АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/790/2253/15 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 643/9262/15-К
Категорія: ст. 186 ч.2 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0002004 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 16 липня 2015 року, ухваленого стосовно ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харкова, громадянина України, українця, неодруженого, раніше судимого: 07.12.2004 року вироком Московського районного суду м. Харкова за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, на підставі ст.75, 104 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік; 31.05.2004 р. звільнений від відбування покарання на підставі ст.1 п.«А» Закону України «Про амністію»; 17.11.05 р. вироком Московського районного суду м. Харкова за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді штрафу розміром 510 гривень; 08.02.2007 року вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки; 08.06.2009 року вироком Московського районного суду м. Харкова за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки, 21.03.2012 року вироком Жовтневого районного суду м. Харкова звільнений від відбування покарання на підставі ст.81 КК України на невідбуту частину покарання 1 рік 2 місяці 25 днів; 21.05.2015 року вироком Московського районного суду м. Харкова за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці.
Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного за вироком Московського районного суду м. Харкова від 21.05.2015 року за ч.2 ст.186 КК України, більш суворим покаранням призначеним даним вироком, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 - 1300 грн.
Згідно вироку, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи раніше неодноразово судимим за скоєння корисливих злочинів, на шлях виправлення і перевиховання не став, належних висновків для себе не зробив і, маючи непогашену у встановленому законом порядку судимість - за вироком Московського районного суду м. Харкова від 08.06.2009 року за ч.2 ст.186 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком 4 роки, за вироком Московського районного суду м. Харкова від 21.05.2015 року за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки, знову вчинив умисний корисливий злочин за наступних обставин.
Так, 28 квітня 2015 року о 19.10 ОСОБА_7 знаходячись біля будинку 22 по вул.Гв.Широнінців в м.Харкові, де звернув увагу на раніше незнайомого йому громадянина ОСОБА_8 , внаслідок чого у ОСОБА_7 раптово виник умисел на заволодіння майном ОСОБА_8 шляхом обману.
Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на шахрайське заволодіння майна ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, ОСОБА_7 28.04.2015 року о 19.15 знаходячись біля будинку 22 по вул.Гв.Широнінців в м.Харкові підійшов до ОСОБА_8 , де шляхом обману, а саме намагаючись викликати жалобу останнього до себе, почав розповідати, що він є біженцем з м.Донецьк, та йому потрібна допомога на проїзд додому. Через декілька хвилин вмовлянь, ОСОБА_7 зрозумів, що потерпілий не входить до нього у довіру, та відмовляється добровільно передавати гроші, несподівано для потерпілого, діючи за раптово виниклим умислом, спрямованим на відкрите заволодіння майном останнього, діючи відкрито, з корисливих мотивів, попередив ОСОБА_8 , що ОСОБА_7 є колишнім спортсменом, та і з ним краще не зв`язуватись, ці слова потерпілий сприйняв як погрозу спричинення йому у подальшому тілесних ушкоджень, після чого ОСОБА_7 всупереч волі ОСОБА_8 лівою рукою дістав з лівого внутрішнього кармана потерпілого гроші в загальній сумі 1300 грн., після цього ОСОБА_7 з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.
В результаті злочинних дій потерпілому ОСОБА_8 було спричинено матеріальну шкоду на загальну суму 1300 гривень.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду першої інстанції змінити, тобто пом`якшити призначене покарання. В обґрунтування своєї апеляційної вимоги апелянт зазначає про те, що свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю, у вчиненні якого розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, у зв`язку з чим призначене судом покарання не відповідає його особі та за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок суворості.

Крім того, до початку апеляційного розгляду прокурор у даному кримінальному провадження відмовився від своєї апеляційної скарги, відповідно до норм ч.1 ст.403 КПК України.
Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого, який просив задоволити його апеляційну скаргу, а також доводи прокурора, що заперечував щодо задоволення апеляційних вимог ОСОБА_7 , колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши судове рішення, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України. Сторони кримінального провадження не заперечували проти такого розгляду, їм було з достатньою повнотою роз`яснено суть та наслідки розгляду кримінального провадження у скороченому порядку, тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань обвинуваченого та дослідження даних про його особу.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення злочинів, що зазначені у вироку, та кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст.186 КК України у апеляційній скарзі ОСОБА_7 не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини у апеляційному порядку не перевіряються.
Перевіряючи вирок в межах доводів поданих апеляційних скарг щодо правильності призначення покарання обвинуваченому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.

Сутність апеляційних доводів обвинуваченого, про зайву суворість призначеного покарання та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо необхідності зміни вироку в частині призначеного покарання, шляхом його пом`якшення, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки такі твердження повністю спростовуються висновками суду, що містяться у оскаржуваному вироку (арк. 41-43).

Як убачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 призначено покарання за відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно - в межах санкції ч. 2 ст.186 КК України, у мінімальному розмірі, а остаточне - із застосуванням норм ч.4 ст. 70 КК України, тобто за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці позбавлення волі в умовах його реального відбування. Належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчинених злочинів, які є тяжкими, але при цьому визнав та об`єктивно врахував обставину, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття, а також взяв до уваги наявність задовільних даних, що характеризують особу обвинуваченого та наявність непогашених судимостей.

Крім того, твердження у апеляційній скарзі ОСОБА_7 про те, що призначене судом першої інстанції остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, тобто із застосуванням норм ч. 4 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 роки 2 місяці, внаслідок суворості не відповідає ступеню тяжкості цих злочинів та особі обвинуваченого, - колегія суддів вважає необґрунтованими і дійшла висновку про те, що при призначені покарання, суд у повній мірі врахував вимоги кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 65, 66 КК України, а саме додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також врахував дані про особу обвинуваченого. При цьому судом належно враховано, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, тобто судове рішення повинно виконувати функцію загальної та особистої превенції. Колегія суддів, також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з урахуванням ступеню тяжкості низки вчинених умисних корисливих злочинів, в сукупності з даними про особу винного, який раніше неодноразово звільнявся за вироками суду від відбування призначених покарань з випробуванням (арк.41), підстав для застосування норм ст.ст. 69, 75 КК України або пом`якшення призначеного покарання не вбачається, в тому числі і з приводу визнання вини по пред`явленому обвинуваченню. Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 , а також попередження вчинення ним нових злочинів - не можливе без ізоляції від суспільства, тобто при позбавленні волі в мінімальних межах, необхідних для досягнення цих цілей.

За таких обставин, твердження у апеляційній скарзі ОСОБА_7 , що призначене судом першої інстанції покарання, не відповідає ступеню тяжкості злочинів та особі обвинуваченого внаслідок суворості, колегія суддів вважає необґрунтованими і дійшла висновку про те, що при призначені цього покарання, суд у повній мірі врахував вимоги кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 32, 35, 65, 66, 70 КК України, призначивши покарання як найближче до мінімального, але в межах санкцій ч. 2 ст.186 КК України, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також врахував наявність обставини, що пом`якшує покарання, та об`єктивно дослідив дані про особу обвинуваченого.

Зокрема, такі твердження апелянта спростовуються висновками та рішенням суду, вказаними у мотивувальній і резолютивній частині оскаржуваного вироку (арк. 42) щодо необхідності призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям в умовах ізоляції від суспільства, тобто в межах санкції статті, врахувавши тяжкість злочинів та їх негативні наслідки, вірно кваліфікуючи дії обвинуваченого за ч. 2 ст.186 КК України.

Такий вид і міра покарання, на думку колегії суддів, буде достатньою для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів. Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про невиправдану суворість призначеного покарання є безпідставними.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 16 липня 2015 року, ухваленого стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 - в той самий строк з дня вручення йому копії мотивованої ухвали.

Судді

________________ ______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_9 ОСОБА_4