Ухвала

іменем україни

27 серпня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_7,

суддів: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 на вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 20 травня 2015 року,

в с т а н о в и в:

За вказаним вироком місцевого суду, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 20 травня 2015 року,

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, у силу вимог ст. 89 КК України не судимого,

визнано винуватим та засуджено до покарання у виді позбавлення волі :

- за ч. 2 ст. 185 КК України строком на 1 рік і 6 місяців;

- за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України строком на 1 рік;

- за ч. 2 ст. 156 КК України строком на 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_2 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Вирішено питання про судові витрати та долю речових доказів.

Зазначеним вироком місцевого суду було також засуджено ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік і 6 місяців.

За вироком місцевого суду ОСОБА_2 визнано винуватим та засуджено за те, що він 08 квітня 2014 року приблизно о 19:00 год. за попередньою змовою із ОСОБА_3 з території домоволодіння ОСОБА_4, розташованого по АДРЕСА_2, викрав майно на загальну суму 2000 грн.

Того ж дня приблизно о 19:40 год. ОСОБА_2 за попередньою змовою із ОСОБА_3 знову прийшли у двір потерпілого ОСОБА_4, звідки намагалися повторно таємно викрасти належне потерпілому майно, але з причин, що не залежали від їх волі, не вчинили усіх дій, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки були затримані потерпілим на місці події.

31 березня 2014 року приблизно о 19:00 год. ОСОБА_2 знаходячись за місцем свого проживання, а саме: по АДРЕСА_1, достовірно знаючи, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, є малолітньою особою, із застосуванням психологічного впливу на останню, вчинив розпусні дії щодо неї.

У касаційній скарзі захисник указує про незаконність постановлених щодо ОСОБА_2 судових рішень у зв'язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочинів та даним про особу засудженого внаслідок суворості. На думку захисника, при призначенні ОСОБА_2 покарання суд неповною мірою врахував визнання винуватості, щире каяття засудженого у вчинених злочинах та активне сприяння їх розкриттю. Також наголошує на тому, що суд не звернув достатньої уваги на характеризуючи дані про особу ОСОБА_2, а саме те, що останній позитивно характеризувався за місцем проживання, є пенсіонером по інвалідності та за станом здоров'я потребує хірургічного лікування і постійного прийому заспокійливих препаратів. Посилається на те, що суд не врахував думку потерпілих, які не мали претензій до ОСОБА_2 та просили не призначати останньому покарання пов'язане з позбавленням волі. Захисник просить змінити оскаржувані судові рішення, пом'якшити призначене ОСОБА_2 покарання, застосувавши статті 69, 75 КК України.

Перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що немає підстав для задоволення скарги з мотивів, наведених у ній.

Захисник ОСОБА_1 не оскаржує доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчинених злочинах і правильність кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 156 КК України, і не зазначає доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для скасування судових рішень.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Із наданих копій судових рішень убачається, що судом при призначенні ОСОБА_2 покарання за сукупністю злочинів вищевказані вимоги кримінального закону судами дотримано.

Зокрема, суд при визначенні виду і міри покарання за вчинення ОСОБА_2 злочинів урахував їх ступінь тяжкості та характер, а також дані про особу засудженого, який в силу вимог ст. 89 КК України не судимий, позитивно характеризувався за місцем проживання, пенсіонер по інвалідності, має проблеми зі здоров'ям та є інвалідом 3 групи. При цьому пом'якшуючими покарання обставинами суд визнав щире каяття ОСОБА_2 у вчинених кримінальних правопорушеннях, активне сприяння у їх розкритті.

За змістом ст. 69 КК України призначення більш м'якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли по справі встановлено обставини, що пом'якшують покарання, які настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнення особи від відбування призначеного покарання з випробуванням можливе лише у тому випадку, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі не більше 5 років, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання.

Одночасно, із ухвали видно, що суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, які аналогічні доводам її касаційної скарги, та зваживши на думку потерпілої ОСОБА_6 щодо можливості призначення ОСОБА_2 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, дійшов правильного висновку про достатнє обґрунтування вироку суду в частині призначення покарання та відсутність підстав для пом'якшення призначеного ОСОБА_2 покарання із застосуванням положень статей 69, 75 КК України. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для пом'якшення призначеного ОСОБА_2 покарання та неможливість його виправлення та перевиховання без реального відбування покарання, оскільки засуджений окрім двох умисних корисливих злочинів вчинив кримінальне правопорушення щодо малолітньої особи, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином.

На думку колегії суддів, обране судом ОСОБА_2 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами.

З огляду на вищевикладене, з мотивів, наведених у касаційній скарзі, наданих до неї судових рішень убачається, що підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_1 відсутні, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України підстав для відкриття провадження немає.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 на вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 20 травня 2015 року щодо ОСОБА_2.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9