АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представників потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду кримінальну справу за апеляційними скаргами представника потерпілої ОСОБА_12 ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2015 року щодо ОСОБА_11 , засудженого за ч. 1 ст. 119 КК України, -

В с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Дніпропетровська, громадянин України, має на утриманні малолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий -

засуджений за ч. 1 ст. 119 КК України до 5 років позбавлення волі та відповідно до ст.. 75 КК України від призначеного покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки. На підставі п. «в» ст.. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року звільнений від відбування покарання у виді позбавлення волі. Цивільний позов потерпілих задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень. У задоволенні позову про відшкодування майнової шкоди - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_12 моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень. У задоволенні позову в частині стягнення майнової шкоди у вигляді щомісячного утримання доньки в розмірі 1246 гривень 59 копійок з березня 2012 року до її повноліття, - відмовлено. Судом також вирішено долю речових доказів.

ОСОБА_11 визнано винним та засуджено за те, що 11 березня 2012 близько 00 год. 30 хв. він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння на зупинці громадського транспорту, розташованої по пр. Миру, 19 у м. Дніпропетровську, в ході конфлікту, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин між ним і ОСОБА_13 , діючи з необережності, внаслідок злочинної недбалості, не передбачаючи можливості настання шкоди для здоров`я ОСОБА_13 , хоча повинен був і міг передбачити, завдав один удар кулаком правої руки в область голови ОСОБА_13 , від якого останній не втримався на ногах і впав з висоти власного зросту на асфальтове покриття, на сідниці, в результаті падіння і травматичної дії, спрямованої по осі хребта в напрямку знизу вгору, після додання тілу прискорення, ОСОБА_13 отримав спинномозкову травму з крововиливом під оболонки і в речовину шийного відділу спинного мозку, в гіпоталамус, стовбурові відділи, латеральні ніжки, під оболонки і в речовину півкуль головного мозку. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_13 помер на місці події.

В апеляціях:
- представник потерпілої ОСОБА_12 ОСОБА_10 просить вирок суду змінити в частині вирішення цивільного позову, стягнувши з ОСОБА_11 щомісячне утримання неповнолітньої доньки потерпілого ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в сумі 415 грн. 53 коп. з квітня 2012 року до досягнення нею 18 років, а також стягнути з засудженого на користь потерпілої ОСОБА_12 моральну шкоду в розмірі 300 000 гривень. Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що моральна шкода, стягнута судом першої інстанції з засудженого в розмірі 100 000 гривень жодним чином не відповідає ступеню психічного та психологічного стресу, який відчула потерпіла ОСОБА_12 , його глибині та тривалості, оскільки вона втратила чоловіка, батька дитини та єдиного годувальника в сім`ї. Також зазначив про незаконність відмови суду в задоволенні тієї частини цивільного позову, який стосується стягнення з засудженого утримання неповнолітньої доньки потерпілого до досягнення нею 18 років, оскільки, суд першої інстанції порушив вимоги цивільного законодавства, а саме ст. 1200 ЦК України, норми якої регламентують даний вид стягнень.

- потерпілий ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, а справу направити прокурору для організації додаткового розслідування та перекваліфікації дій ОСОБА_11 з ч. 1 ст. 119 КК України на ч. 1 ст. 115 КК України. Апелянт вказує на те, що судом першої інстанції під час постановлення свого рішення були допущені однобічність та неповнота судового слідства, невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, невідповідність призначеного покарання особі засудженого та тяжкості злочину. Потерпілий ОСОБА_8 в своїй апеляції зазначає, що районний суд не виконав всіх вказівок суду апеляційної інстанції, та під час нового судового розгляду не встановив механізм вчинення злочину; не надав належної оцінки тому, що сукупність травм потерпілий отримав в результаті надання його тілу прискорення; оцінка діям засудженого дана без дослідження й оцінки всіх обставин в їх сукупності; суд неправомірно відмовив потерпілим у задоволенні клопотання щодо призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи. Що стосується направлення справи на додаткове розслідування, апелянт обґрунтовує це тим, що на досудовому слідстві не було вжито заходів щодо встановлення всіх очевидців та свідків злочину, не були розглянуті всі можливі версії щодо причетності інших осіб до обставин злочину, що, на думку апелянта ОСОБА_8 , призвело до неправильної кваліфікації дій обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення потерпілого та представників потерпілих, які, кожен окремо, підтримали свої апеляції та просили їх задовольнити, думку прокурора, який прохав апеляцію ОСОБА_10 задовольнити, а в задоволені апеляції ОСОБА_8 відмовити, позицію засудженого та його захисника, які заперечували проти задоволення даних апеляцій та просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи в межах апеляцій, обговоривши їх доводи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_12 ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.365 КПК України в редакції 1960 року апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення у тій частині, в якій воно було оскаржено.

Посилання в апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_8 на те, що досудове розслідування і судовий розгляд кримінальної справи проведено неповно і необ`єктивно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються зібраними у ній доказами, є необґрунтованими.

Матеріалами справи з`ясовано, що досудове та судове слідство проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону в редакції 1960 року, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено.

Висновки суду про винність ОСОБА_11 у вчиненні ним кримінального правопорушення, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами і, зокрема, даними, що містяться в показаннях засудженого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , судово-медичного експерта ОСОБА_21 , а також у письмових документах й інших доказах, яким у вироку суд надав належну оцінку.

Так, показаннями засудженого ОСОБА_11 у судовому засіданні встановлено, що між ним і ОСОБА_13 виник конфлікт. ОСОБА_13 без причини вдарив його кулаком в область голови у присутності працівників ДАІ і намагався нанести ще один удар, він відштовхнув, можливо вдарив ОСОБА_13 з незначною силою від себе поштовхом, не стислою в кулак долонею. ОСОБА_13 впав на сідниці, почав вставати і знову впав. Наміру вбивати потерпілого у нього не було і він не бажав його смерті, особисто надавав допомогу і викликав швидку допомогу разом з працівниками ДАІ.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав показання засудженого достовірними, оскільки вони узгоджуються з показаннями свідків по справі.

Із показань свідка ОСОБА_15 , інспектора ДПС ДАІ, убачається, що він працював 10 березня 2012 року, в 23:00 на патрульному автомобілі спільно з напарником ОСОБА_22 рухалися по проспекту Миру та побачили автомобіль "Мерседес", який при повороті вліво на проїжджу частину пр. Миру не включив повторювач поворота, і зупинили його. Оскільки водій автомобіля був у нетверезому стані, то вони стали оформляти протокол про адміністративне порушення, а через агресивну поведінку одного з пасажирів через телефонний номер «102» він викликав на допомогу працівників міліції. У цей час з автомобіля "Мерседес" вийшов ОСОБА_11 і підійшовши до них почав культурно пропонувати тихо і мирно вирішити питання. З боку зупинки громадського транспорту підійшов раніше невідомий йому чоловік ( ОСОБА_13 ) і наблизившись до водія автомобіля "Мерседес" став говорити що він його знає, все бачив і все знає, буде свідком, після чого потерпілий зробив крок назад від патрульного автомобіля та ні з того, ні з чого завдав ОСОБА_11 удар кулаком правої руки в область обличчя, підсудний його також вдарив правою рукою. Від удару потерпілий позадкував назад і впав на сідниці. Після цього потерпілий посидів і почав підніматися, але повністю не випростався і впав на спину, вдарившись головою об асфальт. Він підійшов до потерпілого разом з напарником і спробували привести того в почуття, щось підклали йому під голову, викликали швидку допомогу. ОСОБА_11 весь час перебував біля них і намагався надати сприяння в наданні допомоги потерпілому, при цьому втекти з місця події не намагався.

Свідок ОСОБА_16 надав пояснення, які цілком узгоджуються як з показами свідка ОСОБА_15 , так і зі свідченнями засудженого, та підтвердив те, що під час оформлення протоколу на водія, який керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, підійшов загиблий ОСОБА_13 і став конфліктувати з ОСОБА_11 , перший наніс йому удар кулаком в обличчя, ОСОБА_11 у відповідь ударив один раз ОСОБА_23 і той упав.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні підтвердив той факт, що він був присутнім у якості понятого під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_11 , а саме відтворення обстановки та обставин події, за результатами якого було складено протокол, який він прочитав та підписав,оскільки в даному документі були вірно викладені всі обставини, які вказував обвинувачений ОСОБА_11 в процесі проведення даної слідчої дії.

Оскільки показання вищезазначених свідків щодо обставин скоєння даного кримінального правопорушення істотних суперечностей не містять і відповідають іншим доказам у справі, у колегії суддів немає підстав сумніватися в їх достовірності, а тому вона приходить до висновку про те, що суд правильно обґрунтував ними свої висновки у вироку, визнавши їх належним та допустимим джерелом доказів.

Судом були також допитані свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , які знаходилися 10 березня 2012 року в одній компанії з ОСОБА_11 і були присутні при оформленні протоколу про адміністративне правопорушення відносно водія ОСОБА_17 , однак самого інциденту між обвинуваченим та потерпілим не бачили і пояснити щось про механізм нанесення удару ОСОБА_13 , його падіння нічого не змогли; свідок ОСОБА_20 , прапорщик міліції, який працює в ГУ МВС Дніпропетровської області, який показав, що того дня біля першої опівночі, здійснюючи охорону громадського порядку, отримали виклик від чергового про те, що біля магазину «Фуршет» по пр.. Миру екіпаж ДАІ потребує допомоги. Коли вони прибули на місце, побачили потерпілого, який лежав на проїжджій частині, в кармані зупинки громадського транспорту, біля якого знаходились працівники ДАІ, ОСОБА_11 , зі слів яких вони дізналися про обставини того, що там трапилося; потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , які також не були очевидцями даного злочину, а про скоєне дізналися від працівників міліції, та прибули на місце події дещо згодом, вже після загибелі потерпілого ОСОБА_13 .

У колегії суддів немає підстав не довіряти показанням свідків, які узгоджуються з іншими належними і допустимими доказами по справі, детально проаналізованими і указаними у вироку, зокрема, даними:

- протоколу відтворення обстановки та обставин події за участю свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_24 , обвинуваченого ОСОБА_11 , під час якої всі учасники відтворення розповіли і показали розташування ОСОБА_13 і ОСОБА_11 під час нанесення ударів один одному, а також яким чином від отриманого удару ОСОБА_13 впав;

- протоколу огляду місця події та трупа, в якому зафіксовано обстановку після скоєння злочину та розташування трупа;

- висновку судово-медичного експерта № 527/44-Е від 23 березня 2012 року, згідно якого смерть потерпілого ОСОБА_13 настала ІНФОРМАЦІЯ_4 , близько 00 год. 30 хв. на місці події від спинномозкової травми з крововиливом під оболонки і в речовину шийного відділу спинного мозку, в гіпоталамус, стовбурові відділи, латеральні ніжки, під оболонки і в речовину півкуль головного мозку, які за своїм характером відносяться до категорії тяжких, що призвели до настання смерті потерпілого ОСОБА_23 . Також виявлені ушкодження - садна на поверхні шкіри тильної поверхні правої кисті, лівого коліна, в проекції бічної поверхні крила правої клубової кістки, - які виникли незадовго до настання смерті, від дії тупого твердого предмета або при ударі об такий, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень і не мають причинного зв`язку з настанням смерті потерпілого;

- висновку комісійної судово-медичної експертизи № 124 від 28 квітня 2012 року, згідно якого смерть потерпілого ОСОБА_23 настала ІНФОРМАЦІЯ_5 близько 00:30 годин від поєднання черепно-мозкової і спинномозкової травми які супроводжувалися крововиливами під оболонки і в речовину головного, спинного мозку, гіпоталамус, стовбурові відділи мозку. Зазначені ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які й призвели до настання смерті потерпілого ОСОБА_23 . Зазначені ушкодження спричинені від травматичної дії спрямованого по осі хребта в напрямку знизу вгору, що могло бути в результаті падіння, після додання тілу прискорення, на сідниці; садна правої кисті, лівого колінного суглоба, крила правої клубової кістки, лівого колінного суглоба, крила правої клубової кістки викликані від дії тупого твердого предмета, або при ударі об такий;

- висновку додаткової судово-медичної експертизи № 144 Д від 10 травня 2012 року, відповідно до якого характер і локалізація двох саден на тильній поверхні правої кисті біля основи пальців, свідчать про їх виникнення від дії тупого твердого предмета або при ударі об такий, що не виключає можливість їх виникнення в умовах механізму їх виникнення на які вказано в протоколах відтворення обстановки та обставин подій від 27.03.2012 року, за участю ОСОБА_11 , від 23.03.2012 року, за участю ОСОБА_16 , 23.03.2012 року, за участю ОСОБА_15 , тобто при нанесенні удару правою рукою, стиснутою в кулак.

На підтвердження висновків даних судово-медичних експертиз та на виконання приписів ухвали суду апеляційної інстанції від 19 лютого 2015 року, в судовому засіданні був допитаний судово-медичний експерт ОСОБА_21 , який був доповідачем під час проведення комісійної судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_13 та який підтвердив її висновки в повному обсязі. Щодо механізму спричинення травми пояснив наступне: травмуюча сила в даному випадку діяла знизу вгору, тому від удару її дії мозок спочатку вдаряється о звід черепа, внаслідок чого виникає крововилив під м`які мозкові оболонки та частково під тверді. Після чого, йде відкат ударної сили і мозок повторно вдаряється об основу черепа. В цей момент виникають ушкодження крововиливи у гіпоталамус, перехрест зорового нерву, у стовбуровий відділ мозку, який як раз переходить у потилично-великий отвір, по якому йшла дія сили, одночасно з цим страждають поверхні мозжечка. Локалізація даних ушкоджень надала можливість комісії експертів вказати, що це була дія сили у напрямку знизу вгору по осі тіла. Тобто в даному випадку не вбачається жодного пошкодження, яке б свідчило, що дані ушкодження виникли від будь-яких окремих ударів у будь-які інші частини тіла, окрім сідниць. Експертом під час розтину було виявлено крововилив у м`язи шиї на рівні першого шийного хребця, тобто це пошкодження знаходиться у м`язах шийного рівня і пошкодження зовні від нього, в бік шкіри відсутні. Найбільш вірогідно, що такі ушкодження найчастіше виникають при механізмі, коли людина падає на сідниці, йде природне згинання хребта, його природній рух уперед і від цього виникає крововилив у місці прикріплення м`язів шиї до черепа. Дане ушкодження внутрішнє, воно виникло від єдиного механізму дії травмуючої сили, яка направлена знизу вгору. Кожа над крововиливом у ділянці шиї чиста, що дало можливість комісії експертів дійти висновку про те, що травмуючий механізм направлений знизу вгору по осі, а причина смерті травма головного та спинного мозку. Під час дослідження трупа досліджувалися як кості черепа, так і вміст черепної порожнини, як хребта, так і вміст спинно-мозкового каналу, переломів костей черепа, як своду, так і основи та шийного відділу хребта. Експерт прийшов до висновку, що у випадку ОСОБА_13 утворення тілесних ушкоджень, які призвели до загибелі, можливо тільки за єдиним механізмом дії травмуючої сили по осі удар-протиудар, тобто гідродинамічний удар мозку о звід черепа з наступним проти ударом об його основу, що підтверджується відсутністю зовнішніх ушкоджень на шкірі голови та шиї та ударних вогневидних ушкоджень. Сила, яка призвела до появи цих ушкоджень, була достатньою для їх виникнення, тобто в конкретному випадку це є травмою прискорення, але в дещо іншому ракурсі, ніж у монографії Попова, про що зазначав потерпілий в своїй апеляційній скарзі, оскільки протиударні ушкодження більш виражені, ніж ударні. Тілу надано прискорення, але неможливо встановити, в яку частину тіла конкретно. Тіло при падінні на сідниці, контактує з твердою поверхнею, і починається момент ушкоджень, які потягли за собою смерть. Під дією сили мозкова рідина та спинно-мозкова речовина рухається знизу вгору, всередині її зупиняє звід черепа, потім йде рух мозку зверху донизу з повторною його травматизацією об основу черепа. В даному випадку комісія експертів прийшла до висновку, що було достатньо однієї травмуючої дії (поштовху, падіння), щоб виникла черепно-мозкова травма та почала розвиватися. Разом з тим, у ділянках голови та шиї потерпілого не було виявлено жодних зовнішніх дій, ззовні-всередину, які були б спрямовані безпосередньо на голову, шкіряні покрови обличчя, шиї та голови, що дало усі підстави комісії експертів стверджувати, що єдиний механізм всіх ушкоджень, які призвели до його загибелі, направлений знизу вгору по осі, тобто по хребту.

Що стосується виявлених при судово-медичному обстеженні ще декількох ушкоджень на тілі ОСОБА_13 , про які вказує в своїй апеляції потерпілий ОСОБА_8 , а саме садна на поверхні шкіри тильної поверхні правої кисті, лівого коліна, в проекції бічної поверхні крила правої клубової кістки, які отримані незадовго до смерті та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, не мають причинного зв`язку з настанням смерті потерпілого, а також причетність саме ОСОБА_11 до заподіяння цих тілесних ушкоджень не підтверджується жодним доказом.

Правильність та об`єктивність висновків зазначених експертиз сумнівів не викликають, вони відповідають показанням свідків, які вони надали під час судового розгляду та експерта, який під час допиту у судовому засіданні надав досить обґрунтовані пояснення та в повному обсязі відповів на всі запитання учасників судового провадження, від яких не надійшло жодних доповнень чи зауважень щодо викладених судово-медичним експертом роз`яснень з приводу заданих питань. Вивченням матеріалів справи не встановлено даних щодо відсутності належної кваліфікації та повноважень в експертів, які проводили експертизу, наявності істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону при провадженні цих експертиз. Тому доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_8 про те, що ці докази не можна визнати належними і допустимими по справі з тих причин, що вони проведені з істотними порушеннями кримінально-процесуального закону, є необґрунтованими.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, проаналізувавши наведені показання у сукупності із даними висновків судово - медичних експертиз щодо механізму утворення тілесних ушкоджень, які потягли за собою смерть потерпілого, дійшов обґрунтованого висновку, що базується на зібраних у справі доказах, які всебічно перевірені в судовому засіданні і яким суд дав належну оцінку відповідно до вимог ст.67 КПК України, що своїми протиправними діями ОСОБА_11 вчинив вбивство через необережність і вірно кваліфікував його дії за ч.1 ст.119 КК України.

Та обставина, що слідство і суд по-іншому оцінюють наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх потерпілим ОСОБА_8 в апеляційній скарзі, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів чи суду, на що є посилання в поданій апеляції, а тому доводи в скарзі про неправильну оцінку доказів судом у вироку є безпідставними.

Доводи в апеляції про те, що деякі обставини справи всебічно не досліджені, є необґрунтованими, оскільки на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судовому засіданні, з достатньою повнотою досліджені обставини зазначеного у вироку злочину.

З огляду на те, що вивченням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом обставин кримінальної справи, немає й підстав додатково з`ясовувати ще якісь обставини, які не мають значення для встановлення істини у справі, що не дає підстав вважати, що у даному випадку допущена суттєва неповнота судового розгляду, яка викликає необхідність скасування вироку з направленням кримінальної справи прокурору для організації додаткового досудового розслідування, на чому потерпілий ОСОБА_8 наголошує в своїй апеляційній скарзі.

Виходячи з цього доводи апелянта про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема, його посилання на те, що органами досудового розслідування і судом не встановлені обставини вчинення кримінального правопорушення щодо потерпілого ОСОБА_13 , є необґрунтованими.

На думку апеляційного суду суд першої інстанції у відповідності із вимогами закону оцінив досліджені докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Позбавлені підстав також доводи апелянта про те, що ОСОБА_11 вчинив саме умисне вбивство його сина ОСОБА_13 оскільки це твердження не підтверджується жодним доказом, і матеріали кримінальної справи не містять дані, які б вказували на наявність мотиву у ОСОБА_11 на умисне вбивство ОСОБА_13 .

Як поясняв засуджений, що підтверджується також вищенаведеними показаннями свідків, між ним і ОСОБА_13 виник конфлікт, під час якого ОСОБА_13 без причини вдарив його кулаком в голову у присутності працівників ДАІ і намагався нанести ще один удар, він відштовхнув, можливо вдарив останнього з незначною силою від себе поштовхом, від чого ОСОБА_13 впав на сідниці. Наміру вбивати потерпілого у нього не було і він не бажав його смерті, особисто надавав допомогу і викликав швидку допомогу разом з працівниками ДАІ.

Виходячи із роз`яснень, які містяться у п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» №2 від 07.02.2003 року апеляційний суд вважає, що не можна, зокрема, розглядати як умисне вбивство випадки, коли смерть потерпілого настала від ушкодження, одержаного при падінні від поштовху чи удару, якщо винний не бажав або свідомо не припускав настання таких наслідків. Такі дії, залежно від змісту суб`єктивної сторони злочину, можуть кваліфікуватись, як убивство через необережність чи як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

З огляду на вищенаведене, ОСОБА_11 не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, що свідчить про необережну форму вини з його боку, а саме - злочинну недбалість.

Тому суд першої інстанції з урахуванням вказаної суб`єктивної сторони та на підставі оцінки й аналізу сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку обґрунтовано визнав винним ОСОБА_11 в названому у вироку кримінальному правопорушенні. Суд дійшов такого висновку, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого діяння і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст.119 КК України, як вбивство через необережність. За таких обставин вважати, що ОСОБА_11 необгрунтовано засуджено за вказані злочинні дії, а тому їх потрібно перекваліфікувати за ч.1 ст.115 КК України, про що йдеться в апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_8 , немає підстав.

При призначенні покарання ОСОБА_11 суд у відповідності із вимогами ст.ст.65-67 КК України врахував обставини вчинення ним злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до середньої тяжкості; обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, добровільне відшкодування матеріальної шкоди; обставиною, що обтяжує покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується позитивно за місцем проживання, має на утриманні неповнолітню дитину.

Врахувавши наведені обставини та дані про особу засудженого, суд обґрунтовано призначив ОСОБА_11 покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ст. 119 КК України.

На думку колегії суддів, призначене судом покарання за своїм видом та розміром відповідає ступнею тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого і є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_11 злочину, а також даних про його особу, наявності пом`якшуючих покарання обставин апеляційний суд погоджується із висновком суду про можливість виправлення засудженого без відбування призначеного покарання, тобто застосування ст.75 КК України із призначенням іспитового строку на 2 роки є правильним і обґрунтованим.

Також колегія суддів вважає цілком законними та правомірними дії суду першої інстанції по застосуванню до ОСОБА_11 п. «в» ст. 1 Закону України « Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року, згідно якої звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, засуджених за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, та за злочини, вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, підлягають в тому числі особи, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, оскільки в даному випадку засуджений повністю відповідає критеріям, яких вимагає зазначена норма Закону. А згідно загальних правил, встановлених ч. 2 ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в Україні», установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеністю вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає доводи апеляції потерпілого ОСОБА_8 про невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого ОСОБА_11 , а також про безпідставність застосування до останнього Закону України « Про амністію у 2014 році» такими, що задоволенню не підлягають.

Що стосується апеляційних вимог представника потерпілої ОСОБА_12 в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові /дружині/, батькам /усиновлювачам/, дітям /усиновленим/, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до роз`яснень, даних в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, при цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Але як вбачається з вироку, суд першої інстанції необґрунтовано та незаконно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення шкоди у вигляді щомісячного утримання доньки потерпілого з березня 2012 року до її повноліття, тому колегія суддів вважає дані апеляційні вимоги представника потерпілої такими, що заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Згідно до ст.1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років);
При відмові у стягненні на відшкодування майнової шкоди на утримання доньки потерпілого ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до досягнення нею 18 років, з підстав того, що ОСОБА_12 отримує допомогу на дитину у зв`язку із втратою годувальника, судом першої інстанції не були враховані положення ч.2 ст.1200 ЦК України про те, що шкода, завдана смертю потерпілого, відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. А сам розмір середньомісячного заробітку вираховується за правилам ст.1197 ЦК України, тобто середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за 1 або за 3 останні календарні місяці роботи, а відповідно до ч.3 ст. 1200 ЦК України особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_8 та представника потерпілої ОСОБА_12 ОСОБА_10 підлягають частковому задоволенню, а вирок суду скасуванню в частині вирішення цивільного позову з направленням його на новий судовий розгляд до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Виходячи з наведеного, керуючись ст. ст. 365, 366, 367, 377, 379 КПК України 1960 року, пунктами 11 і 15 розділу XI Перехідних положень КПК України в редакції Закону від 13 квітня 2012 року № 4652-VI, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_12 ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2015 року щодо ОСОБА_11 , засудженого за ч. 1 ст. 119 КК України в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 про відшкодування майнової шкоди - скасувати, направивши кримінальну справу в цій частині на новий судовий розгляд в цей же суд в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок суду залишити без змін.

Судді:
_____________ _______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4