Справа №11-107 2011 р. Справа № 11-107/11 Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Пасько Д.П.
Категорія: кримінальна
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого-судді: Паська Д.П.

суддів: Олексієнка Ю.Г., Пікановського Б.В.

за участю прокурора: Фінца Д.Г.

розглянула 16 лютого 2011 року у відкритому судовому засіданні у м.Вінниці кримінальну справу за апеляцією з доповненнями до неї засудженого ОСОБА_2 на постанову Ладижинського міського суду від 23 червня 2010 року, якою

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

засудженому за вироком апеляційного суду

Донецької області від 08.09.2003 року за

п.п. «а», «г», «е», «ж», «з»ст. 93 КК України

1960 року до довічного позбавлення волі з

конфіскацією всього майна;

- за ч. 2 ст. 17 п.п. «а», «г», «з»ст. 93 КК України

1960 року на 12 років позбавлення волі з

конфіскацією майна;

- за ч. 3 ст. 142 КК України 1960 року на 12 років

позбавлення волі з конфіскацією майна;

- за ст. 1901 КК України до довічного позбавлення волі;

- за п.п. 1, 6, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України 2001 року до

довічного позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 185 КК України 2001 року на три роки

позбавлення волі;

- за ч. 4 ст. 187 КК України 2001 року на 10 років

позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 262 КК України 2001 року на три роки

позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 263 КК України 2001 року на чотири роки

позбавлення волі;

- за ст. 353 КК України 2001 року на шість місяців арешту;

- за ч. 3 ст. 357 КК України 2001 року на три місяці арешту.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів,

шляхом поглинання менш суворого покарання більш

суворим остаточне покарання призначено у виді довічного

позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна

відмовлено в задоволенні заяви про приведення у відповідність до вимог ч. 4 ст. 5 КК України вироку щодо нього.

Як вбачається з постанови міського суду прийняте рішення мотивоване тим, що посилання засудженого ОСОБА_2 на Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року, яким положення ст. 24 Загальної частини та положення санкції статтей Особливої частини КК України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), і в звязку з цим вирок повинен бути приведений у відповідність з даним рішенням, є безпідставними, оскільки згідно чинного законодавства України Конституційний Суд не є законодавчим органом і приймає рішення лише щодо конституційності нормативно-правових актів, а у разі визнання акту неконституційним, зобовязує орган, який видав його, внести зміни чи скасувати.

З даних підстав міський суд дійшов висновку, що на засудженого ОСОБА_2 не розповсюджується дія Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексу України щодо гуманізації кримінальної відповідальності»від 15.04.2008 р.

В своїй апеляції з доповненнями засуджений ОСОБА_2 просить скасувати постанову суду як незаконну, а заяву його направити на новий розгляд в суд першої інстанції. Своє прохання ОСОБА_2 мотивує тим, що рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року визнано неконституційним застосування в Україні виключної міри покарання смертної кари, а отже на підставі п. 2 ст. 152 Конституції України застосування смертної кари стало неможливим з дня прийняття Конституційним Судом України цього рішення. На думку апелянта в період з 29 грудня 1999 р. по 29 березня 2000 р., тобто з дня вступу в силу рішення Конституційного Суду України і до внесення в Кримінальний кодекс України змін про впровадження в якості покарання довічного увязнення, єдиним покаранням, яке було передбаченим санкцією статті 93 КК України було позбавлення волі на строк від 8 до 15 років. Це покарання є найбільш мяким і відповідно до положень ч. 4 ст. 5 КК України він отримав право на помякшення вироку.

Крім того, апелянт вважає, що розглядаючи його заяву суддя міського суду порушив положення ч. 3 ст. 409 КПК України, оскільки виніс не ухвалу, а постанову, порушивши також положення ст. 45 КПК України, згідно якої по даній категорії справ участь захисника є обовязковою, а у нього є захисник ОСОБА_3 його близький родич, якого суд не повідомив про день і час розгляду його заяви.

Заслухавши доповідача, виступ прокурора, який просить залишити апеляцію засудженого ОСОБА_2 без задоволення як необґрунтовану, перевіривши матеріали судової справи, виступ прокурора в дебатах, обговоривши доводи апелянта колегія суддів приходить до висновку, що апеляція з доповненнями необґрунтована і не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів судової справи, заяви та апеляції з доповненнями засудженого ОСОБА_2 до покарання у виді довічного позбавлення волі він засуджувався і за злочини вчинені вже після 29 березня 2000 р. на підставі нового Кримінального кодексу України, тобто коли вже законодавчо було врегульовано застосування як виду покарання довічного позбавлення волі.

Посилання засудженого ОСОБА_2 на те, що йому має бути помякшено покарання до позбавлення волі на певний строк протирічить положенням ст. 5 Кримінального кодекса України, в якій мова йде про зворотну дію закону, а не іншого нормативного акту чи судового рішення, про кримінальну відповідальність у часі.

Своїм Рішенням від 26 січня 2011 року п. 4 Конституційний Суд розяснив, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 р. і до набрання чинності Законом №1483, який набрав чинності 29.03.2000 р., існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення що внесення змін до Кодекса 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі, що не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до пятнадцяти років.

За таких обставин Конституційний Суд України зазначив, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Конституційний Суд України зазначив також, що він виходить з того, що в частині 4 статті 5 Кримінального кодексу України 2001 року йдеться про можливість його заміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційним положення закону про кримінальну відповідальність.

Назвавши свій документ по результатам розгляду заяви ОСОБА_2 постановою, а не ухвалою, суд не порушив положення кримінально-процесуального законодавства, оскільки згідно ст. 32 ч. 1 п. 14 КПК України постановою є рішення, яке виніс суддя одноособово.

Положення ст. 45 КПК України про обовязкову участь захисника судом не порушено, оскільки в даній статті про випадки обовязкової участі захисника при провадженні дізнання, досудового слідства і в розгляді кримінальної справи в суді першої інстанції, а не при розгляді питань в порядку ст. 409 КПК України, до того ж ніяких заяв про участь захисника по даній справі немає.

З огляду на наведене, керуючись ст. ст. 366, 377 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляцію з доповненнями засудженого ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Ладижинського міського суду від 23 червня 2010 року по заяві ОСОБА_2 без змін.

Судді:

Згідно з оригіналом: