А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

20.07.2015 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судових засідань ОСОБА_4 , за участі прокурора ОСОБА_5 , підсудного ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому засіданні кримінальну справу за апеляціями захисника ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_6 , старшого прокурора прокуратури міста Ужгорода та підсудного ОСОБА_6 на вирок Ужгородського міськрайонного суду від 22.01.2015 року, яким
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мамонтово Тюменської області Російської Федерації, мешканця АДРЕСА_1 України, українця, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, не судимого ,
визнано винним та призначено покарання за ч.2 ст.15, п.6 ч.2 ст.115 КК України 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч.4 ст.187 КК України - 8 років позбавлення волі із конфіскацією майна.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю вчинених злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання у виді 10 років позбавлення волі із конфіскацією майна.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили відносно засудженого ОСОБА_6 залишено попередній тримання під вартою.
Початок строку відбуття покарання засудженому ОСОБА_6 рахувати з 05.04.2012 року.
Стягнуто зі ОСОБА_6 на користь держави 6904,68 грн. судових витрат.
Задоволено цивільний позов та стягнено із ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 - 100000 грн. відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до ст.81 КПК України.
Згідно вироку суду, 05.04.2012 року, приблизно о 02 год. 20 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в приміщені інтерактивного клубу «Наздар», що розташований по вул.Грушевського, 68 «а» в м.Ужгороді, після того, як програв 200 Євро та 1 600 грн., почав вимагати від потерпілої ОСОБА_8 , оператора клубу, щоб остання повернула йому програні грошові кошти, коли ж остання відмовилась це робити та почала виштовхувати ОСОБА_6 із залу, останній умисно наніс їй рукою один удар в область потиличної ділянки голови, із застосуванням фізичної сили розвернув потерпілу обличчям до себе, після чого витягнувши з рукава верхнього одягу ніж господарського призначення, який, зберігаючи, носив при собі, умисно, з метою протиправного заподіяння смерті, лівою рукою наніс ОСОБА_8 ножем один удар у область передньої поверхні грудної клітини зліва на рівні другого міжребер`я, заподіявши тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент його спричинення. Продовжуючи свої протиправні дії ОСОБА_6 підійшов до робочого місця ОСОБА_8 - офісного столу, розміщеному в цьому ж приміщенні, з метою викрадення грошей, однак злякавшись відкрито викрав лише 20 грн., після чого покинув місце події. Злочинний умисел щодо вбивства ОСОБА_8 до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі, оскільки завдяки своєчасному наданню невідкладної медичної допомоги потерпіла не померла та була госпіталізована.
В апеляційних скаргах:
- захисник ОСОБА_7 просить вирок Ужгородського міськрайонного суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції в зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та істотним порушенням кримінально-процесуального закону, що стало причиною неправильного застосування кримінального закону. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що судом не надано належної оцінки частковому визнанню підсудним своєї вини за ст.121 КК України та суперечностям в показах потерпілої, які остання надавала під час досудового та судового слідства по справі, не враховано всіх обставин, встановлених по даній справі, зокрема добровільної відмови ОСОБА_6 від задуманого, відсутності належних та допустимих доказів, які би підтверджували, що підсудний під час події заволодів грошовими коштами, які належали власникам закладу, не надано оцінки всім доказам про справі в їх сукупності. Крім того, як на порушення, допущені судом першої інстанції також послався на невиконання вимог попередньої ухвали апеляційного суду, постановленої в даній справі.
- старший прокурор прокуратури міста Ужгорода, просить вирок суду першої інстанції скасувати, а справу повернути на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі, в зв`язку з його істотними недоліками, невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, неправильним застосуванням кримінального закону, а також невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.
- Засуджений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі зазначає про незаконність вироку суду першої інстанції з мотивів неповноти та однобічності проведеного у справі судового слідства, невідповідності висновків викладених у ньому фактичним обставинам справи, наголошуючи, що судом не було дано оцінки суперечностям в показах потерпілої, не надано належної оцінки та не перевірено його версії того, що сталось і в залежності від встановленого неправильно кваліфіковано його дії. Просить вирок суду першої інстанції скасувати та направити справу прокурору для організації проведення додаткового досудового слідства.
Під час судових дебатів захисник ОСОБА_7 та підсудний ОСОБА_6 змінили апеляційні вимоги та просили скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_6 на ст.121 ч.1 КК України.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, який виклав суть вироку та зміст апеляцій, доводи апелянтів на обґрунтування їх вимог, промову прокурора, перевіривши матеріали справи, допитавши підсудного та потерпілу, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, судова колегія дійшла висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а змінені апеляційні скарги засудженого та його захисника слід задовольнити частково, з огляду на наступне.
У відповідності до ст.365 КПК України(1960 року), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції. Якщо розгляд апеляції дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, щодо яких апеляції не надійшли, апеляційний суд зобов`язаний прийняти таке рішення.
В свою чергу, згідно ст..323 КПК України(1960 року) вирок суду повинен бути законним і обгрунтованим. Суд обгрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а у відповідності до ст.324 КПК України(1960 року) постановляючи вирок, суд повинен вирішити, зокрема, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується підсудний; чи має це діяння склад злочину і якою саме статтею кримінального закону він передбачений; чи винен підсудний у вчиненні цього злочину тощо.
Разом з тим, згідно ч.2 ст.327 КПК України(1960 року) обвинувальний вирок не може грунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена, а ч.1, 2 ст.334 КПК України(1960 року) визначено, що мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину. В цій частині вироку наводяться обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, та докази, на яких грунтується висновок суду щодо кожного підсудного, з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази; обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви зміни обвинувачення; у разі визнання частини обвинувачення необгрунтованою - підстави для цього. Суд зобов`язаний також мотивувати призначення покарання у виді позбавлення волі, якщо санкція кримінального закону передбачає й інші покарання, не зв`язані з позбавленням волі тощо.
В свою чергу, у відповідності до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року N 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» у кожній справі з достатньою повнотою мають встановлюватись час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину; форма вини, спрямованість умислу, мотиви злочину, його наслідки, характер і розмір заподіяної шкоди; обставини, що впливають на ступінь і характер відповідальності, та інші обставини, що характеризують особу підсудного, а згідно п.17 цитованої Постанови згідно з вимогами ст. 323 КПК України в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені у судовому засіданні. При постановленні вироку суд колегіально чи суддя одноособово, в умовах, що виключають будь-яке втручання у вирішення конкретних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 324 КПК України. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
Цим вимогам закону вирок суду першої інстанції не відповідає.
Так, протягом всього судового слідства підсудний ОСОБА_6 заперечував наявність в нього умислу на заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_8 , визнавши свою вину в заподіянні останній тяжких тілесних ушкоджень. Зазначав, що ножове поранення ним потерпілій було спричинено випадково, в ході штовханини, яка між ними виникла. Підсудний також зазазначив, що будь-яких грошових коштів, як від потерпілої, так і з приміщення інтерактивного клубу «Наздар» він не брав, а походження плям крові на купюрі номіналом в 20 гривень, якою він розрахувався з таксистом після події, пояснив тим, що дані гроші є його власними і він міг їх забруднити своїми руками, коли витягав із своєї кишені.
Судом першої інстанції цю версію підсудного належним чином в сукупності з іншими доказами по справі не перевірено, не відображено та не обґрунтовано, чому саме суд взяв до уваги одні докази і не врахував інші, а навпаки зазначено у вироці, що вина підсудного стверджується показами потерпілої, яка неодноразово змінювала такі, та свідків, які не були очевидцями події, і стверджують фактичні обставини, які передували події та відбулися вже після неї, та дослідженими матеріалами справи.
Так, судом не зазначено у вироку, якими саме доказами спростовується твердження підсудного ОСОБА_6 про випадковість заподіяння ним ножового поранення потерпілій ОСОБА_9 і в контексті цього не дано оцінки даним, що містяться у висновку експерта № 292 від 09.04.2015 року з приводу глибини та довжини ножового поранення, не з`ясовано під час судового слідства, яка сила мала прикладатись при заподіянні даного конкретного тілесного ушкодження, що має суттєве значення для визначення суб`єктивного ставлення ОСОБА_6 до вчиненого та наслідків цього, настання яких він бажав(або не бажав), а також доведення чи спростування спрямованості умислу підсудного саме на спричинення смертельного поранення потерпілій, з метою заподіяння їй смерті з корисливих мотивів.
Не дано оцінки тому факту, що потерпілою ОСОБА_8 постійно змінювались покази щодо хронології подій та поведінки і обставин після нанесення їй ОСОБА_6 ножового поранення. Її покази є суперечливим і змінювались навіть під час її допиту в суді апеляційної інстанції, а відтак не могли бути покладені в основу обвинувального вироку до усунення в них суперечностей та розбіжностей, що є запорукою встановлення об`єктивної істини по справі, позаяк інші очевидці події у справі відсутні.
Всупереч ст..ст. 257, 323, 334 КПК України та рекомендаціям, викладеним в п.п.9, 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», суд, визнавши правильною кваліфікацію дій підсудного за ч.2 ст.15 п.6 ч.2 ст.115 та ч.4 ст.187 КК України, викладаючи фактичні обставини справи, які він вважав доведеними, не зазначив про корисливий мотив та спрямованість його дій на заволодіння чужими грошовими коштами(майном).
Крім іншого, зробивши висновок про недоведеність заволодіння підсудним грошовими коштами на загальну суму 2750 гривень та стверджуючи про доведеність заволодіння ним двадцятьма гривнями, які були вилучені у таксиста ОСОБА_10 , судом не було у вироку обґрунтовано, якими саме доказами спростовується версія ОСОБА_6 про те, що після події в нього залишались особисті кошти приблизно в сумі 50 гривень, і саме з них він і розрахувався за послуги таксиста, заплямувавши їх кров`ю потерпілої, оскільки його одяг і руки були забруднені. Отже, належним чином, шляхом з`ясування наявності або відсутності при собі у ОСОБА_6 під час залишення інтерактивного клубу та затримання і особистого обшуку, судом цю версію подій не перевірено.
Вище викладене дає підстави колегії суддів констатувати про однобічність проведеного у справі судового слідства, у відповідності до ст.367, 368 КПК України(1960 року).
Крім того, у відповідності до ч.7 ст.374 КПК України(1960 року) вказівки суду, який розглянув справу в апеляційному порядку, є обов`язковими для органів дізнання і досудового слідства при додатковому розслідуванні і суду першої інстанції при повторному розгляді справи, а згідно ч.1 ст.375 КПК України(1960 року) після скасування вироку (постанови) апеляційним судом, суд першої інстанції розглядає справу у відповідності з вимогами глав 25 - 28 цього Кодексу.
Судом, всупереч рекомендаціям попередньої ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 20.05.2014 року суд, визнавши доведеним факт нанесення ОСОБА_6 потерпілій одного удару рукою в область потиличної ділянки голови, однак у вироку суду не наведено якими саме належними та допустимими доказами підтверджена ця обставина і в матеріалах справи відсутні будь-які експертні дослідження з приводу виявлення у потерпілої тілесних ушкоджень, які би це підтвердили; так і не було з достовірністю встановлено, з посиланням на докази, хронології протиправних дій ОСОБА_6 , наявності або відсутності з його боку погроз із застосуванням ножа щодо потерпілої з вимогою повернути йому програні грошові кошти, механізм спричинення удару ножем та події, які передували цьому, зокрема, в якому становищі в цей час перебувала ОСОБА_8 (її покази з цього приводу постійно змінювались), та які послідували після цього з достовірністю не було встановлено чи здійснювались пісудним після нанесення ОСОБА_8 ножового поранення, будь-які дії, спрямовані на заволодіння грошовими коштами, або іншим майном; так і не було зазначено у вироку, якими саме доказами, крім показів потерпілої, спростовано версію ОСОБА_6 про те, що він, після нанесення удару ножем потерпілій, злякавшись скоєного та, вже не думаючи про заволодіння грошовими коштами, залишив місце пригоди, що є визначальним для формулювання висновків про правильність юридичної кваліфікації його дій.
А відтак, в контексті всього вище викладеного, колегія суддів, констатує, що висновок суду першої інстанції про правильність юридичної кваліфікації дій підсудного ОСОБА_6 за ч.2 ст.15 п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України та доведеність його вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів, за такого неповного, поверхового та однобічного судового слідства проведеного в справі, є передчасним і не ґрунтується на фактичних обставинах справи, встановлених в ході судового розгляду.
Окрім цього, судом допущені інші істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону.
Згідно ст.324 КПК України(1960 року) постановляючи вирок, суд повинен вирішити, зокрема, чи підлягає задоволенню цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому.
В свою чергу, у відповідності до ст.328 КПК України, постановляючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Вирішуючи заявлений ОСОБА_8 цивільний позов про стягнення з підсудного в її користь 100000 гривень моральної шкоди, суд, врахувавши повне визнання ОСОБА_6 такого, належним чином не оцінив та не обґрунтував доведеність підстав та розміру цивільного позову, зазначивши при цьому в мотивувальній частині вироку про те, що на користь потерпілої підлягають стягненню 300000 гривень відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Крім іншого, протокол судового засідання датований 17.11.2014 року 22.01.2015 року, в порушення ст.295 КПК України не містить відомостей про роз`яснення ОСОБА_8 її прав передбачених ст.ст.50, 268 КПК України, як цивільного позивача; не з`ясовано в потерпілої чи підтримує вона заявлені нею вимоги про стягнення моральної шкоди.
За таких, встановлених під час апеляційного розгляду обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи, викладені в апеляційних скаргах захисника ОСОБА_11 , підсудного ОСОБА_6 та прокурора прокуратури міста Ужгорода знайшли своє часткове підтвердження в ході апеляційного розгляду, однобічність та неповнота судового слідства, невідповідність висновків фактичним обставинам справи, численні істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону унеможливили постановлення судом першої інстанції законного та обгрунтованого вироку і правильне вирішення даної справи по суті, тому вирок Ужгородського міськрайонного суду від 22.01.2015 року щодо ОСОБА_6 підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі.
За таких обставин, колегія суддів позбавлена можливості надати оцінку доводам апеляції прокурора з приводу м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання та його невідповідності тяжкості інкримінованих йому злочинів.
Під час нового розгляду суду належить вжити заходів для повного, всебічного дослідження обставин справи, дати належну оцінку всім зібраним доказам в їх сукупності, вжити всіх процесуальних заходів для встановлення об`єктивної істини по справі, врахувати і перевірити усі доводи, на які посилаються апелянти, в тому числі ретельно дослідити та проаналізувати докази, що мають значення для з`ясування змісту суб`єктивної та об`єктивної сторін діяння ОСОБА_6 , виконати вказівки апеляційного суду Закарпатської області викладені в ухвалі від 20.05.2014 року і, залежно від встановленого, постановити у справі законне й обґрунтоване рішення.
Керуючись ст. ст.365, 366, 374, 377, 379 КПК України (в редакції 1960 року), апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу старшого прокурора прокуратури міста Ужгорода задовольнити, змінені апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Ужгородського міськрайонного суду від 22.01.2015 року в кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст.15-6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України - скасувати, а справу повернути до суду першої інстанції на новий розгляд в іншому складі.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_6 залишити попередню тримання під вартою.

Судді: