Суддів Верховного Суду у справі 5-134 КС (15) 15
1 жовтня 2015 року Судовою палатою у кримінальних справах Верховного Суду України розглянуті заяви заступника Генерального прокурора України та захисника ОСОБА_1 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2015 року щодо ОСОБА_2
За результатами перегляду заяви Генерального прокурора України та захисника ОСОБА_1 задоволені частково. Вирок Апеляційного суду Полтавської області від 6 травня 2014 року та ухвалу колегії судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2015 року щодо ОСОБА_2 змінено, її дії перекваліфіковано з частини першої статті 115 Кримінального кодексу України на статтю 118 Кримінального кодексу України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк один рік шість місяців.
Будучи незгодні з цим рішення, висловлюємо окрему думку з таких підстав.
Вироком Полтавського районного суду Полтавської області ОСОБА_2 засуджено за частиною другої статті 121 КК України із застосуванням статті 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на п'ять років.

Вироком Апеляційного суду Полтавської області від 6 грудня 2014 року вирок першої інстанції було скасовано в частині кваліфікації дій ОСОБА_2 та призначення їй покарання. Засуджену визнано винною за частиною першою статті 115 КК України, та призначено покарання із застосуванням статті 69 КК України у виді позбавлення волі на п'ять років.

Згідно з вироком апеляційного суду засуджену визнано винуватою за те, що вона, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, близько 20 годині 30 хвилин ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 під час сварки на ґрунті неприязних стосунків з метою позбавлення життя завдала ОСОБА_3 один удар ножем у ліву верхню третину грудної клітини, внаслідок чого той помер. Одночасно цим же ножем потерпілому спричинено колоту рану в області задньої поверхні правої кисті, що відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Судові рішення щодо ОСОБА_2 переглядались Верховним Судом України з підстав неоднакового застосування касаційним судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, та невідповідності оспорюваної ухвали суду касаційної інстанції щодо засудженої висновку стосовно відмежування умисного вбивства від умисного вбивства при перевищенні меж необхідної оборони, викладених у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2014 року щодо ОСОБА_4 у справі №5-12кс14, від 27 листопада 2014 року щодо ОСОБА_5 у справі №5-34кс14 та від 24 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_6 у справі №5-37кс13.

Відповідно до частини першої статті 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньо в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищення меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.

Таким чином, визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Протиправність у кримінально-правовому розумінні є однією з ознак злочину поряд із суспільною небезпечністю, караністю, винністю і суб'єктом. Протиправність розуміється як юридичне втілення суспільної небезпечності. У теорії кримінального права загально визнано, що суспільно небезпечне посягання, щодо якого можлива необхідна оборона, - це діяння, що передбачене як злочин однією зі статей Особливої частини КК України.

Більшість суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України обґрунтовано виклала висновок про те, що «для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов'язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання». Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2014 року щодо ОСОБА_4 у справі №5-12кс14.

За змістом положень Глави 33 Кримінального процесуального кодексу перегляд рішення, що оспорюється, провадиться з огляду на ті фактичні обставини справи, які були встановлені та визнані доведеними судами першої та апеляційної інстанції та з якими погодився суд касаційної інстанції.

Апеляційний суд, встановлюючи обставини вчинення злочину засудженою, розмежував події, що відбувалися протягом дня між нею та потерпілим, та встановив, що факт заподіяння смерті ОСОБА_3 саме ОСОБА_2 трапився під час сварки, яка виникла в черговий раз між потерпілим і засудженою, після того, як остання витягла потерпілого з-під ліжка, де той ховався, та знову почала виганяти з будинку, замахуючись на нього сковорідкою та хапаючи за ножа, якого потім кинула на стіл, а невдовзі, потерпілий штовхнув ОСОБА_2, яка знову схопила зі столу ножа, яким з розмаху завдала удар в життєво важливий орган потерпілого.

Суд факту дійшов висновку, що ножа в руках потерпілого не було, і відтак не було реальної загрози життю засудженої, отже, під час заподіяння потерпілому смертельного поранення вона не перебувала в стані необхідної оборони., тому й не перевищувала її меж. Анатомічну локалізацію колотої рани в області задньої поверхні правої кисті потерпілого, яка утворилась від дії предмету, який мав гострий кінець, апеляційний суд розцінив як отримання ушкодження в процесі самозахисту.

Касаційний суд як суд права погодився з правильністю встановлення цих фактичних обставин справи.

За таких обставин, у кримінальної справі щодо ОСОБА_2 ні судом факту, ні судом права не встановлено, що дії ОСОБА_3, які передували заподіянню йому удару ножем у життєво важливий орган, містили ознаки будь-якого злочину.

Наведене виключає можливість переоцінити фактичні обставини справи й перекваліфікувати дії засудженої на статтю 118 КК України Верховним Судом України при перегляді судових рішень з підстав, передбачених пунктами 1 і 3 частини першої статті 445 КПК України.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 13 листопада 2014 року щодо ОСОБА_8 у справі №5-31кс14. А саме: що суд, «мотивуючи відсутність підстав для застосування положень статті 36 КК України, цілком правомірно зазначив у вироку, що в даному випадку не відбувалося такого посягання, яке б викликало у того, хто захищається (чи захищає), невідкладну необхідність у заподіянні тому, хто посягає, шкоди здоров'ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення посягання».

Під час перегляду судових рішень щодо ОСОБА_9 (справа №5-15кс14) Верховний суд України в постанові від 29 травня 2014 року дійшов висновку, що «у матеріалах справи міститься висновок про те, що зібраними у справі доказами не підтверджується наявність суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого (такі дані судом не були встановлені). Відсутність же такого посягання (такого факту не було встановлено) однозначно свідчить про відсутність підстав для застосування положень, викладених у статті 36 КК».

За результатами перегляду судових рішень в справі №5-27кс14 щодо ОСОБА_10, Верховний Суд України дійшов висновку, що «засуджений не перебував у стані необхідної оборони, бо не зазнав суспільно небезпечного посягання з боку ОСОБА_14, навпаки, ОСОБА_14 зазнав спочатку образи, а потім насильства з боку засудженого. Намір ОСОБА_10 вчинити розправу над ОСОБА_14 домінував під час бійки і був визначальним мотивом завдання удару потерпілому колюче-ріжучим предметом у життєво важливий орган - ділянку серця.

Однак, при цьому фактичні обставини, що викладені в постанові Верховного Суду України від 1 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_2, відрізняються від фактичних обставин, встановлених судом факту - апеляційним судом.

Так, у постанові зазначено, що посягання з боку потерпілого не було закінченим, і в внаслідок його попередньої поведінки засуджена мала підстави побоюватися за своє життя і здоров'я. Проте, апеляційний суд дійшов висновку, що між сваркою й завданням ударів потерпілим засудженій (удень) і завданням удару ножем потерпілому ОСОБА_2 відбувся значний розрив у часі.

Чергова сварка відбулася після того як ОСОБА_2 почала витягувати ОСОБА_3 із-під ліжка та виганяти з будинку.

Переоцінивши зібрані докази та інакше встановивши фактичні обставини у справи, Верховний Суд України вийшов за межі своїх повноважень.

Судді Верховного Суду України

ОСОБА_15

ОСОБА_16

ОСОБА_17

ОСОБА_18