Справа № 0907/1-342/11
Провадження № 11/779/5/2015
Категорія ст. 115 ч. 2 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 серпня 2015 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі :

головуючого : судді ОСОБА_2

суддів : ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8

захисника адвоката ОСОБА_9

потерпілої ОСОБА_10

представника потерпілої ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську кримінальну справу за апеляціями прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, потерпілої ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на

вирок Івано-Франківського міського суду від 03 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 263, п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, -

в с т а н о в и л а :
Вказаним вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Мукачево Закарпатської області, житель АДРЕСА_1 , освіта середня спеціальна, одружений, на утриманні неповнолітня дитина, приватний підприємець, раніше не судимий, громадянин України

визнаний винуватим та засуджений : за п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України до 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за ч. 1 ст. 263 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 остаточно призначено покарання 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Строк відбуття покарання визначено обчислювати з 24 лютого 2010 року з дня затримання. Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено раніше обраний взяття під варту.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_8 вчинив умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, а також вчинив незаконне придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу.

Зокрема, що 01 жовтня 2003 року між СП «Івано-Франківський центральний ринок», яке знаходиться по вул. Дністровській, 5 у м. Івано-Франківську, в особі директора ОСОБА_12 та ТзОВ «Торговий сервіс», що по вул. Академіка Гнатюка, 13/5у м. Івано- Франківську, в особі генерального директора ОСОБА_13 , було укладено договір про здачу товариству «Торговий сервіс» в операційну оренду нежитлових приміщень будівлі критого ринку по вул. Дністровській у м. Івано-Франківську для зберігання та використання під центральний міський продовольчий ринок строком до 01 жовтня 2022 року.

Івано-Франківська міська рада не погодилась з укладенням зазначеного договору та, оформивши право власності територіальної громади м. Івано-Франківська на приміщення вказаного ринку, 30 липня 2007 року уклала договір №ДО-3153 з ТзОВ «Торговий дім Горгани», співзасновником якого був ОСОБА_14 , на оренду зазначених будівель.

У ході судових розглядів позовів ТзОВ «Торговий сервіс», ТзОВ «Торговий дім Горгани», СП «Івано-Франківський ринок» та Івано-Франківської міської ради про правомірність користування приміщеннями центрального ринку, рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2009 року було вирішено виселити ТзОВ «Торговий сервіс» з належних Івано-Франківській міській раді приміщень вказаного критого ринку та визнано недійсним договір оренди приміщень цього критого ринку від 01 жовтня 2003 року, що був укладений між зазначеними підприємством та товариством.

Вказане рішення господарського суду Івано-Франківської області залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23 грудня 2009 року.

Не погоджуючись із рішеннями вказаних судів, ТзОВ «Торговий сервіс» звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою на зазначені рішення.

Засуджений ОСОБА_8 , який здійснював господарську діяльність по реалізації м`яса птиці на ринку, як суборендар торгових приміщень площею 179,3 кв.м, комерційно підпорядковувався ТзОВ «Торговий сервіс», перебував у певній залежності перед вказаним підприємством щодо отримання можливості здійснення торгівельної діяльності на ринку, і також звернувся з аналогічною касаційною скаргою до Вищого господарського суду України.

ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що зі зміною власника ринку він, як наближена особа до керівництва ТзОВ «Торговий сервіс», втратить можливість займатися торгівельною діяльністю на території ринку та отримувати комерційний прибуток, умисно, з корисливих мотивів, переслідуючи як особисті так і корпоративні комерційні інтереси товариства «Торговий сервіс», вступив у злочинну змову з невстановленими особами, які разом вирішили вчинити умисне вбивство засновника ТзОВ «Торговий дім Горгани» ОСОБА_14 , з корисливих мотивів і за попередньою змовою групою осіб, з використанням вогнепальної зброї, яку придбали, носили та зберігали без належного дозволу.

Відповідно до розробленого ними злочинного плану по вчиненню вбивства ОСОБА_14 , з метою підготовки до його вчинення, 16 жовтня 2009 року ОСОБА_8 та невстановлені особи у м. Львові придбали у ОСОБА_15 автомобіль «ВАЗ-21093», сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який мали на меті використовувати під час скоєння вбивства. Крім цього, ОСОБА_8 та невстановлені особи, для виконання злочинного умислу, спрямованого на позбавлення життя ОСОБА_14 , придбали та зберігали без передбаченого законом дозволу у невстановленої особи пістолет «ОКРА 9 кал. 9 мм Р.А.К.» № НОМЕР_2 , що є короткоствольною вогнепальною зброєю - 9 мм самозарядним пістолетом, що виготовлений шляхом зміни саморобним способом ствола гладкоствольного стартового сигнального пістолету калібру 9 мм Р.А.К. «ОКРА 9» (Виробництва Угорщини).

Узгодивши свої спільні корисливі злочинні дії, спрямовані на вбивство ОСОБА_14 , ОСОБА_8 , за попередньою змовою групою осіб, з невстановленими особами придбали два мобільні телефони «Нокіа 1202-2» з сім-картками «Київстар» для використання під час організації, підготовки і скоєння вбивства. Крім цього, вказані особи з метою пересування автомобілем «ВАЗ 21093», д.н.з. НОМЕР_1 , використовували талон про проходження технічного огляду та поліс обов`язкового цивільного страхування з автомобіля «Део Ланос», д.н.з. НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_16 , які були викрадені в ніч з 16 на 17 січня 2010року у м. Івано-Франківську.

19 лютого 2010 року ОСОБА_8 , реалізовуючи свій злочинний намір щодо позбавлення життя ОСОБА_14 , за попередньою змовою групою осіб, згідно заздалегідь розробленого та узгодженого ОСОБА_8 та невстановленими особами плану, невстановлені особи на автомобілі «ВАЗ 21093», д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_8 , заздалегідь знаючи час і маршрут пересування ОСОБА_14 , приблизно о 12 год. 20хв. прибули на перехрестя вул. Володимира Великого та Котляревського в м. Надвірній, де знаходився автомобіль «Лексус 470», д.н.з. НОМЕР_4 , за кермом якого перебував ОСОБА_14 , що чекав поруч зі школою № 3 свою неповнолітню доньку Діану, ученицю цієї школи.

ОСОБА_8 , реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне вбивство з корисливих мотивів, діючи узгоджено із невстановленими особами, під`їхав автомобілем «ВАЗ 21093», д.н.з. НОМЕР_1 , до автомобіля ОСОБА_14 з боку водія. Згідно розподілу ролей, невстановлена особа, яка сиділа на задньому сидінні, з відома та згоди ОСОБА_8 , вийшла з салону вказаного автомобіля «ВАЗ 21093», та умисно, з метою вбивства, провела два прицільні постріли з переробленого стартового пістолету у життєво важливий орган - голову ОСОБА_14 , після чого потерпілий був доставлений у Надвірнянську ЦРЛ, де через невеликий проміжок часу, о 13 год. 10 хв., від отриманих смертельних поранень помер, тобто умисно вбили ОСОБА_14 .

Внаслідок прицільних пострілів у життєво важливий орган - голову, ОСОБА_14 було спричинено тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх спричинення, у вигляді вогнепального кульового, проникаючого в порожнину черепа, поранення голови з ліва з переломом кісток основи черепа, крововиливом під м`яку мозкову оболонку, розтрощенням та крововиливом в речовину головного мозку, забійну рану лобно-тім`яної ділянки, множинні садна лобно-скроневої ділянки та лівої орбітальної ділянки, численні садна спинки носа, які знаходяться в прямому причинному зв`язку із настанням смерті.

Після вбивства ОСОБА_8 разом з невстановленою особою втекли з місця злочину на тому ж автомобілі, який з метою приховування слідів злочину залишили в с. Назавизів Надвірнянського району та у подальшому пересіли в автомобіль «Джип Вранглер», чорного кольору д.н.з. НОМЕР_5 , що належить матері ОСОБА_8 , і під керуванням невстановленої особи доїхали до м. Івано-Франківська.

Знищуючи сліди злочину, ОСОБА_8 разом із невстановленими особами, рухаючись автомобілем «Джип Вранглер», д.н.з. НОМЕР_5 , маршрутом у напрямку м. Івано-Франківська, викинули на полі між с. Назавизів та с. Цуцилів Надвірнянського району пістолет, за допомогою якого вчинили вбивство ОСОБА_14 , та два мобільні телефони, які використовувалися для зв`язку та координації дій, пов`язаних з вбивством потерпілого, а потім у примикаючій до траси Надвірна - Івано-Франківськ вул. І.Франка с. Назавизів Надвірнянського району залишили автомобіль «ВАЗ 21093», д.н.з. НОМЕР_1 . Знаряддя злочину, автомобіль та мобільні телефони, які використовувалися злочинцями під час умисного вбивства ОСОБА_14 , у вказаних місцях були виявлені та вилучені працівниками міліції.

Таким чином, будучи об`єднаним з невстановленими особами єдиним умислом на позбавлення життя потерпілого, з корисливих мотивів, ОСОБА_8 разом з невстановленими особами, кримінальна справа щодо яких виділена в окреме провадження, брав безпосередню участь у вчиненні вбивства ОСОБА_14 , діяв узгоджено, згідно спільно розробленого злочинного плану, у якості співвиконавця.

В апеляції прокурор просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким обрати ОСОБА_8 більш суворе покарання :за п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України - 13 років позбавлення волі з конфісккацією всього майна, яке є його власністю, за ч. 1 ст. 263 КК України - 4 роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання 13 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є його власністю, мотивуючи свою позицію тим, що не оспорюючи кваліфікації вчиненого, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання особі засудженого та тяжкості вчинених ним злочинів внаслідок м`якості. Покликається на те, що судом не враховано, що засуджений вини своєї не визнав, не сприяв слідству та суду, не розкаявся у вчиненому, потерпілим не відшкодовано збитки,намагався ввести в оману як орган досудового слідства так і суд, не надав інформації про осіб, разом з якими ним було вчинено злочин. Не повною мірою враховано судом і позицію потерпілої, яка настоювали на суворому покаранні ОСОБА_8 та суспільна небезпека злочинів вчинених ОСОБА_8 , один з яких віднесений до категорії особливо тяжких, пов`язаний з позбавленням життя особи.

Таким чином, вважає прокурор, що суд обрав ОСОБА_8 покарання, яке не відповідає особі засудженого та тяжкості вчинених ним злочинів внаслідок м`якості, а тому вирок підлягає скасуванню з підстав передбачених п. 3 ч. 1 ст. 398 КПК України.

Потерпіла ОСОБА_17 в апеляції просить скасувати вирок в частині призначення покарання за скоєння злочину, передбаченого п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та винести в цій частині новий вирок, яким визначити ОСОБА_8 покаранняу вигляді довічного позбавлення волі із конфіскацією всього майна, яке є його власністю, мотивуючи тим, що суд дав неправильну оцінку особі засудженого ОСОБА_8 та його ролі у скоєнні злочину, тяжкості злочину, що призвело до призначення мінімального покарання яке передбачено санкцією ч. 2 ст. 115 КК України, посилаючись на те, що згідно ст. 367 КПК України 1960 року, підставами для скасування вироку є, в тому числі невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. Що вина ОСОБА_8 у скоєнні злочинівдоведена рядом доказів, які в своїй сукупності дають підстави стверджувати, що ОСОБА_8 винний у вчиненні інкримінованих йому злочинів і заслуговує на суворе кримінальне покарання за їх вчинення. Однак, призначене покарання не сприятиме його виправленню, оскільки є занадто м`яке у порівнянні із тяжкістю вчиненого злочину. Суд першої інстанції при постановленні вироку, у мотивувальній частині неналежно мотивував призначення покарання ОСОБА_8 за скоєння зазначеногозлочину,зокрема, обмежився двома абзацами, що мають у своєму змісті загальні норми, які містить ст. 65 КК України. При цьому суд не зазначає, чому ОСОБА_8 заслуговує на призначення найменш суворого покарання в межах санкції ч. 2 ст. 115 КК України. А мотивами вчинення вбивства стали майнові інтереси.

ОСОБА_8 вчинив вбивство у публічному місці, біля школи із застосуванням вогнепальної зброї і був і його співорганізатором, оскільки здійснював дії, пов`язані із підготовкою до злочину.Вчинив злочин за попередньою змовою групою осіб, виконуючи ролі співорганізатора та співвиконавця. На утриманні у ОСОБА_8 неповнолітніх дітей на момент винесення вироку немає. Свою вину не визнав, прагнув уникнути кримінальної відповідальності.

У вироку неправильно вказано, що відсутні обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 . Відповідно до ст. 67 КК України, крім інших, до обставин, які обтяжують покарання, належить тяжкі наслідки, завдані злочином ( п. 5 ч. 1 ст. 67 ККУ ), вчинення злочину з особливою жорстокістю ( п. 10 ч. 1 ст. 67 ККУ ), вчинення злочину загально небезпечним способом ( п. 2 ч. 1 ст. 67 ККУ ). ОСОБА_8 організував та вчинив вбивство ОСОБА_14 за допомогою вогнепальної зброї на перехресті загальнодоступних ( публічних ) вулиць Водимира Великого та Котляревського у м. Надвірна, де є наявне велике скупчення людей, а також дітей, вбивство скоєне поблизу школи ( тобто загальнонебезпечним способом ). ОСОБА_8 вчинив вбивство у жорстокий спосіб - проведенням двох прицільних пострілів у життєво важливий орган - голову ОСОБА_14 з відстані менше 1 м ( тобто впритул ).

Івано-Франківський міський суд не врахував зазначених обтяжуючих обставин при постановленні вироку, і як результат призначив покарання найменш суворе, яке можливе для ОСОБА_8 , і яке не є достатнє для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

У поданій апеляції захисник в інтересах засудженого просить вирок суду скасувати, провадження по справі закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року, мотивуючи тим, що вважає вирок незаконним, необ`єктивним, упередженим в зв`язку із однобічністю та неповнотою досудового та судового слідства, невідповідністю висновків суду викладених у оскаржуваному вироку фактичним обставинам справи, що суд дійшов неправильно висновку щодо винуватості ОСОБА_8 у вчиненні вказаних злочинів.

Щодо корисливих мотивів, то ні органом досудового слідства, ні судом першої інстанції, не було здобуто жодного належного та допустимого доказу про те, що від позбавлення життя ОСОБА_14 його підзахисний ОСОБА_8 отримав або мав отримати якусь користь. Безпідставними є твердження в обвинувальному висновку, а потім і у оскаржуваному вироку про те, що ОСОБА_8 перебував у комерційному підпорядкуванні та залежності перед ТзОВ «Торговий Сервіс». За клопотанням захисту було допитано в якості свідка директора ТзОВ «Торговий Сервіс» ОСОБА_18 , який в показаннях суду підтвердив про те, що ОСОБА_8 був звичайним орендарем торгових місць на продуктовому ринку, не мав ніяких переваг, як і усі інші орендарі сплачував орендну плату без будь-яких пільг та знижок, а також не мав ніякого відношення до ТзОВ «Торговий Сервіс» в плані комерційної підпорядкованості чи залежності. Тобто, всі висновки про те, що ОСОБА_8 був наближений до власників та керівників ТзОВ «Торговий Сервіс» ґрунтуються не на чому іншому, як на нічим не підтверджених припущеннях, на яких за законом не може ґрунтуватися обвинувачення. При цьому, суд першої інстанції вказав у оскаржуваному вироку, що зрештою підтверджено і іншими доказами по справі, про те, що ОСОБА_8 самостійно, як приватний підприємець, здійснював господарську діяльність по реалізації м`яса птиці на ринку по АДРЕСА_2 . Щодо посилання і слідства і суду першої інстанції на те, що ОСОБА_8 переслідував корпоративні комерційні інтереси ТзОВ «Торговий Сервіс», то і такий висновок є невірним, не підтверджений жодними доказами і не відповідає дійсності, оскільки засуджений не є ні співвласником, ані керівником, ані працівником даного товариства, тобто знову ж таки це є припущення слідства та суду першої інстанції.

Щодо обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні ним злочину за попередньою змовою групою осіб, то ні орган досудового слідства, ані суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. 27 КК України, не вказали, яким чином були розподілені ролі між співучасниками злочину, а також яку саме роль виконував ОСОБА_8 ( організатора, виконавця, підбурювача чи пособника ). Орган досудового слідства, а в подальшому і суд першої інстанції, обмежилися тільки тим, що вказали про те, що ОСОБА_8 вступив у злочинну змову із невстановленими слідством особами, кримінальна справа відносно яких виділена в окреме провадження, не вказавши при цьому, які саме спільні з ОСОБА_8 корисливі мотиви переслідували ці інші невстановлені слідством особи, скільки їх за версією слідства взагалі було і хто яку роль виконував. Більше того, по сьогоднішній день, за інформацією, якою володіє захист, жодного із невстановлених осіб слідство не встановило і не допитало, що дає підстави вважати про те, що ці невстановлені слідством особи взагалі є надуманими.

Вважає, що орган досудового слідства пред`явив ОСОБА_8 неконкретизоване обвинувачення, побудувавши його на нічим не підтверджених припущеннях, без будь-яких належних та допустимих доказів, а суд першої інстанції, в свою чергу, на таке уваги не звернув.

Що органом досудового слідства перевірялася тільки одна версія вчинення вбивства гр. ОСОБА_14 - комерційна і пов`язана із судовими процесами навколо центрального продуктового ринку, але жодних судових суперечок між ОСОБА_14 ( або ж його фірмою ТзОВ «Торговий дім «Горгани» ) та ОСОБА_8 не існувало. ОСОБА_8 було подано касаційну скаргу на рішення суду, що стосувалося спору між ТзОВ «Торговий Сервіс» та виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради відносно правомірності оренди центрального продуктового ринку міста Івано-Франківська, він оскаржував це рішення виключно з процесуальних підстав, а саме з тих підстав, що його, як суборендаря ринку, не було залучено до участі по даній справі. Однак, ні слідство, ні суд першої інстанції належним чином не перевіряли дані факти.

Інші версії скоєння вбивства ОСОБА_19 , а саме : політична версія, комерційна версія пов`язана із спільним веденням бізнесу ОСОБА_14 із іншими особами, побутова версія, тощо не перевірялися.

Під час провадження досудового слідства та розгляду справи в суді першої інстанції стало відомо про те, що органом досудового слідства було взято під захист ряд свідків, які носили статус так званих «засекречених». Вважає, що не було належним чином оформлено вжиття заходів безпеки відносно таких свідків, як це передбачено ст. ст. 52-1, 52-2, 52-3 КПК України в редакції 1960 року.

Покази цих «засекречених» свідків, на його думку, були суперечливими.

Так, свідок ОСОБА_20 , на досудовому слідстві ( том 2 а. с. 38-39 ) вказала про те, що коли вона із свідком ОСОБА_21 знаходилася в його автомобілі і як тільки вони зрушили з місця, то ззаді несподівано під`їхав автомобіль марки «ВАЗ-21093», який ледь не зіткнувся з їхнім автомобілем, після чого ОСОБА_21 призупинився, а вона відкрила вікно поруч з собою, виглянула на вулицю та побачила через лобове скло автомобіля марки «ВАЗ-21093» особу, яка знаходилася на водійському місці і яку вона впізнає, як ОСОБА_8 . Також вона стверджувала, що в той момент вона викрикнула : «куди ти спішиш, ти що не можеш почекати ?». Однак, ОСОБА_21 , будучи допитаним на досудовому слідстві ( том 2 а. с. 36-37 ) про такі обставини, які вказувала ОСОБА_20 не повідомляв.

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_20 спочатку вказала, що : «підсудний ОСОБА_8 знаходився на задньому сидінні автомобіля марки «ВАЗ-21093», хто сидів за кермом, не бачила». Потім пояснила, що можливо ОСОБА_8 був на передньому пасажирському сидінні поряд із шофером, і інше.

Крім цього, із свідком ОСОБА_20 на досудовому слідстві не було проведено такої слідчої дії, як відтворення обстановки та обставин події.

Що майже все сказане свідком ОСОБА_20 в судовому засіданні було спростовано показаннями іншого, теж «засекреченого свідка» ОСОБА_21 , який заперечив взагалі той факт, що до нього ззаді під`їжджав автомобіль марки «ВАЗ-21093», створював йому якусь аварійну ситуацію, і ОСОБА_20 опускала вікно поруч з собою, виглядувала на вулицю та щось кричала на адресу водія «дев`ятки».

Спростував покази свідка ОСОБА_20 і ще один «засекречений» свідок ОСОБА_22 , який в судовому засіданні дав покази, аналогічні тим, які він давав на досудовому слідстві ( том 2 а. с. 25-28 ) про те, що він рухався по вул. Володимира Великого в сторону вул. Котляревського. В цей час наближаючись до перехрестя вказаних вулиць побачив, як на відстані близько 200 метрів до цього ж перехрестя з вулиці Руднєва, яка також веде до даного перехрестя, наближався автомобіль марки «ВАЗ-21093». В той час, коли він перетинав згадане перехрестя, то він чітко бачив автомобіль марки «Лексус» за кермом якого знаходився ОСОБА_14 . Біля автомобіля «Лексус» жодних інших автомобілів чи осіб він не бачив, ані тоді коли ще рухався до перехрестя, ані тоді, коли переходив це перехрестя та знаходився в безпосередній близькості біля автомобіля «Лексус». Цим самим, ОСОБА_22 спростував не тільки покази ОСОБА_20 , але і покази ОСОБА_21 про його з ОСОБА_20 перебування в той час біля автомобіля потерпілого ОСОБА_14 . Потім ОСОБА_22 показав, що коли він вже знаходився на вул. Котляревського, то побачив, як автомобіль «ВАЗ-21093» зупинився біля автомобіля «Лексус», з задньої дверки вийшов чоловік, який і провів вистріли в потерпілого ОСОБА_14 .

Сумнівними та суперечливими вважає покази ще одного «засекреченого» свідка ОСОБА_23 , який показав, що він точно пам`ятає, що о 13 год. 30 хв. ( під час досудового слідства том 2 а. с. 45-47 ОСОБА_23 , вказував що це було о 13 год. ) коли він знаходився біля кафе «Сезон» в с. Назавизів Надвірнянського району, то побачив, як на великій швидкості з м. Надвірна в напрямку м. Івано-Франківська повз кафе «Сезон» проїхав автомобіль марки «ВАЗ-21093» і повернув праворуч у вулицю, після чого з цього автомобіля вибігло троє (?) осіб ( хоча на досудовому слідстві том 2 а. с. 45-47 він вказував, що осіб було двоє ), які побігли і сіли в автомобіль «Джип» чорного кольору, після чого вказаний « ОСОБА_24 » поїхав в напрямку м. Івано-Франківська. Суперечливість його показів полягає у тому, що по-перше, він вказав на досудовому слідстві, що з автомобіля «ВАЗ-21093» вибігало двоє осіб, а вже в судовому засіданні свідок ствердив, що осіб вибігало троє, а по-друге, він вказав в судовому засіданні, що це точно відбувалося о 13 год. 30 хв., хоча насправді це не могло відбуватися о такій годині, оскільки як відомо вбивство ОСОБА_14 відбулося о 12 год. 30 хв., і тому автомобіль марки «ВАЗ-21093» не міг цілу годину їхати з м. Надвірна до кафе «Сезон», що в с. Назавизів.

Що орган досудового слідства під час розслідування справи знайшов дуже низької якості відеозйомку з камери відеоспостереження, яка була розташована на приміщенні магазину «Іванка» в с. Цуцилів та вела відеозапис на автодорозі «Івано-Франківськ - Бистриця», після чого, побачивши на цій відеозйомці автомобіль схожий на автомобіль марки «Джип Вранглер» ( номерних знаків, як і те, що це саме такої марки автомобіль розпізнати неможливо і про це вказано у експертному дослідженні ), зробив висновок, нічим не підтверджений, про те, що це саме автомобіль, який належить ОСОБА_8 , хоча насправді автомобіль належить матері ОСОБА_8 - ОСОБА_25 . З таким неправильним висновком органу досудового слідства погодився і суд першої інстанції постановляючи оскаржуваний вирок.

Органом досудового слідства не було перевірено всіх автомобілів даної марки, які зареєстровані в Україні і могли в той час рухатися на автодорозі «Івано-Франківськ - Бистриця». Крім цього, органом досудового слідства не було призначено експертизу на предмет ідентичності вилученого з магазину «Іванка» відеозапису. І насамкінець, такий відеозапис є неналежним та недопустимим доказом, який не може лягати в основу обвинувального вироку.

Вважає, що неналежними та недопустимими є такі речові докази, як відбиток пальця руки на каністрі, яку було вилучено з автомобіля марки «BA3-21093», а також частини мобільного телефону марки «Нокіа 1202-2», які нібито було знайдено на узбіччі дороги між селами Назавизів та Цуцилів, та клавіатуру цього ж телефону в автомобілі марки «Джип Вранглер», який належить ОСОБА_8 . Ці речові докази, можна стверджувати є «принесеними», «підкинутими» органом досудового слідства, а також такими, які здобуті з порушенням вимог чинного процесуального законодавства України.

Що 19 лютого 2010 року органом досудового слідства було проведено таку слідчу дію, як огляд місця події ( том 1 а. с. 68-72 ), на якій було проведено огляд автомобіля марки «ВАЗ- № 21093». Під час проведення цього огляду було тільки вказано на те, що каністра знаходиться у цьому автомобілі. Жодних слідів пальців рук з каністри під час проведення саме цієї слідчої дії вилучено не було. І тільки після того, коли автомобіль марки «BA3-21093» було відтранспортовано до м. Івано-Франківська та поміщено у одному із гаражів Івано-Франківського УБОЗ, то наступного дня, 20 лютого 2010 pоку, вже ніби-то вилучалися якісь відбитки пальців рук із згаданої вище каністри.

При цьому просить звернути увагу на те, що допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_26 ( він також був допитаний в якості свідка на досудовому слідстві том 3 а. с. 9-10 ) вказав, що 20 лютого 2010 року був понятим під час огляду автомобіля марки «BA3-21093» в гаражі Івано-Франківського УБОЗ. Однак, цей свідок в судовому засіданні суду першої інстанції вказав, що не бачив, щоб із каністри вилучався відбиток пальців рук. Він не ставив своїх підписів ані на бірках, що стояли на упакованій каністрі, ані на конверті, куди ніби-то мали ставитися вилучені з каністри сліди пальців рук. Машина «BA3-21093» в гаражі НОМЕР_6 знаходилася задом до дверей, на перший погляд машина була опечатана, однак, цілісність бірок на ній ніким не перевірялося і яким чином туди заїхала дана опечатана машина йому невідомо.

Після таких суперечливих показів в судовому засіданні свідка ОСОБА_26 , не було виконано привід іншого свідка - ОСОБА_27 ( він також був допитаний в якості свідка на досудовому слідстві том 3 а. с. 7- 8 ), який також, як і ОСОБА_26 , був понятим під час огляду 20 лютого 2010 року автомобіля марки «ВАЗ-21093».

Щодо такого речового доказу, як клавіатура телефону «Нокіа 1202-2», яка ніби-то була вилучена з автомобіля марки «Джип Вранглер», який належить ОСОБА_8 , то і цей доказ було здобуто незаконним шляхом, тобто з порушенням вимог чинного процесуального законодавства України, посилаючись при цьому на показання свідка ОСОБА_28 ( на досудовому слідстві допитувався також в якості свідка том 3 а. с. 19-20 ) та ОСОБА_29 ( на досудовому слідстві допитувався також в якості свідка том З а. с. 17-18 ), які були понятими під час проведення 25 лютого 2010 року в гаражі Івано-Франківського УБОЗ огляду автомобіля марки «Джип Вранглер», даючи покази в судовому засіданні, не змогли одразу пригадати, що з автомобіля було вилучено клавіатуру від мобільного телефону. При цьому, вони чітко розказували про те, які речі було виявлено під час огляду - чорні окуляри, атлас доріг, пачка від сигарет, дві пачки сірників, CD-диски. А за клавіатуру вони нічого не говорили, і тільки після навідних запитань прокурора, який брав участь у розгляді даної справи, вони вказали, що ніби-то якусь клавіатуру було вилучено з автомобіля, однак, вони не бачили звідки саме ( з якої частини автомобіля ) цю клавіатуру було вилучено і як вона виглядала. Вказані поняті також вказали в судовому засіданні, що вони не перевіряли цілісність бірок, якими було опечатано автомобіль «Джип Вранглер», не перевіряли підписи, які містилися в протоколі огляду автомобіля до його опечатування і не звіряли ці підписи із підписами на бірках, якими було опечатано автомобіль. Автомобіль «Джип Вранглер» в гаражі НОМЕР_6 знаходився задом до дверей і яким чином він туди заїхав будучи опечатаним, цим понятим відомо не було.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_30 та ОСОБА_31 підтвердили покази підсуднього ОСОБА_8 в частині того, що 19 лютого 2010 року останній в період часу приблизно з 11 год. 30 хв. по 12 год. перебував в офісі ПП «Кальян» ( ОСОБА_31 - директор підприємства, ОСОБА_30 - заступник директора ), де проводив розрахунки за виконані роботи по ремонту квартири по вул. Української Дивізії в м. Івано- Франківську. Після півгодинного перебування в офісі, ОСОБА_30 разом із ОСОБА_8 поїхали на вказану квартиру, де проводився ремонт, де пробули ще приблизно до 12 год. 30 хв. - 12 год. 45 хв. Войцеховський виясняв обставини щодо проведення ремонту.

Тобто, вказані свідки підтвердили алібі ОСОБА_8 про те, що в момент вбивства потерпілого ОСОБА_14 ( згідно матеріалів справи вбивство відбулося приблизно о 12 год. 30 хв. 19 лютого 2010 року ), він перебував у місті Івано-Франківську, що повністю виключає його можливу причетність до цього злочину.

ОСОБА_8 заперечує свою причетність до інкримінованих йому злочинів. У нього є алібі, яке ніким і ніякими доказами не спростовано.

Заслухавши доповідь судді, прокурора та потерпілу і її представника, які свої апеляційні вимоги підтримали, а апеляцію захисника просять відхилити, захисника та засудженого, які підтримали апеляцію захисника, а у задоволенні апеляційних вимог прокурора та потерпілої просять відмовити, провівши судове слідство в частині дослідження доказів щодо правильності кваліфікації дій засудженого та його винуватості ів частині обставин, що можуть мати значення при призначенні йому покарання, в ході якого було допитано ряд свідків, оголошено за згодою учасників процесу показання ряду інших свідків, що не прибули в суд з тих чи інших причин, оголошено та досліджено ряд письмових доказів, колегія суддів виходить з наступного.

Ст. 323 КПК України 1960 року передбачає, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 324 КПК України 1960 року суд, постановляючи вирок, повинен вирішити в тому числі такі питання : чи мало місце діяння у вчиненні якого обвинувачується підсудний, чи має це діяння склад злочину і якою статтею кримінального закону він передбачений, чи винен підсудний у вчиненні цього злочину.

Відповідно до змісту ст. 334 КПК України 1960 року мотивувальна частина вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину. В цій частині наводяться докази на яких ґрунтується висновок суду щодо кожного підсудного, з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази, мотиви зміни обвинувачення, у разі визнання частини обвинувачення необґрунтованим підстави для цього.

За змістом ст. 323 КПК України 1960 року, вирок є обгрунтованим, якщо він постановлений на доказах повно зібраних, всебічно досліджених і правильно оцінених судом. Для цього у вироку повинні бути проаналізовані і оцінені всі розглянуті в судовому засіданні докази, які як підтверджують обвинувачення, так і спростовують його.

Згідно з вимогами ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 121 Конституції України обов`язок по підтриманню обвинувачення в суді, та, відповідно, доведення вини особи згідно пред`явленого обвинувачення, покладається на прокурора.

При проведенні тих чи інших слідчий дій, в тому числі і по даній справі, орган досудового розслідування та прокурор повинні дотримуватись вимог наступних статтей КПК України 1960 року, а суд першої інстанції в ході розгляду справи повинен перевірити чи дотримані зазначені нижче вимоги закону.

Зокрема, ст. 79 КПК України 1960 року, котра передбачає, що речові докази повинні бути уважно оглянуті, по можливості сфотографовані, докладно описані в протоколі огляду і приєднані до справи постановою особи, яка провадить дізнання, слідчого чи прокурора і зберігаються при справі або передаються для зберігання відповідній установі.

Ст. 82 КПК України 1960 року, яка передбачає, що протоколи слідчих дій, складені і оформлені в порядку передбаченому цим Кодексом, тобто з дотриманням вимог закону,є джерелом доказів, оскільки в них підтверджуються обставини і факти, що мають значення для вирішення справи.

Ст. 85 КПК України 1960 року, згідно якої в протоколі про кожну слідчу дію повинні бути зазначені відповідні дані, в т. ч. всі істотні для справи обставини, виявлені при виконанні даної слідчої дії.

Що відповідно до ст. 177 КПК України 1960 року обшук проводиться у тих випадках, коли є підстави вважати, що в тому числі інші предмети, які мають значення для встановлення істини в справі, знаходяться в певному приміщенні або місці чи в якої-небудь особи. А відповідно до ст. 178 КПК України 1960 року примусова виїмка із житла чи іншого володіння особи, проводиться лише за вмотивованою постановою судді з додержанням ч. 5 ст. 177 Кодексу.

Що згідно з вимогами ст. 186 КПК України 1960 року при вилученні предметів у протоколі повинні бути зазначені їх назва, кількість і інше та індивідуальні ознаки, а у необхідних випадках вилучені предмети повинні бути на місці обшуку чи виїмки упаковані і опечатані.

Згідно зі змістом ст. 190 КПК України 1960 року з метою виявлення слідів злочину та інших речових доказів, з`ясування обстановки злочину, а також інших обставин, які мають значення для справи, слідчий проводить огляд місцевості, приміщення, предметів та документів. Огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений і до порушення справи. В цих випадках, при наявності для того підстав, кримінальна справа порушується негайно після огляду місця події. Про результати огляду слідчий складає протокол. Огляд житла чи іншого володіння особи проводиться лише за вмотивованою постановою судді, яка виноситься з додержанням порядку, встановленого ч. 5 ст. 117 цього Кодексу. А у невідкладних випадках, в тому числі пов`язаних з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, може бути проведено без постанови судді. У такому випадку слідчий в протоколі огляду обов`язково зазначає причини, що обумовили проведення огляду без постанови судді, та протягом доби з моменту проведення цієї дії повідомляє про здійснений огляд житла чи іншого володіння особи та його наслідки прокурора, який здійснює нагляд за досудовим слідством.

Ст. 191 КПК України 1960 року яка передбачає, що при огляді слідчий проводить вимірювання, складає план і креслення оглянутого місця та окремих предметів, а також по можливості фотографує їх. Огляд предметів і документів, вилучених під час огляду місця події, при виїмці або обшуку, а також пред`явлення їх підозрюваному, обвинуваченому, потерпілому та іншим особам слідчий проводить на місці події, обшуку або виїмки, а у випадках коли це неможливо, за місцем провадження у справі.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 16 жовтня 2014 року, скасовуючи ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2014 року по цій же справі та направляючи справу на новий апеляційний розгляд вказав, в тому числі, що згідно з ч. 2 ст. 377 КПК України 1960 року в ухвалі апеляційного суду слід проаналізувати всі доводи, зазначені в апеляції, та зіставивши їх з наявними у справі доказами дати на кожен із них вичерпну відповідь.

Виконуючи відповідно до вимог ст. 399 КПК України 1960 року зазначену вказівку суду касаційної інстанції та аналізуючи доводи апеляційних скарг сторін колегія суддів виходить з такого.

Органом досудового розслідування ставились у вину ОСОБА_8 за п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України саме ті діяння за які його визнано винуватим і судом першої інстанції, що зазначено вище.

Суд, як це вбачається з оскарженого вироку, дійшов висновку, що вина засудженого за п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України підтверджується показаннями потерпілої та ряду свідків, письмовими доказами зібраними органом досудового розслідування, про що зазначив у вироку, навівши показання свідків, суть письмових доказів.

Оцінюючи позицію захисника в апеляції про те, що показання свідка ОСОБА_20 є явно суперечливими, протирічать показанням інших свідків, іншим обставинам, а тому не можуть вважатись доказом вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину передбаченого ст. 115 КК України, колегія суддів вважає за необхідне дати оцінку зазначеним в апеляції захисника з цього приводу обставинам.

Зокрема, свідок ОСОБА_20 ( перебуває під захистом ), будучи допитана у ході досудового розслідування в якості свідка 20 лютого 2010 року дала по суті справи такі показання :

Що 19 лютого 2010 року, близько 12-00 - 12 год. 30 хв., вона разом з ОСОБА_21 ( свідок, що теж перебуває під захистом ) у м. Надвірній їхали по вул. В. Великого. Коли під`їхали до перехрестя вулиць В. Великого та Котляревського побачили автомобіль на якому їхав ОСОБА_14 , котрий їхав до перехрестя від магазину «Велес 555» та почав вмикати світло фар. ОСОБА_21 , побачивши, що ОСОБА_14 просить його зупинитися, зупинився на відстані 2-3 м перед перехрестком неподалік приміщення шкоди № 3 біля тротуарної доріжки на відстані 2 м. Коли вони зупинялися, то позаду них знаходилось кілька автомобілів, що теж були припарковані. В цей час ОСОБА_14 повернув з вул. Котляревського на вул. В. Великого і проїхав позаду їх автомобіля та свій автомобіль зупинив праворуч їх автомобіля на відстані 1-2 м, частково на пішохідній доріжці. Після ОСОБА_21 вийшов зі свого автомобіля та підійшовши до автомобіля ОСОБА_14 говорив з ним протягом 2-3 хвилин. Коли ОСОБА_21 повернувся і вони стали рухатись, то позаду них з вул. В. Великого під`їхав автомобіль марки ВАЗ 21093, світло сірого кольору, який під`їхав до їх автомобіля з правої сторони і зупинився на відстані близько 0,5 м і ледь не зіткнувся з їх автомобілем. ОСОБА_21 їх автомобілем призупинився і вона опустила скло у передній правій дверці та виглянула у вікно. Автомобіль марки ВАЗ зупинився за їхнім автомобілем та автомобілем ОСОБА_14 . Коли виглядала з вікна, то побачила через переднє лобове скло автомобіля ВАЗ, що за кермом в ньому знаходився водій у якого на голові була одягнена зимова літня шапка світлого кольору, віком він був 40-45 років. Добре запам`ятала його форму обличчя, яке було овальної форми. У вказаному автомобілі були тоновані бокові вікна, на задньому пасажирському сидінні побачила силует ще однієї людини. Коли виглядала з автомобіля, то крикнула водієві ВАЗ «Куди ти спішиш, ти що не можеш почекати ?» і знову зачинила вікно. Вікна у ВАЗ були всі зачинені. Далі коли знову почали рухатись, то бачила, що в автомобілі ОСОБА_14 вікна теж були зачинені. Пострілів після не чула ( том 2, а. с. 38-40 )

До протоколу її допиту долучено план-схему на якій відображено де знаходився автомобіль в якому їхала свідок, автомобіль ОСОБА_14 , автомобіль ВАЗ ( том 2, а. с. 40 ).

Будучи додатково допитана 09 березня 2010 року ОСОБА_20 пояснила, що через відкрите вікно пасажира побачила особу яку впізнала під час пред`явлення для впізнання як ОСОБА_8 . Їх автомобіль тоді поїхав, а автомобіль ВАЗ залишився стояти позаду автомобіля ОСОБА_14 ( том 2 а. с. 43-44 ).

В суді першої інстанції даючи показання в якості свідка, як це підтверджує протокол судового засідання в суді першої інстанції, ОСОБА_20 дала такі показання ( том 11, а. с. 70-71 ) :

19 лютого 2010 року приблизно о 12 год. разом з ОСОБА_21 на його автомобілі проїжджали в м. Надвірній. Під час руху перебуваючи біля школи ОСОБА_21 побачив у автомобілі чорного ОСОБА_32 , який просив зупинитися. На відстані 2-3 метрів перед перехрестям ОСОБА_21 зупинився та вийшов з автомобіля до ОСОБА_14 . Тоді побачила, що позаду них під`їхав інший автомобіль - ВАЗ 21093, сірого кольору. Коли опустила скло та виглянула голову у вікно, то в салоні вказаного автомобіль сірого кольору вона побачила підсудного ОСОБА_8 та ще одну невідому особу. У подальшому разом з ОСОБА_21 на його автомобілі від`їхали від автомобіля ОСОБА_14 і поїхали до ринку. А відповідаючи на запитання учаників процесу відповіла, що підсудного побачила на передньому сидінні. Їй показували багато фотографій, серед яких одразу впізнала підсудного, не пам`ятає кількість фотографій, при огляді фотографій були працівники міліції, протокол допиту перечитувала, усе записано вірно, вона не бачила хто сидів за кермом, підсудний за кермом не сидів, водія автомобіля ВАЗ вона не роздивилась,був у сірій шапці, у салоні автомобіля ВАЗ 21093 вона точно бачила водія і підсудного, коли вони з ОСОБА_21 під`їхали до третьої школи, то бачили, що біля обочини стоїть автомобіль ОСОБА_14 , вони зупинилися поруч з ОСОБА_14 в 2-3-х метрах від нього, стали паралельно до машини ОСОБА_14 , позаду автомобіля, де був ОСОБА_14 , під`їхав інший автомобіль ВАЗ21093, сірого кольору, де вона і побачила підсудного, він машиною між ними став, вона не розуміюється на якому автомобілі їхала, висунула голову з вікна, побачила пасажира і крикнула, на фото були особи в шапках і без них, у зв`язку із спливом часу точно не може вказати чи у автомобілі ВАЗ21093 крім підсудного і шофера хтось сидів, не пам`ятає, однак їйздається, що хтось ще був, переднє скло автомобіля не було затемнене, він сидів по середині автомобіля, щоб вона його не бачила, подивився на неї і від`їхав.

У вироку суду дослівно зазначено, що свідок ОСОБА_20 суду показала, що 19 лютого 2010 року приблизно о 12 год. разом з ОСОБА_21 на його автомобілі проїжджали в м. Надвірній. Під час руху перебуваючи біля школи ОСОБА_21 побачив у автомобілі чорного кольору - ОСОБА_14 , який просив зупинитися. На відстані 2-3 метрів перед перехрестям ОСОБА_21 зупинився та вийшов з автомобіля до ОСОБА_14 . Тоді бачила, що позаду них під`їхав інший автомобіль - ВАЗ 21093, сірого кольору. Коли опустила скло та виглянула у вікно, то в салоні вказаного автомобіля сірого кольору побачила засудженого ОСОБА_8 та ще одну невідому особу. У подальшому разом з ОСОБА_21 на його автомобілі від`їхали від автомобіля ОСОБА_14 і поїхали до ринку, де вийшла з автомобіля.

Будучи допитаний в ході досудового слідства в якості свідка ОСОБА_21 дав такі показання.

Коли у вказаному свідком ОСОБА_20 місці та часі з 12 до 12 год. 30 хв. побачив автомобіль ОСОБА_14 , то зупинився на правій стороні обочини вул. В. Великого. ОСОБА_14 об`їхавши його автомобіль заїхав на тротуарну доріжку праворуч від його автомобіля. Коли спілкувався з Олійником, то на перехресті зупинився автомобіль іноземного виробництва темно-сірого кольору, водій якого відчинив вікно та запитав дорогу на Івано-Франківськ. Коли сідав у свій автомобіль, то жодних осіб не бачив. Будь яких автомобілів, які б зупинялися біля його автомобіля чи автомобіля ОСОБА_14 він не бачив. Побачив тільки, що по вул. Котляревського ( бокова на перехрестку ) рухається з невеликою швидкістю автомобіль марки «УАЗ» зеленого кольору, а тому натиснув на педаль газу свого автомобіля і поїхав у напрямку Надвірнянської ЦРЛ ( том 2 а. с. 36-37 ).

Аналогічні по суті показання ОСОБА_21 дав і в ході судового розгляду ( том 11, а. с. 77-78 ).

Тобто, один тільки аналіз співставлення показань цих двох свідків, дає підстави прийти до висновку, що показання свідка ОСОБА_20 суттєво різняться з показаннями свідка ОСОБА_21 .

ОСОБА_22 , будучи допитаний в ході досудового слідства в якості свідка 19 лютого 2010 року, тобто в день вбивства ОСОБА_14 , дав такі показання.

19 лютого 2010 року коли виходив з дому, то зауважив час 12 год. 15 хв. Рухався провулком біля школи № 3. Повз школу він йшов приблизно о 12 год. 30 хв., рухався в сторону вул. Котляревського, наблизившись до перехрестя зупинився на тротуарі, мав намір перейти через перехрестя, чекав оскільки в той час зі сторони вул. Котляревського рухалися автомобілі, приблизно п`ять і повертали на вул. В. Великого. Звернув увагу, що зліва від нього на відстані приблизно 4-5 м стояв автомобіль «Лексус» в салоні якого був ОСОБА_14 , припарковий справа на узбіччі, правими колесами на тротуарі, в автомобілі було чути що працював двигун, він зрозумів, що той чекає дитину зі школи, в дану школу ходить і його син, тому він це знає. З пішоходів йшла ще одна жінка. Коли проїхали ті приблизно 5 автомобілів, то побачив на відстані не менше 200 м ліворуч автомобіль ВАЗ сірого кольору який рухався поволі, і він врахувавши це вважав, що має можливість перейти через перехрестя, а перейшовши дорогу йшов в сторону вул. Котляревського повз бетонну огорожу будинку на куті. Від кута огорожі пройшов приблизно 15 м і без будь-якої причини повернув голову щоб подивитись назад, і побачив, що автомобіль ВАЗ, який він вказував попередньо, стояв на правій смузі руху паралельно до автомобіля «Лексус» на відстані 1,5-2 м, на одному рівні, паралельно. Задня права пасажирська дверка ВАЗ була відчинена, а впритул біля автомобіля «Лексус» біля дверки водія стояв хлопець з витягнутими вперед на рівні плечей руками, в яких тримав вогнепальну зброю з якої здійснив два постріли. Водія ВАЗ не роздивився, в ньому були затемнені всі бокові вікна та частково переднє вітрове скло. Крикнув жінці, але була поруч щоб записала номер автомобіля ( том 2 а. с. 25-28 ).

Аналогічні показання ОСОБА_22 дав і в ході судового розгляду ( том 11, а. с. 73 зворот 74 ). Підтвердивши також, що автомобілі інші були дальше припарковані, коли переходив дорогу то подивився вліво та вправо і бачив, що зі сторони вул. В. Великого їхав сірий автомобіль ВАЗ 21093, коли переходив дорогу, то перед автомобілем ВАЗ 21093 ніякий автомобіль не проїжджав.

Показання свідка ОСОБА_22 у вказаній вище частині стосовно запису номера телефону жінкою підтвердила допитана в якості свідка ОСОБА_33 ( звичайний, не засекречений свідок ), тобто та жінка на яку вказав ОСОБА_22 ( том 2 а. с. 30-31 ).

Ще один очевидець події свідок ОСОБА_34 ( перебуває під захистом ) теж підтвердив в ході досудового слідства, що у вказаний час у зазначеному місці бачив молодого мужчину та жінку, які підійшли до автомобіля ОСОБА_14 після пострілів ( том 2 а. с. 32-35 ). Аналогічне він підтвердив і в суді ( том 11 а. с. 72-73 ).

Що дає підстави вважати, що ОСОБА_22 дійсно був очевидцем вказаної події і його показання слід брати за основу і як щодо фактичних обставин так і при оцінкі показань свідка ОСОБА_20 .

Тобто, аналіз та співставлення показань цих свідків, дає підстави прийти до висновку, що показання свідка ОСОБА_20 суттєво різняться від показань цих свідків, в тому числі і свідка ОСОБА_21 .

Як правильно зазначив захисник орган досудового розслідування повинен був, але не провів відтворення обстановки та обставин події згідно показань свідка ОСОБА_20 , але і при його відсутності можна дати відповідну оцінку показанням цього свідка виходячи з викладеного, коли вона то вказує, що виглянувши з правого переднього вікна автомобіля добре бачила саме засудженого за кермом, коли ВАЗ, з її слів зупинився за 0,5 м ззаді від автомобіля в якому вона знаходилась, то і без відтворення обстановки та обставин можна зробити висновок, що з такої позиції при такому розташуванні автомобілів вона аж ніяк не могла бачити водія заднього автомобіля, оскільки видимість до водія заслонялася автомобілем в якому знаходилась сама свідок. Свідок пояснювала що достовірно впізнала ОСОБА_8 як водія, а в суді вже вказувала зовсім інше, що зазначено вище.

Суд же першої інстанції взяв за основу вказані вище пояснення свідка ОСОБА_20 невідомо з якої стадії : досудового слідства чи в суді, не давши при цьому жодної оцінки всім тим протиріччям, що зазначені вище, не спростувавши аналогічну на той час позицію захисту яка має місце і в ході апеляційного розгляду.

Колегія суддів приходить до висновку, що такі показання свідка ОСОБА_20 у їх сукупності та у співставленні з показаннями інших свідків вносять суттєвий сумнів у достовірність її показань як свідка. Які з них мали б бути правильними незрозуміло. Але зазначене вище дає підстави прийти до висновку, що жодні з її показань не можуть вважатись достовірними та відповідно не можуть бути взяті за основу як доказ вини ОСОБА_8 в тій частині, що саме він був за кермом ВАЗ, як це зазначив суд першої інстанції, всупереч показанням свідка ОСОБА_20 в суді, чи в салоні вказаного автомобіля, як це свідок пояснила в суді першої інстанції, і як такі, що викликають сумніви підлягають виключенню з числа доказів у підтвердження вини засудженого ОСОБА_8 . Відповідно, оскільки інших доказів з цього приводу судом не досліджено, то і немає підстав вважати, що саме ОСОБА_8 чи за кермом ВАЗ чи як пасажир вказаного ВАЗ перебував на місці вбивства ОСОБА_14 19 лютого 2010 року приблизно о 12 год. 30 хв. у вказаному автомобілі ВАЗ.

При таких обставинах підлягають виключенню з числа доказів також і протокол пред`явлення для впізнання по фотознімку від 20 лютого 2010 року ( том 2 а. с. 41 ), коли свідок ОСОБА_20 вказала на ОСОБА_8 , як на особу, яку бачила 19 лютого 2010 року в салоні сірого автомобіля ВАЗ 21093 у час і на місці вчинення вбивства ОСОБА_14 та протокол пред`явлення для впізнання ( том 2 а. с. 191-194 ), за участю ОСОБА_20 , коли вона теж впізнала ОСОБА_8 , як особу, яку бачила 19 лютого 2010 року в салоні сірого автомобіля ВАЗ 21093 у час і на місці вчинення вбивства ОСОБА_14 .

Стосовно позиції захисника щодо неналежності та недопустимості такого речового доказу, як каністра, яку було вилучено з автомобіля марки ВАЗ та висновку експерта про належність відбитку пальця руки на цій каністрі саме ОСОБА_8 .

З протоколу огляду вказаного автомобіля ВАЗ в с. Назавизів 19 лютого 2010 року ( том 1 а. с. 54-58 ) вбачається, що при відкритті багажника виявлена пластикова каністра прямокутної форми білого кольору в якій рідина із запахом схожим на бензин, але її об`єму не зазначено. Каністра вилучена під час огляду не була. Там же вказано, що у зв`язку з настанням темної пори доби автомобіль підлягає транспортуванню у гаражне приміщення УМВС України в Івано-Франківській області для проведення більш детального огляду. Огляд проводився з 17-30 по 19-50. Опечатування автомобіля в с. Назавизів проведено не було. Поняті ОСОБА_35 , ОСОБА_36 .

На а. с. 59 том 1 є лист НДЕКЦ від 20 лютого 2010 року про те, що направляються фототаблиці до вказаного протоколу, під фото : слідчий підпис, але явно не підпис слідчого ОСОБА_37 , котрий складав цей протокол. В тому числі є фото каністри, але вже далеко не прямокутної форми, і не білої, форма явно неправильна, і має синю закрутку, в той же час інша річ - банка зеленого кольору яка вказана в протоколі як прямокутної форми дійсно має саме прямокутну форму ( том 1 а. с. 66 ).

19 лютого 2010 року, але вже у м. Івано-Франківську, складено ( том 1 а. с. 67 ) протокол про транспортування вказаного автомобіля на зберігання в УМВС України в області та опечатування, складено начальником СВ Надвірнянського РВ ОСОБА_38 , де в присутності вже інших понятих ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , жителі м. Івано-Франківська, в приміщенні службового гаражу УБОЗ УМВС України в області, опечатано бірками із роз`яснювальними написами, а також відтиском круглої печатки із написом «Для довідок Надвірнянського РВ УМВС в області» капот, багажник, дверки водія та пасажирів а/м ВАЗ, але по цьому протоколу вказано тільки марку автомобіля, а не вказано його номерний знак.

20 лютого 2010 року проведено додатковий огляд цього автомобіля уже в гаражі УБОЗ ( том 1 а.с. 68-72 ) з фототаблицями які підтверджують, що автомобіль знаходиться передом до вікна, що теж свідчить, що його раніше не було опечатано, а тільки уже в гаражі УБОЗ, бо інакше його не можна було б поставити таким чином ( том 1 а. с. 74-89 ), і зазначається, що в багажнику виявлено каністру, але вже не вказується її форма, зазначається, що вилучена пластмасова каністра була поміщена в паперову коробку, опечатана біркою з підписами понятих та слідчого, клапани заклеєні печаткою МВС, всі інші вилучені речі були поміщені в поліетиленові пакети, які були прошнуровані ниткою та опечатані бірками з підписами понятих, слідчого та скріплені печаткою МВС.

На а. с. 44-48 у томі 6 є висновок експерта № 48-Д від 20 лютого 2010 року : слід пальця руки максимальними розмірами 15х17 мм на відрізку липучої стрічки типу «скотч» максимальними розмірами 55х24 мм, виявлений на поверхні каністри з полімерного матеріалу, вилученої 20 лютого 2010 року під час додаткового огляду вказаного ВАЗ, залишений великим пальцем лівої руки гр. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається з висновку на дослідження експерту надано : каністра упакована в паперову коробку на якій є з одного боку : підписи спеціаліста НДЕКЦ Бондара ( хоч у протоколі огляду місця події про те що і він підписував бірки не вказується ), слідчого та двох понятих, з другого : слідчий ОСОБА_41 , дод огляд а-ля ВАЗ 2109, клапани коробки склеєні аркушем паперу на поверхні якого є друкований та рукописний текст, виконаний барвником чорного кольору : слідчий ( дізнавач ) підпис, поняті 1 підпис, 2 підпис, упаковка не порушена. В той же час про те, що коробка була опечата тією чи іншою печаткою ( як це є у протоколі огляду, коли мало місце вилучення каністри ) не вказано нічого. З чого слідує, що коробка опечатаною печаткою МВС не була.

Візуальним оглядом та співставленням підписів понятих у протоколі огляду вказаного автомобіля від 20 лютого 2010 року ( том 1 а. с. 68-72 ) та підписами ( мало б бути тих же понятих ) на бірці, фотографія якої мається у вказаному експертному висновку, достовірно, і без висновку на те спеціаліста, видно, що ці підписи є різними, тобто виконані не тими ж понятими, що дає підстави вважати підставною позицію захисника стосовно його посилань на допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_26 . Підпис слідчого теж є сумнівним щодо підпису слідчого який складав протокол огляду 20 лютого 2010 року.

Будучи допитаний судом в якості свідка ОСОБА_26 , понятий при огляді автомобіля ВАЗ 20 лютого 2010 року, підтвердив що не пам`ятає чи підписував бірку ( том 11 а. с. 72 ).

Суд з цього приводу у вироку вказав, що відповідно до висновку експертизи № 48-Д від 20 лютого 2010 року ( том 6 а. с. 44-48 ), слід пальця руки виявлений на поверхні каністри, яка була вилучена 20 лютого 2010 року з автомобіля ВАЗ 21093, д. н. з. НОМЕР_1 залишений великим пальцем лівої руки ОСОБА_8 , але оцінки зазначеним вище фактам не дав.

Аналіз зазначених обставин дає підстави прийти до висновку про те, що 19 лютого 2010 року, всупереч вимогам ст. 186 КПК України 1960 року, при огляді автомобіля ВАЗ каністра вилучена не була, відбитки з неї вилучені не були, хоч участь в огляді ( том 1 а. с. 68-72 ) брали два спеціалісти експерти НДЕКЦ Боднар ( підписав бірку але вже 20 лютого 2010 року ) та Іванюк ( проводив зазначену експертизу ), у протоколі огляду вказаного автомобіля від 19 лютого 2010 року зазначено, що каністра прямокутної форми, білого кольору, фактично, як це вбачається з долучених після фотографій, вона прозора з синьою закруткою, неправильної форми. Експертам надано паперовий пакет не опечатаний відповідною печаткою, з підписами не подібними на підписи понятих які брали участь у огляді автомобіля 20 лютого 2010 року, коли вилучалась каністра. Що у своїй сукупності дає підстави сумніватись в тому, що на експертизу було надано саме ту каністру яка фактично була на час огляду автомобіля 19 лютого 2010 року і, відповідно, що висновок експерта є достовірним. І як будь-який сумнів такі обставини дають підстави прийти до висновку про те, що зазначені речові докази, документи та висновки не можуть бути доказами у підтвердження зазначених обставин та, відповідно, доказами у підтвердження вини ОСОБА_8 . А тому колегія суддів приходить до висновку, що зазначені докази слід виключити з числа тих якими за вироком суду першої інстанції підтверджено вину засудженого.

При цьому колегія суддів звертає увагу і на те, що 20 лютого 2010 року проведено повторний огляд вказаного ВАЗ, в цей же день слідчий виносить постанову про призначення відповідної експертизи на підставі протоколу огляду щодо вказаної каністри ( том 6 а. с. 40 ), в той же день копія постанови і відповідні матеріали направляються у НДЕКЦ ( а. с. 41 том 6 ) і в той же день проводиться експертиза, отримується висновок, який теж у той же день надсилається слідчому ( том 6 а. с. 49 ). При цьому експерт не мав для порівняння відбитків пальців рук ОСОБА_8 , а користувався, як це зазначено у висновку експерта, базою відбитків по АДІС «Сонда 7,3», де є по крайній мірі сотні тисяч відбитків пальців, отримавши звідтіля для порівняння дактилокарту саме на ОСОБА_8 .

В цей же день свідок ОСОБА_20 , давши показання, впізнала по фотографії саме ОСОБА_8 як такого, що був за кермом автомобіля ВАЗ.

Щодо достовірності роздруківки телефонних з`єднань вхідних та вихідних дзвінків оператору ЗАТ «Український мобільний зв`язок» від 12 березня 2010 року за 16 жовтня 2010 року, а фактично за 16 жовтня 2009 року, має місце механічна описка ( том 4 а. с. 200 ).

Суд вважав по вироку, що зазначеною роздруківкою встановлено, що ОСОБА_8 належить мобільний телефон з номером абонента НОМЕР_7 , який перебував 16 жовтня 2010 року у м. Львові під час купівлі автомобіля ВАЗ 21093, сірого кольору, д. н. з. НОМЕР_1 з 08 год. 50 хв. по 10 год. 17 хв., а в м. Івано-Франківську зафіксовано дзвінок о 17 год., що підтверджує те, що ОСОБА_8 разом з невстановленими особами придбав автомобіль ВАЗ 21093, д. н. з. НОМЕР_1 , який використовувався 19 лютого 2010 року під час вбивства ОСОБА_14 в м. Надвірна.

З цього приводу у матеріалах справи є такі письмові докази.

Ухвала судді Надвірнянського районного суду від 12 березня 2010 року, справа № 4-67, про дачу дозволу на проведення виїмки інформації роздруківки телефонних з`єднань абонента ЗАТ Український мобільний зв`язок № НОМЕР_8 , який належить ОСОБА_8 ( том 4 а.с. 198 ).

На а. с. 199 том 4 є довідка за підписом слідчого в якій він робить висновок, що 16 жовтня 2010 року ( слід вказувати 2009 року, помилка механічна ) згідно аналізу моніторингу та виїмки інформації роздруківки телефонних з`єднань вхідних та вихідних дзвінків, у вказаний день під час купівлі вказаного ВАЗ у м. Львові з 8-50 по 10-17 ОСОБА_8 знаходився у Львові, а у Івано-Франківську його дзвінок аж о 17 год. Висновок слідчого слід вважати, що ОСОБА_8 разом з невстановленими слідством особами придбав зазначений автомобіль ВАЗ, який використовувався 19 лютого 2010 року під час убивства ОСОБА_14 .

А на а. с. 200 том 4 є документ без назви, у вигляді таблиці, з датами і номерами телефонів, звідки цей документ без будь-яких реквізитів долучився до справи невідомо, супровідного листа з ухвалою судді до оператора мобільного зв`язку немає, супровідного листа від оператора теж немає.

В той же час по інших аналогічного змісту ухвалах суддів є листи-відповіді оператора мобільного зв`язку з відповідними додатками ( наприклад, там же а. с. 205, 212-215, 232 ).

При таких обставинах колегія суддів вважає, що таку таблицю з певними даними не можна вважати належним доказом, а тому теж виключає її з числа доказів у справі.

Про доведеність вини засудженого висновком експертизи щодо волосин.

Суд у вироку посилається на те, що вина засудженого доведена також і висновком експертизи № 0262 від 23 березня 2010 року ( том 5 а. с. 80-81 ), згідно якого дві волосини з білої шапки, вилученої в ході огляду автомобіля ВАЗ 21093, за усіма вивченими морфологічними ознаками, схожі з зразками волосся ОСОБА_8 .

В той же час таке посилання суду є неправильним, оскільки як вбачається з тексту зазначеного експертного висновку волосина ( об`єкт № 3 ) з білої шапки, вилученої при огляді автомобіля ВАЗ 2103 за усіма вивченими морфологічними ознаками, схожа зі зразками волосся ( об`єкти №№ 1-10 ) ОСОБА_42 ( але засуджений ОСОБА_8 , а не ОСОБА_43 ), але про можливу належність волоссю ОСОБА_42 висловитись не представляється можливим, у зв`язку з недостатньою кількістю досліджуваного матеріалу ( одна волосина довжиною 6 мм ), волосина ( об`єкт № 4 ) з білої шапки, вилученої при огляді а/м ВАЗ за усіма морфологічними ознаками, схоже зі зразками волосся ( об`єкти №№ 11-20 ) знову ж таки ОСОБА_42 , але про можливу належність волоссю ОСОБА_42 висловитись не представляється можливим, у зв`язку з недостатньою кількістю досліджуваного матеріал ( одна волосина довжиною 11 мм ). Тобто, висновок є ймовірним, а не категоричним.

А тому цей висновок теж слід виключити з числа доказів, що підтверджують вину ОСОБА_8

Визначаючись у підставності апеляційних вимог захисника в частині скасування вироку та закриття справи щодо засудження ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 263 КК України колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з постановою про притягнення в якості обвинуваченого від 04 червня 2010 року ( том 9, а. с. 46-49 ) та обвинувальним висновком ( том 9, а. с. 88-108 ) ОСОБА_8 обвинувачувався в тому числі і в тому, що своїми умисними діями, які виразилися у незаконному придбанні, носінні і зберіганні вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК України. І, зокрема, що разом з невстановленими слідством особами для виконання злочинного умислу, спрямованого на позбавлення життя ОСОБА_14 , придбали та зберігали без передбаченого законом дозволу у невстановленої слідством особи пістолет «GRPA 9 кал. 9 мм P.A.K.» № НОМЕР_2 , що є короткоствольною вогнепальною зброєю - 9 мм самозарядним пістолетом виготовленим шляхом зміни саморобним способом ствола гладкоствольного стартового сигнального пістолету калібру 9 мм P.A.K. «GRPA 9» ( Виробництва Угорщини ) і який викинули на полі між с. Назавизів та с. Цуцилів Надвірнянського району після вбивства ОСОБА_14 .

Ст. 132 КПК України 1960 року передбачає, що у постанові про притягнення як обвинуваченого має бути зазначено, в тому числі, час, місце та інші обставини вчинення злочину, наскільки вони відомі слідчому.

У ст. 223 КПК України вказується аналогічна вимога і щодо обвинувального висновку.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві, п. 10, звертається увага судів на необхідність перевірки дотримання вимог ст. ст. 132, 223 КПК України 1960 року щодо змісту постанови про притягнення як обвинуваченого та обвинувального висновку.

Згідно з обвинувальним висновком орган досудового розслідування як докази у підтвердження вини засудженого у вчиненні цього злочину зазначив протокол огляду земельної ділянки між селами Назавизів та Цуцилів від 20 лютого 2010 року в ході якого було виявлено вказаний пістолет з магазином спорядженим 7 набоями ( том 1 а. с. 118-120 ), висновком судово-балістичної експертизи № 139-Б від 23 лютого 2010 року, що пістолет є коротко ствольною вогнепальною зброєю виготовлений шляхом зміни ствола гладко ствольного стартового сигнального пістолета, що гільзи, виявлені в ході огляду місця події від 19 лютого 2010 року та куля вилучена під час хірургічного втручання були відстріляні з цього пістолета ( том 6 а. с. 191-201 ). Про інші докази не зазначалось.

В ході судового розгляду інших доказів досліджено теж не було.

Суд у вироку не розмежовував підтвердження вини засудженого окремо по кожному з зазначених злочинів, у підтвердження вини ОСОБА_8 саме у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України не послався на жоден конкретний доказ, а тільки поряд з іншими доказами у підтвердження вини засудженого по обох вказаних злочинах послався теж і на докази про які було вказано в обвинувальному висновку, нічого іншого досліджено та поставлено в основу вироку не було.

В той же час, відповідно до змісту ч. 1 ст. 263 КК України кримінально караним діянням є носіння, зберігання, придбання, виготовлення, ремонт, передача чи збут вогнепальної зброї, бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу. Частина з вказаного поставлена у вину засудженому.

Орган досудового розслідування повинен був обґрунтовувати свою позицію, а суд першої інстанції дослідити її та визначитись чи є в діях ОСОБА_8 ознаки цього злочину, не загальними фразами, а конкретними фактичними обставинами, наскільки вони були відомі слідчому, та доказами які давали б підстави прийти до висновку, що саме ОСОБА_8 , особисто чи разом з іншими, незаконно придбав, носив і зберігав вогнепальну зброю без передбаченого законом дозволу. Сам по собі той факт, що вбивство ОСОБА_14 було вчинено з відповідної зброї яку мав безпосередній виконавець злочину, не може бути доказом, що ОСОБА_8 , якщо він причетний до цього вбивства, придбавав та зберігав і носив цю зброю разом з іншими. Ніким з апелянтів не оспорюється, що стріляв в ОСОБА_14 інша невстановлена слідством особа, але не засуджений по справі ОСОБА_8 .

Фактично, як це правильно зазначає захисник, і як це підтверджує як текст вироку так і матеріали кримінальної справи, орган досудового розслідування пред`явив обвинувачення, а суд визнав засудженого винним за ч. 1 ст. 263 КК України ґрунтуючись на припущеннях та догадках, а не реальних доказах і обставинах, що підтверджують вказане вище.

А тому, з врахуванням викладеного, а також прийшовши до висновку, що засуджений вчинив дії зазначені вище, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду в частині засудження ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 263 КК України слід скасувати, а провадженні по справі в цій частині закрити відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року за відсутністю в його діянні складу цього злочину.

Щодо позиції захисника про наявність у ОСОБА_8 корисливих мотивів, то колегія суддів вважає, що його позиція з цього приводу є вмотивованою і ґрунтується на обставинах справи, що зазначені захисником в апеляції.

Крім цього, даючи оцінку обґрунтованості обвинувачення та визнання винним і засудження ОСОБА_8 за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, тобто як за умисне вбивство з корисливих мотивів колегія суддів враховує наступне.

Верховний Суд України у постанові Пленуму від 07 лютого 2003 року № 2, пункт 10, роз`яснив, що за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України як учинене з корисливих мотивів умисне вбивство кваліфікується в разі, коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб ( заволодіти грошима, коштовностями, цінними паперами, майном тощо ), одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обовязків або досягти іншої матеріальної вигоди.

Ті чи інші із зазначених обставин орган досудового розслідування повинен був поставити ОСОБА_8 у вину та довести зібраними в ході досудового слідства і наданими суду та дослідженими в ході судового розгляду доказами.

Проте такого зроблено не було. Посилання в постанові про притягнення як обвинуваченого, в обвинувальному висновку, а так і у вироку суду на рішення органів влади, укладені договори та судові спори, по-перше не зазначалось обвинуваченням як докази з цього приводу і по-друге, не ставилось у вину судом першої інстанції як докази, але було досліджено в ході апеляційного розгляду, проте не може бути достовірним доказом того, що засуджений вчинив умисне вбивство з корисливих мотивів.

По вироку суду є тільки посилання на показання свідка ОСОБА_44 , котрий підтвердив факт написання касаційної скарги від імені засудженого, що теж не підтверджує факту вчинення умисного вбивства з корисливих мотивів.

А тому, з врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що засудження ОСОБА_8 за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України є необґрунтованим, а така кваліфікуюча ознака вбивства як вчинення його з корисливих мотивів підлягає виключенню з обвинувачення за ч. 2 ст. 115 КК України, як така, що не знайшла свого підтвердження.

Щодо позиції захисника про недостовірність такого речового доказу, як клавіатура телефону «Нокіа 1202-2», яка була вилучена з автомобіля марки «Джип Вранглер», який належить ОСОБА_8 і що цей доказ було здобуто незаконним шляхом.

У підтвердження своєї позиції захисник посилається на показання свідків ОСОБА_28 та ОСОБА_29 , які були понятими під час проведення 25 лютого 2010 року в гаражі Івано-Франківського УБОЗ огляду автомобіля марки «Джип Вранглер».

Проте аналіз показань цих свідків, що були дані в ході як досудового слідства так і в суді, не дають підстав вважати позицію захисника вмотивованою, а тому колегія суддів виходячи з того, що показаннями вказаних свідків було підтверджено факт виявлення та вилучення клавіатури вказаного телефону, цей факт підтверджено також і протоколом огляду ( том 1 а. с. 201 ) з фототаблицею до нього ( том 1 а. с. 203-219 ), який підтверджує, що з салону автомобіля «Джип Вранглер» д. н. з. НОМЕР_5 , яким користувався ОСОБА_8 , було виявлено та вилучено : гумові килимки та клавіатура від мобільного телефону.

Щодо позиції захисника про перевірку і інших версій щодо умисного вбивства ОСОБА_14 , то колегія суддів вважає, що така позиція захисту не є підставою для скасування вироку суду, оскільки суд в ході судового розгляду повинен перевіряти підставність тільки тієї версії, що проходить у справі і тільки у випадку якщо б в ході судового розгляду були досліджені докази які давали б підстави вважати щось інше, то таке питання могло б за клопотанням сторін вирішуватись у передбаченому законом порядку. Проте, як це достовірно вбачається зі справи, таких обставин встановлено не було і, відповідно, клопотань з цього приводу до суду теж не було.

Щодо підставності позиції захисника про сумнівність відеозйомки з камери відеоспостереження, яка була розташована на приміщенні магазину «Іванка» в с. Цуцилів та вела відеозапис на автодорозі «Івано-Франківськ - Бистриця», то суд у вироку зазначив, що відповідно до протоколу виїмки ( том 1 а. с. 154 ) з камери спостереження, що в с. Цуцилів Надвірнянського району, вилучено інформацію на DVD-диск з записом відеоспостереження автодороги «Івано-Франківськ - Бистриця». Згідно проглянутого у судовому засіданні DVD-диску 19 лютого 2010 року зафіксовано рух автомобіля ВАЗ 21093 о 09 год. 57 хв. та автомобіля «Джип Вранглер» о 09 год. 59 хв. в напрямку м. Надвірна та рух автомобіля «Джип Вранглер» о 12 год. 41 хв. у зворотному напрямку - у напрямку м. Івано- Франківська.

В дослідженому в ході апеляційного розгляду з цього приводу висновку експерта № 8-4 від 16 квітня 2010 року зазначається, що встановити державні номерні знаки автомобілів ВАЗ та Джип-Вранглер із-за непридатності наданого диска для таких видів досліджень неможливо та по цій же причині неможливість встановити чи зазначений вище автомобіль ВАЗ та вилучений автомобіль Джип-Вранглер є саме тими автомобілями не означає, що зафіксовані на відеозаписі автомобілі не є саме таких марок, як це вважає захисник. А питання про те чи це саме ті автомобілі чи ні слід вирішувати шляхом аналізу інших достовірних доказів у їх сукупності.

Тому колегія суддів вважає, що позиція захисника в цьому питанні не ґрунтується на фактичних обставинах і не може бути взята до уваги. Він і сам не заперечує, по тексту апеляції, що на відеозапису зафіксовано автомобілі саме таких марок та моделей.

Колегія суддів вважає такою, що не відповідає обставинам справи позицію захисника про те, що органом досудового слідства не було перевірено всіх автомобілів даної марки, які зареєстровані в Україні і могли в той час рухатися на автодорозі «Івано-Франківськ - Бистриця». Так само як і не вбачає потреби у призначенні експертизи на предмет ідентичності вилученого з магазину «Іванка» відеозапису. І що такий відеозапис не може бути відповідно до чинного законодавства одним із доказів у підтвердження тих чи інших обставин у справі.

Щодо позиції захисника про допит «засекречених» свідків.

Захисник посилається на те, що під час провадження досудового слідства та розгляду справи в суді першої інстанції стало відомо про те, що органом досудового слідства було взято під захист ряд свідків, які носили статус так званих «засекречених». Однак, в даному випадку, слід звернути увагу, що процесуально органом досудового слідства не було належним чином оформлено вжиття заходів безпеки відносно таких свідків, як це передбачено ст. ст. 52-1, 52-2, 52-3 КПК України в редакції 1960 року.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ст. 52-3 КПК України 1960 року передбачає, що нерозголошення відомостей про особу взяту під захист, може забезпечуватися шляхом обмеження відомостей про неї в матеріалах перевірки, а також протоколах слідчих дій та судових засіданнях. Відповідний орган виносить з цього приводу постанову і надалі у процесуальних документах зазначається лише псевдонім. Ця постанова до матеріалів справи не додається, а зберігається окремо в органі, у провадженні якого перебуває кримінальна справа. Відомості про заходи безпеки та осіб, взятих під захист, є інформацією з обмеженим доступом. На ці документи не поширюються правила, передбачені частиною другою статті 48, статтями 217-219 і 255 цього Кодексу. Тобто, знайомитися з такими матеріалами учасники процесу не вправі. Порушення закону у цьому питанні колегія суддів не вбачає.

Щодо позиції захисника стосовно алібі ОСОБА_8 . Зокрема, посилання на показання свідків ОСОБА_30 та ОСОБА_31 та інших, то колегія суддів вважає, що позиція суду першої інстанції про їх спростування є правильною та вмотивованою.

Щодо позиції захисника про те, що при обвинуваченні ОСОБА_8 у вчиненні ним злочину за попередньою змовою групою осіб, ні орган досудового слідства, ані суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. 27 КК України, не вказали, яким чином були розподілені ролі між співучасниками злочину, а також яку саме роль виконував ОСОБА_8 ( організатора, виконавця, підбурювача чи пособника ). Що орган досудового слідства, а в подальшому і суд першої інстанції, обмежилися тільки тим, що вказали про те, що ОСОБА_8 вступив у злочинну змову із невстановленими слідством особами, кримінальна справа відносно яких виділена в окреме провадження, не вказавши при цьому, які саме спільні з ОСОБА_8 корисливі мотиви переслідували ці інші невстановлені слідством особи, скільки їх за версією слідства взагалі було і хто яку роль виконував, то колегія суддів таку позицію вважає правильної і виходить з того, що цей недолік слід буде усунути шляхом дослідження в ході апеляційного розгляду належних доказів, та прийшовши до переконання які ж саме дії достовірно вчинив засуджений, вирішити і вказані питання.

Щодо позиції захисника про недостовірність показань свідка ОСОБА_23 .

Свідок ОСОБА_23 ( під захистом ) в ході досудового розслідування 25 лютого та 12 березня 2010 року дав такі показання.

19 лютого 2010 року близько 13-13 год. 30 хв. в с. Назавизів біля кафк «Сезон» побачив, що по правій стороні дороги на обочині стояв автомобіль марки «Джип» чорного кольору, такої моделі раніше не бачив, невеликих розмірів, двох дверний, квадратної форми, ззаді на багажнику прикріплене колесо з диском у вигляді зірки, а бампер виготовлений з труб. В цей момент з сторони Надвірної на великій швидкості проїхав автомобіль можелі ВАЗ 2109 сірого кольору і повернув праворуч повз кафе, номерний знак серії « НОМЕР_9 » номерного знака не зап`ятав, і від нього швидко побігло двоє чоловіків, описав вік, вигляд, одяг. Впізнати не зможе. Ці двоє сіли у «Джип» з правої сторони один за одним. Після чого « ОСОБА_24 » поїхав в сторону Івано-Франківська, а ВАЗ залишився біля огорожі кафе ( том 2 а. с. 45-50 ). В ході судового розгляду даний свідок дав аналогічні показання ( том 11, а. с. 78-79 ). Жодних суперечностей у показаннях цього свідка колегія суддів не вбачає.

Крім того, протокол пред`явлення для впізнання по фотознімку від 12 березня 2010 року ( том 2 а. с. 51 ) підтверджує, що свідок ОСОБА_23 вказав на автомобіль «Джип Вранглер» д. н. з. НОМЕР_5 чорного кольору, яким користувався ОСОБА_8 , і який зображений на фотознімку, як на автомобіль у салон якого 19 лютого 2010 року біля кафе «Сезон» в с. Назавизів Надвірнянського району сіло двоє чоловіків, які попередньо вибігли з автомобіля ВАЗ 21093, і які у подальшому поїхали вказаним автомобілем «Джип Вранглер» у напрямку м. Івано-Франківська

Належними доказами у справі, які достовірно підтверджують вину засудженого колегія суддів вважає також, в тому числі зазначені по вироку суду :

Протокол огляду від 20 лютого 2010 року ( том 1 а. с. 118-119 ), схемою ( том 1 а. с. 120), фототаблицею до нього ( том 1 а. с. 123-131 ) та проглянутою безпосередньо у судовому засіданні відеокасетою з записом вказаної слідчої дії, яка підтверджує, що було виявлено та вилучено : частини корпусу мобільного телефону «Нокіа 1202-2»; сім картку Київстар»; пістолет «GRРА 9 кал. 9 мм Р.А.К.» № НОМЕР_2 з магазином спорядженим 7 патронами.

Протокол огляду від 22 лютого 2010 року ( том 1 а. с. 138 ), схемою ( том 1 а. с. 139 ), фототаблицею до нього ( том 1 а. с. 140-145 ) та проглянутою безпосередньо у судовому засіданні відеокасетою з записом вказаної слідчої дії, що по вул. Грушевського в с. Назавизів Надвірнянського району було виявлено та вилучено : сім картку «Київстар» та частини корпусу мобільного телефону «Нокіа 1202-2».

Протокол огляду ( том 1 а. с. 201 ) з фототаблицею до нього ( том 1 а. с. 203-219 ), який підтверджує, що з салону автомобіля «Джип Вранглер» д. н. з. НОМЕР_5 , яким користувався ОСОБА_8 , було виявлено та вилучено: гумові килимки та клавіатура від мобільного телефону.

Висновок експертизи № 0323 від 10 квітня 2010 року ( том 7 а. с. 49-53 ), що сипучі речовини, які були виявлені та вилучені з гумових килимків автомобілів ВАЗ 21093 та «Джип Вранглер» є середньокарбонантним піщаним ґрунтом. Дані ґрунтові нашарування на гумових килимках автомобілів ВАЗ 21093 та «Джип Вранглер» могли утворитись внаслідок перенесення взуттям водія та пасажирів даних автомобілів шляхом відшарування з нижніх частин підошв взуття. Грунт на гумовому килимку автомобіля ВАЗ 21093 та грунт на гумовому килимку автомобіля «Джип Вранглер» співпадають за комплексом родових ознак, а також подібні за наявністю однакових окремих сторонніх домішок і мають спільну родову належність.

З дослідницької частини цього висновку експерта вбачається, що за № 47 об`єкт 4 це килимок по зовнішньому вигляду, виходячи з виступу є килимком водія Джипа, а № 48, об`єкт 5 пасажира ОСОБА_45 справа від водія, що підтверджується формою вказаних килимків з вирізами і виступами, зокрема, це підтверджується протоколом огляду автомобіля Джип-Вранглер від 25 лютого 2010 року ( а. с. 209, 213, том 1 ), де видно це візуально. Що підтверджує, що співпадає за комплексом родових ознак за наявністю однакових окремих сторонніх домішок грунт з килимка ВАЗ та грунт з килимка водія ОСОБА_45 .

Висновок експертизи № 161-Б від 01 березня 2010 року ( том 6 а. с. 100-108 ), що мобільний телефон «Нокіа», вилучений на автодорозі с. Назавизів Надвірнянського району та клавіатура від мобільного телефону, вилучена з автомобіля «Джип Вранглер» д. н. з. НОМЕР_5 , раніше, до розділення могли складати одне ціле.

Інформацію-роздруківку телефонних з`єднань вхідних та вихідних дзвінків оператора ЗАТ «Київстар» від 26 лютого 2010 року ( том 4 а. с. 109- 112 ), що 19 лютого 2010 року в м. Надвірна зафіксовано пару двох мобільних телефонів ІМЕІ НОМЕР_10 номер абонента НОМЕР_11 , який знаходився безпосередньо на місці скоєння вбивства ОСОБА_14 та спілкувався з мобільним телефоном ІМЕІ НОМЕР_12 з номером абонента НОМЕР_13 . Вказані стартові пакети розбитих телефонів, які були вилучені працівниками міліції, активувалися 19 лютого 2010 року о 10 год. 27 хв. у зоні дії базових станцій в м. Надвірна, спілкувались між собою - 7 телефонних з`єднань, останній дзвінок зафіксований о 12 год. 30 хв. у с. Назавизів на місці, де знаходився автомобіль «Джип Вранглер», у який пересів ОСОБА_8 із співучасником вбивства, після залишення ними автомобіля ВАЗ-21093 сірого кольору, д. н. з. НОМЕР_1 , що використовувався для вчинення вбивства ОСОБА_14 .

Показання свідка ОСОБА_46 , який підтвердив, що 24 лютого 2010 року з його подвір`я, що по АДРЕСА_3 працівниками міліції було вилучено автомобіль Джип Вранглер д. н. з. НОМЕР_14 , який попередньо залишив ОСОБА_8 .

Протокол огляду місця події від 20 лютого 2010 року підтверджує, що з вказаного автомобіля ВАЗ було вилучено задній лівий полік з фрагментами відбитку взуття ( том 1 а. с. 68-72 ).

Протокол огляду автомобіля Джип-Вранглер від 25 лютого 2010 року підтверджує, що клавіатура від мобільного телефону знайдена на підлозі пасажира, що справа від водія в куті справа ( том 1 а. с. 209 ).

Крім того, достовірним доказом вини ОСОБА_8 є також його відповідь на запитання слідчого 25 лютого 2010 року коли його допитували після впізнання його свідком ОСОБА_20 , коли він відповів, що 19 лютого 2010 року близько 12-30 рухався на автомобілі марки Джип Вранглер чорного кольору. Де саме не вказав, але визнав таке, чим сам же спростував і своє алібі про те, що в цей час перебував зі свідками ОСОБА_47 .

Доказом вини засудженого є також і його відповіді на запитання головуючого судді під час попереднього апеляційного розгляду справи коли він відповів, що автомобіль Джип Вранглер хоч і зареєстрований на його маму, але керував ним тільки він, нікому не давав ним користуватись, але яким чином його автомобіль зафіксований на відео пояснити не може ( том 11, протокол судового засідання, а. с. 202, а. п. 4 ).

При зазначених обставинах колегія суддів приходить до висновку, що вимог закону при процесуальному оформленні відповідних слідчих дій, огляді тих чи інших речей, їх опису, виявлення та вилучення, починаючи з дня їх виявлення і завершуючи направленням на відповідні дослідження, не дотримано. Відповідно, зазначені вище процесуальні документи, протоколи слідчих дій, їх суть та зміст, результати викликають сумнів. А тому не можуть бути, виходячи зі змісту ст. 62 Конституції України, взяті за основу як докази при постановленні обвинувального вироку. Судом першої інстанції зазначені обставини не були належно перевірені, і тому допущеним порушенням не було дано правильної та об`єктивної оцінки. Не було дотримано і інших зазначених вище вимог чинного законодавства.

Усунути вказані вище недоліки, що мають місце по справі, як щодо обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 263 КК України так і за ч. 2 ст. 115 КК України, в даний час, після спливу тривалого часу, більше п`яти з половиною років, іншим шляхом, уже практично неможливо, а тому колегія суддів вважає за необхідне дати відповідну оцінку тим обставинам, що мають місце по справі в сукупності з іншими доказами, які слід вважати належними та достовірними і прийти до відповідного висновку.

Аналіз доказів, здобутих як в ході досудового слідства так і в суді першої та апеляційної інстанції, з врахуванням зазначеного вище, досліджених в ході оцінки доводів апеляційної скарги захисника так і в ході оцінки цих доказів колегією суддів з числа доказів отриманих як в ході судового слідства так і в суді першої інстанції, дає підстави прийти до висновку, що позиція органу досудового слідства, що була підтримана судом першої інстанції, про те, що ОСОБА_8 брав безпосередньо участь у вбивстві ОСОБА_14 , так як це зазначено по вироку, не знайшла свого підтвердження належними та достовірними доказами. А достовірні докази дають підстави прийти до висновку про те, що ОСОБА_8 , достовірно знаючи, що інші, невстановлені органом досудового розслідування особи, мають вчинити злочин, а саме умисне вбивство ОСОБА_14 , своїми діями які виразились в тому, що він автомобілем Джип Вранглер у с. Назавизів чекав на них щоб коли ті повернуться з м. Надвірної, могли в цьому селі залишити автомобіль ВАЗ 21093, на якому вчиняли злочин, пересісти в автомобіль Джип-Вранглер на якому далі скритись подалі від місця вчинення злочину, і він тим сприяв їм у тому щоб могли після вчинення злочинних діянь щодо ОСОБА_14 скритися від правоохоронних органів.

І такі його дії, з врахуванням змісту ст. 27 КК України, яка передбачає, що співучасниками злочину, поряд із виконавцем, є організатор, підбурювач є і пособник, а ч. 5 цієї ж статті визначає, що пособником є особа, яка в тому числі, порадами, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню злочину іншими співучасниками або іншим чином сприяла приховуванню злочину, слід перекваліфікувати з п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК Україним на ч. 5 ст. 27, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки досліджені докази дають підстави прийти до висновку, що своїми діями засуджений саме сприяв невстановленим слідством особам, які вчинили умисне вбивство ОСОБА_14 у тому щоб вони могли після вчинення злочинних діянь щодо ОСОБА_14 скритися від правоохоронних органів.

Постанова слідчого від 03 червня 2010 року підтверджує виділення кримінальної справи щодо інших невстановлених осіб причетних до вбивства ОСОБА_14 в окреме провадження ( том 9 а. с. 41-43 ). І в ході досудового слідства по ній мають бути встановлені безпосередні виконавці вбивства ОСОБА_14 та інші співучасники, причетні до цього вбивства.

Вирішуючи апеляційні вимоги прокурора колегія суддів виходить з того, що після перекваліфікації дій засудженого тільки на ч. 5 ст. 27, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України як посібника тим особам, що безпосередньо вчинили злочин щодо ОСОБА_14 , враховуючи його роль та участь тільки в посібництві вказаним особам для того щоб скритись після вчинення злочину від правоохоронних органів, то колегія суддів приходить до висновку про те, що мінімальна міра покарання передбачена санкцією ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді десяти років позбавлення волі, буде достатньою для виправлення та перевиховання засудженого. При цьому, оскільки колегія виключає з обвинувачення п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, то покарання слід призначити тільки у вигляді позбавлення волі, санкція п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України не передбачає такого додаткового покарання як конфіскація майна.

Прокурор просив про постановлення вироку не оспорюючи кваліфікації дій засудженого по оскарженому вироку. Але вирок суду щодо кваліфікації суттєво змінено.

При цьому колегія суддів вважає, що позиція прокурора про те, що покарання має бути призначено тяжче виходячи також і з того, що засуджений вини своєї не визнав, не сприяв слідству та суду, не розкаявся у вчиненому, потерпілим не відшкодовано збитки, намагався ввести в оману як орган досудового слідства так і суд, не надав інформації про осіб, разом з якими ним було вчинено злочин відповідно до ст. 67 КК України не входить у перелік обставин які обтяжують покарання. Позиція потерпілої при вказаних обставинах теж врахована.

Вирішуючи апеляційні вимоги потерпілої ОСОБА_17 колегія суддів вважає, що після перекваліфікації дій засудженого тільки на ч. 5 ст. 27, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України як посібника тим особам, що безпосередньо вчинили злочин щодо ОСОБА_14 , враховуючи його роль та участь тільки в посібництві вказаним особам для того щоб скритись після вчинення злочину від правоохоронних органів, то колегія суддів приходить до висновку про те, що мінімальна міра покарання передбаченого санкцією ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді десяти років позбавлення волі буде достатньою для виправлення та перевиховання засудженого. При цьому, оскільки колегія виключає з обвинувачення п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, то покарання слід призначити тільки у вигляді позбавлення волі, санкція п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України не передбачає такого додаткового покарання як конфіскація майна.

При цьому колегія суддів погоджується з позицією потерпілої про те, що при тих обставинах які суд вважав встановленими призначене покарання дійсно не відповідало ролі ролі засудженого у скоєнні злочину, тяжкості злочину, але не вважає, що мають місце у справі саме щодо ОСОБА_8 , при кваліфікації його дій апеляційним судом, обставини, які обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України, зокрема, тяжкі наслідки, завдані злочином ( п. 5 ч. 1 ст. 67 ККУ ), вчинення злочину з особливою жорстокістю ( п. 10 ч. 1 ст. 67 ККУ ), вчинення злочину загально небезпечним способом ( п. 2 ч. 1 ст. 67 ККУ ). Такі обставини мають місце у діях інших осіб котрі безпосередньо вчинили зазначені злочинні дії щодо умисного вбивства ОСОБА_14 . Так само колегія суддів не вбачає підстав враховувати при призначенні покарання, що саме ОСОБА_8 організував та вчинив вбивство ОСОБА_14 , оскільки з цього приводу ні органом досудового розслідування, ні в суді першої інстанції ні в ході апелячційцного розгляду не здобуто доказів вини в такому засудженого.

Визначившись з виною та кваліфікацією дій ОСОБА_8 та вирішуючи питання про призначення покарання за вчинене колегія суддів враховує таке.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі від 16 жовтня 2014 року, скасовуючи ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 березня 2014 року та направляючи справу на новий апеляційний розгляд вказав, що в разі якщо за наслідками нового розгляду суд апеляційної інстанції дійде висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 в інкримінованих йому злочинах за тих самих обставин та даних про особу винного, то з огляду на тяжкість злочинів, спосіб та умови їх вчинення визначення мінімального покарання, передбаченого санкцією частини інкримінованої засудженому статті, слід вважати явно несправедливим внаслідок м`якості.

Проте, в ході апеляційного розгляду встановлено інші обставини за яких засуджений визнаний винним у вчиненні злочинних діянь, а тому, призначаючи покарання слід виходити із загальних начал визначених законом з цього приводу.

Ст. 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Відповідно до змісту ч. 4 ст. 68 КК України при призначенні покарання співучасникам злочину суд, керуючись положеннями статей 65-67 цього Кодексу, враховує характер та ступінь участі кожного з них у вчиненні злочину.

Вирішуючи питання призначення покарання ОСОБА_8 та виходячи зі змісту ст. 68 КК України, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, його участь у вчиненні злочину, що зазначено вище та обставини, які обтяжують і пом`якшують його покарання. Зокрема, обставинами, що пом`якшують покарання колегія суддів вважає те, що засуджений раніше не судимий, злочин вчинив вперше, позитивно характеризується, має постійне місце праці, одружений, має на утриманні одну неповнолітню дитину, хворіє, що підтверджується відповідними медичними висновками, має на утриманні матір похилого віку, його ступінь участі у вчиненні злочину, що зазначено вище.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує, що згідно з вироком суду ОСОБА_8 за сукупністю вчинених злочинів, за якими його було визнано винним судом першої інстанції, було призначено покарання, з врахуванням того, що за вчинення злочину визначеного п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України також передбачено і таке додаткове покарання як конфіскація майна, у вигляді десяти років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Призначаючи при зазначених вище обставинах засудженому покарання колегія суддів вважає, що йому слід залишити таким як його визначено судом першої інстанції у вигляді десяти років позбавлення волі, за винятком конфіскації майна, яка не передбачена п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Керуючись ст. ст. 365, 366, 367, 368, 369, 370, 371, 373, 376, 377 КПК України 1960 року, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляцію захисника ОСОБА_48 в інтересах засудженого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Івано-Франківського міського суду від 03 жовтня 2013 року в частині визнання винним та засудження ОСОБА_8 за п. п. 6, 12 ст. 115 КК України змінити.

Виключити з даного обвинувачення ОСОБА_8 кваліфікуючу ознаку передбачену п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України вчинення злочину з корисливих мотивів.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_8 на ч. 5 ст. 27, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Покарання визначене ОСОБА_8 вироком Івано-Франківського міського суду від 03 жовтня 2013 року у виді десяти років позбавлення волі залишити без змін.

Вирок Івано-Франківського міського суду від 03 жовтня 2013 року в частині визнання винним та засудження ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 263 КК України скасувати, а провадження по справі в цій частині закрити відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року за відсутністю в діянні складу злочину.

В решті вирок Івано-Франківського міського суду від 03 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Апеляції прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції та потерпілої ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її оголошення, а засудженим в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3
ОСОБА_4

Згідно з оригіналом:
Суддя ОСОБА_2