається покладання на обвинуваченого обов`язку доведення своїй невинуватості у суді, як не вбачається і суперечності між зазначеними висновками суду першої інстанції та конституційним нормами і засадами кримінального судочинства
Доводи апеляційної скарги захисника щодо неврахування судом першої інстанції визнання вини та щирого каяття обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, як обставини, що пом`якшує його покарання, колегія суддів оцінює критично. Так, Верховним Судом України у п. 3 Постанови його Пленуму від 23.12.2005 р. № 12 "Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності" висловлена правова позиція, згідно якій щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає у тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася. Таким чином, визнання обвинуваченим ОСОБА_6 своєї вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, яке, на думку колегія суддів, має місце у зв`язку з наявністю сукупності доказів, що повністю викривають обвинуваченого у його вчиненні, саме по собі не свідчить про його розкаяння. У той же час поведінка ОСОБА_6 після вчинення інкримінованих йому злочинів до моменту його затримання, а також під час досудового розслідування, судового розгляду в суді першої та апеляційної інстанції, не дає достатніх підстав вважати, що він дійсно розкаявся.
Крім того, захисник в апеляційній скарзі зазначає, що дії обвинуваченого за епізодом викрадення майна потерпілої 18.07.2014 р. були помилково кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України зважаючи на те, що фактично він не викрав таємно належний потерпілій планшетний комп`ютер "Самсунг", а отримав його від останньої аби "подивитися кіно", коли залишався ночувати в приміщенні літньої кухні домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 . Наступного ранку обвинувачений, залишаючи згадане домоволодіння, взяв планшетний комп`ютер з собою аби показати його своїй співмешканці ОСОБА_12 , без наміру його привласнити, а коли цей планшетний комп`ютер дуже сподобався останній - вирішив його їй подарувати. На думку захисника, ці дії обвинуваченого належало правильно кваліфікувати за іншою нормою закону про кримінальну відповідальність, а саме за ч. 2 ст. 190 КК України за ознаками заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману або зловживання довірою (шахрайство), вчиненого повторно.
Розглянувши доводи захисника обвинуваченого у цій частині, колегія суддів не знаходить їх переконливими зважаючи на те, що свідок ОСОБА_12 , будучи допитаною у судовому засіданні в суді першої інстанції, показала, що у середині липня, точну дату вона не пам`ятає, ОСОБА_6 вдома у неї не ночував, а на ранок прийшов з планшетним комп`ютером "Самсунг", та дав їй гроші у сумі 300 грн. Щодо обставин набуття планшетного комп`ютеру зазначив, що взяв його в розстрочку у Микити, що є його другом та займається купівлею і перепродажем різних речей, а він допомагає ОСОБА_15 у цій справі. На думку колегії суддів, ці показання спростовують висунуту стороною захисту версію про те, що згаданий планшетний комп`ютер обвинувачений не викрав, а взяв показати ОСОБА_12 і вирішив його залишити та подарувати останній тільки коли цей планшетний комп`ютер їй дуже сподобався.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів приходить до наступного.
Так, у даній апеляційній скарзі прокурор не оспорює відповідність закону, достатність та справедливість покарання, призначеного обвинуваченому оскаржуваним вироком суду за ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 194 КК України, оскільки не наводить будь-яких міркувань з цього приводу та у новому вироку просить призначити його у такому ж виді та розмірі. У той же час прокурор вважає, що покарання, призначене обвинуваченому за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України є м`яким, оскільки зважаючи на обставини, що підлягають врахуванню згідно ст. 65 КК України, ОСОБА_6 має бути призначене найсуворіше за видом покарання з числа передбачених санкцією ч. 2 ст. 115 КК України - довічне позбавлення волі.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, достатньою мірою взяв до уваги обставини, що підлягають врахуванню відповідно до ст. 65 КК України, а саме те, що це кримінальне правопорушення згідно ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином; характеристику особи цього обвинуваченого, а саме те, що він досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність, є осудною особою відповідно до ч. 1 ст. 19 КК України, під наглядом лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем реєстрації характеризується нейтрально, раніше вчиняв злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК України, та нові злочини вчинив у період умовно-дострокового звільнення; обставини вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, що вказують на стійкість антисоціальних проявів його поведінки та його виключну небезпеку для оточуючих та суспільства; фактично байдуже ставлення обвинуваченого до вчинених діянь та їх наслідків, його наступні холоднокровні та зухвалі дії після вчинення вбивства ОСОБА_10 ; відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого та обставин, що його пом`якшують.

Проаналізувавши ці обставини у сукупності, суд першої інстанції обгрунтовано призначив ОСОБА_6 покарання за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на максимальний строк, передбачений санкцією даної частини статті закону України про кримінальну відповідальність, після чого призначив остаточне покарання за сукупністю злочинів за правилами ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення цим покаранням менш суворих покарань, призначених обвинуваченому за ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 194 КК України, та до цього покарання частково приєднав за правилами ч. 1 ст. 71 КК України невідбуту частину покарання, призначеного ОСОБА_6 за попереднім вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 29.01.2004 р., призначивши остаточно до відбування покарання у виді позбавлення волі строком на 16 років.
Колегія суддів доходить висновку про те, що це покарання відповідає вимогам закону, є справедливим за видом та розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Доводи прокурора цього висновку не спростовують, оскільки всі наведені ним обставини, як це прямо зазначено в апеляційній скарзі, були відомі суду при ухваленні оскаржуваного вироку та зазначені у ньому, а з посиланнями прокурора щодо ненадання їм належної оцінки колегія суддів не погоджується, оскільки вважає, що ці обставини судом першої інстанції були достатньою мірою взяті до уваги та отримали належну оцінку.

Крім того, відповідно до ст. ст. 51, 64 КК України довічне позбавлення волі є найбільш суворим видом покарання з числа передбачених законом України про кримінальну відповідальність, та може бути застосоване лише у випадку, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк. Згідно ч. 2 ст. 65 КК України більш суворий вид покарання з числа передбачених санкцією відповідної статті (частини статті) Особливої частини КК України може бути призначений, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Верховним Судом України у п. 2 Постанови його Пленуму від 07.02.2003 р. № 2 "Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи" висловлено позицію про те, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі повинне мотивуватись у вироку з обов`язковим наведенням обставин, які, на думку суду, перешкоджають застосуванню позбавлення волі на певний строк.

Оцінюючи у сукупності обставини, що підлягають врахуванню згідно ст. 65 КК України, зокрема звертаючи увагу на відсутність обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_6 , колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що за вчинений обвинуваченим злочин, передбачений п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, останньому з урахуванням відомостей про його особу та фактичних обставин вчинення цього злочину має бути призначене покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк, передбачений санкцією даної частини статті закону України про кримінальну відповідальність.
Також колегія суддів доходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги прокурора не дають достатніх підстав вважати, що до обвинуваченого ОСОБА_6 не може бути застосоване покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
З урахуванням наведеного колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг, поданих на оскаржуваний вирок суду.
Порушень кримінального процесуального закону, які могли б слугувати підставою для скасування вироку, перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено.

Підстав для скасування або зміни обраного обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України , колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Вирок Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 вересня 2015 року у кримінальному провадженні № 0001904 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень-злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 194, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, - залишити без змін.
Запобіжний захід ОСОБА_6 залишити попередній - тримання під вартою.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо в судову палату у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді апеляційного суду
Дніпропетровської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4