Справа № 733/1242/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/777/2015
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000203, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ічня, українця, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, маючого на утриманні матір похилого віку, працюючого слюсарем СТОВ «Інтер», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою прокурора на вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 27 липня 2015 року,

за участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ічнянського районного суду Чернігівської області від 27 липня 2015 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавлення прав керування транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

На підставі ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_6 обов`язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти вказаний орган про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати в сумі 768 грн. 00 коп.

Міра запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу не обиралась.

Питання про речові докази вирішено в порядку статті 100 КПК України.

Як встановлено судом першої інстанції, 30 квітня 2015 року, близько 20-00 год., ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в порушення вимог пунктів 2.9 (а), 2.3 (б), 10.1, 31.4.2 Правил дорожнього руху, керував технічно несправним автомобілем марки «ВАЗ 210700-20», державний номерний знак НОМЕР_1 , несправності якого він міг виявити в процесі руху перед настанням дорожньо - транспортної пригоди, та здійснюючи рух вперед з одночасним розворотом праворуч біля будинку АДРЕСА_2 , проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку та здійснив наїзд на ОСОБА_8 , яка сиділа біля паркану свого господарства на лавочці. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження: закриту травму тазу у вигляді порушення цілісності тазового кільця, розриву лонного зчленування, двобічних переломів сідничних кінцівок, закритого перелому правої стегнової кістки, переломовивих лівої стегнової кістки із задіянням колінного суглобу, відкриті двобічні багато уламкові переломи велико - та малогомілкових кісток з розчавлюванням та розривами м`яких тканин, шкірних покривів, масивні крововиливи у м`які тканини в ділянках переломів, представлені темно-червоною рідкою кров`ю та згортками, синець правого стегна, що відносяться до тяжкого ступеню тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, від яких загинула.

Порушення ОСОБА_6 вимог п. 2.3 (б), п. 10.1 та п. 31.4.2 Правил дорожнього руху стало причиною та умовою виникнення і настання даної дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться у прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступили в результаті ДТП.

Не погоджуючись з рішенням суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та не відповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, і постановити новий, яким ОСОБА_6 визнати винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортного засобу особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_8 , за ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавленням волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 2 роки.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор посилається на те, що судом при кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України, безпідставно не зазначено одну з кваліфікуючих ознак статті, а саме: порушення експлуатації транспортного засобу, що було встановлено в ході досудового і судового слідства, та зазначено в повідомленні про підозру. Також судом при вирішенні питання про вид та міру покарання не враховано суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення та наслідки, що настали.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений, вважаючи вирок суду законним, справедливим та обґрунтованим, просив його залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, прокурора, який просив апеляційну скаргу задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_6 , який просив апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів

В С Т А Н О В И Л А:

30 квітня 2015 року, близько 20-00 год., ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в порушення вимог пунктів 2.9 (а), 2.3 (б), 10.1, 31.4.2 Правил дорожнього руху, керував технічно несправним автомобілем марки «ВАЗ 210700-20», державний номерний знак НОМЕР_1 , несправності якого він міг виявити в процесі руху перед настанням дорожньо - транспортної пригоди, та здійснюючи рух вперед з одночасним розворотом праворуч біля будинку АДРЕСА_2 , проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку та здійснив наїзд на ОСОБА_8 , яка сиділа біля паркану свого господарства на лавочці. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження: закриту травму тазу у вигляді порушення цілісності тазового кільця, розриву лонного зчленування, двобічних переломів сідничних кінцівок, закритого перелому правої стегнової кістки, переломовивих лівої стегнової кістки із задіянням колінного суглобу, відкриті двобічні багато уламкові переломи велико- та малогомілкових кісток з розчавлюванням та розривами м`яких тканин, шкірних покривів, масивні крововиливи у м`які тканини в ділянках переломів, представлені темно-червоною рідкою кров`ю та згортками, синець правого стегна, що відносяться до тяжкого ступеню тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, від яких загинула.

Порушення ОСОБА_6 вимог п. 2.3 (б), п. 10.1 та п. 31.4.2 Правил дорожнього руху стало причиною та умовою виникнення і настання даної дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться у прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступили в результаті ДТП.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень визнав повністю та підтвердив фактичні обставини кримінального провадження, викладені в обвинувальному акті та у вироку суду. Зазначив, що в скоєному щиро кається та просить суд суворо не карати.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і відповідно до вимог ст. 349 КПК України ніким не оспорюються.

Як вбачається з вироку суду 1 інстанції, суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку, викладаючи встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження, які під час судового розгляду ніким з учасників процесу не заперечувались, вказав, що ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в порушення вимог пунктів 2.9 (а), 2.3 (б), 10.1, 31.4.2 Правил дорожнього руху, керував технічно несправним автомобілем, несправності якого він міг виявити в процесі руху перед настанням дорожньо - транспортної пригоди, здійснив наїзд на ОСОБА_8 , яка в внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження, що відносяться до тяжкого ступеню тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, від яких загинула.

Тобто, суд першої інстанції фактично встановив і вказав на необхідність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ознакою порушення експлуатації транспортного засобу, разом з тим, правильно кваліфікувавши дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої, суд першої інстанції помилково не вказав таку кваліфікуючу ознаку як порушення експлуатації транспортного засобу.

На думку колегії суддів ця помилка не є суттєвим порушенням у розумінні ст. 412 КПК України, так як у мотивувальній частині вироку у формулюванні обвинувачення така кваліфікуюча ознака як порушення експлуатації транспортного засобу судом вказана. Ненаведення судом зазначеної обставини не впливає на доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні вказаного злочину та на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, а тому не може бути підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні покарання у кожному конкретному випадку і щодо кожного обвинуваченого, суд зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини кримінального провадження, обставини, що пом`якшують покарання, і призначити покарання, необхідне й достатнє для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Згідно ч. 2 ст. 409 КПК України, підставами для скасування вироку суду при розгляді справи в апеляційному суді є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику призначення судами кримінального покарання № 7 від 24.10.2003 року, рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції таких вимог Закону не дотримався та вирішуючи питання про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України, залишив поза увагою ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину та наслідків його дій, а також вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що вказані судом першої інстанції обставини, що пом`якшують покарання, та дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 за своєю сутністю не є достатніми для звільнення останнього від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням і вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 можливе лише за умови ізоляції від суспільства.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, яке є тяжким, особу винного, який раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, працевлаштований, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, пом`якшуючі покарання обставини щире каяття, добровільне відшкодування завданих збитків, наявність на утриманні матері похилого віку, відсутність обтяжуючих обставин, також те, що потерпілий просив не позбавляти обвинуваченого волі і вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, з позбавлення прав керування транспортними засобами строком на 2 роки, що на переконання колегії суддів є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, вирок суду у частині призначеного ОСОБА_6 покарання - скасуванню через невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з постановленням нового вироку.

Керуючись ст.ст. 374, 404, 418, 420 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 27 липня 2015 року щодо ОСОБА_6 в частині призначення покарання скасувати.

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавлення прав керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

В решті вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 27 липня 2015 року щодо ОСОБА_6 - залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3