1-кп/357/907/15
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12.10.2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю військового прокурора Білоцерківського гарнізона ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні угоду про визнання винуватості між обвинуваченим ОСОБА_5 та військовим прокурором Білоцерківського гарнізона ОСОБА_3 від 12.10.2015 року в кримінальному провадженні №0000070 від 30 березня 2015 року за ст.407 ч.3 КК України щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що народився у с. Ісайки, Богуславського району Київської області, українця, громадянина України, із середньою-спеціальною освітою, призваного під час мобілізації 20 березня 2014 року ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проходив військову службу у розпорядженні командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), молодшого сержанта запасу, неодруженого, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ,-

В С Т А Н О В И В:
Органами досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що являючись військовослужбовцем Збройних Сил України призваним під час мобілізації і достовірно знаючи вимоги керівних документів, що регламентували його діяльність, ОСОБА_5 , діючи з прямим умислом, бажаючи тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, близько 8 години 00 хвилин 12 січня 2015 року, самовільно залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , вибув до місця свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 та до моменту добровільного з`явлення 27 березня 2015 року був відсутній на військовій службі без поважних причин тривалістю понад один місяць, перебуваючи в цей час за місцем свого проживання та проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби і не вживаючи будь-яких дій щодо повернення до військової частини, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України.

Обвинувачений визнав свою винуватість у вчиненні даного кримінального правопорушення, у вчиненому щиро розкаявся, суду показав, що на вчинення злочину його спонукала хвороба матері, яка проживає лише разом з ним, він особисто піклується про неї, так як батько проживає окремо, інших братів чи сестер він не має. Мати хворіє на жіноче захворювання, а тому він залишився разом з мамір`ю, щоб допомогти їй вдома. Визнає, що усвідомлював, що вчиняє кримінальне правопорушення під час ухилення від проходження служби.

12.10.2015 року сторони кримінального провадження, військовий прокурор Білоцерківського гарнізона ОСОБА_3 з одного боку, та обвинувачений ОСОБА_5 з іншого боку, на підставі ст.ст.468, 469, 472 КПК України уклали угоду про визнання винуватості на наступних умовах:

обвинувачений ОСОБА_5 , розуміючи наслідки укладення та затвердження угоди, а саме обмеження свого права оскарження вироку згідно з положеннями ст.394 і 424 КПК України, та відмову від здійснення прав, передбачених пунктом 1 частини 4 статті 474 цього Кодексу (зокрема, права на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують, а він має право: мовчати і факт мовчання не матиме для суду жодного доказового значення; мати захисника, у тому числі на отримання правової допомоги безоплатно у порядку та випадках передбачених законом, або захищатися самостійно; допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подавати клопотання про виклик свідків і подавати докази, що свідчать на його користь), а також будучи обізнаним про наслідки невиконання угоди, які полягають у праві прокурора при невиконанні угоди протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності звернутись до суду з клопотанням про скасування вироку, а у разі умисного невиконання ним угоди - бути притягнутим до кримінальної відповідальності за ст. 389- 1 КК України, взяв на себе зобов`язання

беззастережно визнати обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.407 КК України та погодився на призначення йому за цією статтею покарання з застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу в 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в дохід держави.

У судовому засіданні прокурор, розуміючи, що наслідком укладення та затвердження угоди для нього буде обмеження права оскарження вироку згідно з положеннями статей 394, 424 цього Кодексу та позбавлення права вимагати в подальшому притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за відповідне кримінальне правопорушення, будучи обізнаним про своє право у випадку невиконання обвинуваченим угоди про визнання винуватості протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності звернутись до суду з клопотанням про скасування вироку, просив угоду затвердити.

Вислухавши учасників кримінального провадження, переконавшись, що укладення угоди є добровільним, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або обіцянок чи будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені угодою, суд вважає, що угода підлягає затвердженню, на підставі такого.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 правильно кваліфіковані за ч.3 ст.407 КК України, оскільки своїми умисними діями, які виразились в самовільному залишення військової частини тривалістю понад один місяць, вчинене особою, зазначеною в ч. 2 ст. 407 КК України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби), ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 407 КК України.

Злочин, передбачений ч.3 ст.407 КК України, відповідно до ст.12 ч.2 КК України є злочином середньої тяжкості.

Зміст угоди відповідає вимогам ст.472 КПК України, підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, відсутні.

Таким чином, враховуючи, що умови угоди не суперечать закону, правова кваліфікація кримінального правопорушення є правильною, фактичні підстави для визнання винуватості наявні, умови угоди не суперечать інтересам суспільства та не порушують прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб чи держави, виконання обвинуваченим взятих на себе зобов`язань можливе, суд вважає, що підстави для відмови у затвердженні угоди, передбачені ч.7 ст.474 КПК України, відсутні, остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_5 слід призначити з застосуванням ст.69 КК України, що узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості та не суперечить вимогам закону, так як ОСОБА_5 щиро розкаюється у вчиненому кримінальному злочині, вчинив злочин внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, що визнається судом обставинами, які пом`якшують відповідальність обвинуваченого за вчинене, тобто маються підстави для застосування вимог ст.69 КК України при призначенні остаточного покарання обвинуваченому ОСОБА_5 .

Згідно ст.469 ч.4 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо злочинів невеликої чи середньої тяжкості.

Речові докази по справі, судові витрати відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 374 ,469, 474,475 КПК України , суд -

З А С У Д И В :
Затвердити угоду про визнання винуватості від 12.10.2015 року, укладену у кримінальному провадженні №0000070 від 30 березня 2015 року за ст.407 ч.3 КК України між військовим прокурором Білоцерківського гарнізона ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 ..

Визнати ОСОБА_5 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.407 КК України, на підставі якої із застосуванням ст.69 КК України призначити узгоджене між сторонами покарання у виді штрафу в 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100грн. в дохід держави.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд з підстав, передбачених ст.394 КПК України протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1