Справа № 337/5200/15-к
Провадження № 1-кп/337/340/2015
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 листопада 2015 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя
у складі: головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
з участю прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Запоріжжі кримінальне провадження за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Запоріжжі, громадянина України, освіта середньо-спеціальна, не працюючого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 22.03.2013 року Хортицьким районним судом м.Запоріжжя за ст.. 185 ч.1 КК України до 80 годин громадських робіт, знятий з обліку у КВІ 09.07.2013 року у зв`язку з відпрацюванням громадських робіт; 02.06.2015 року Запорізьким районним судом Запорізької області за ст. 321 ч.1 КК України до штрафу у розмірі 850 грн., штраф сплачено квитанцією від 03.06.2015 року, у скоєнні злочинів, передбачених ст. ст. 383 ч.2, 384 ч.2 КК України,
в с т а н о в и в :
12.03.2015 року, об 11 годині 30 хвилин, ОСОБА_5 , діючи умисно, з метою уникнення виконання цивільно-правового зобов`язання перед ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні Хортицького РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, звернувся з завідомо неправдивим повідомленням про те, що 12.03.2015 року, приблизно об 11-00 годині, невідомий чоловік разом із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , насильно заштовхнули його в автомобіль «Chevrolet Aveo», при цьому спричиняли йому тілесні пошкодження, тобто про вчинення відносно нього злочину, передбаченого ч.2 ст.146 КК України - незаконне викрадення людини, вчинене з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб, тобто поєднаного з обвинуваченням особи в тяжкому злочині.
12.03.2015 року ОСОБА_5 , в період часу з 13-00 години до 13 години 40 хвилин, під час допиту в якості потерпілого, маючи умисел на давання завідомо неправдивих показань, які перекручують дійсні обставини і фактичні дані, що мають доказове значення по справі, з метою уникнення виконання цивільно-правового зобов`язання перед ОСОБА_6 , надав показання про те, що 12.03.2015 року, приблизно о 10 годині 30 хвилин, ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , з приводу боргових відносин, насильно затягнули його до автомобіля марки «Chevrolet Aveo» у кузові сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 біля будинку АДРЕСА_2 , на якому вивезли останнього до каналізаційної насосної станції КП «Водоканал», яка розташована за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Новослобідка, вулиця Залізнична, 1-а, де вимагали у нього грошові кошти у сумі 1000 грн., з метою особистого матеріального збагачення.
Далі, 13.03.2015 року, ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні ними кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 189 КК України.
30.03.2015 року обвинувальний акт відносно вказаних осіб було направлено до Хортицького районного суду м. Запоріжжя.
В ході судового розгляду справи, потерпілий ОСОБА_5 , будучи попередженим судом про кримінальну відповідальність, передбачену ст.384 КК України (завідомо неправдиве показання), надав показання про те, що ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , 12.03.2015 року, приблизно об 11 годині 30 хвилин примушували його до виконання цивільно-правового зобов`язання перед ОСОБА_6 , шляхом негайного повернення запозичених у лютому 2015 року грошових коштів у розмірі 450 грн. При цьому, ні ОСОБА_8 , ні ОСОБА_7 , ні ОСОБА_6 силоміць до автомобіля його не саджали, фізичне насильство до нього не застосовували та гроші у нього не вимагали.
Приймаючи до уваги покази, надані ОСОБА_5 під час судового розгляду у Хортицькому районному суді м. Запоріжжя, були встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, а саме: відсутність складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 146 та ч.2 ст. 189 КК України, та наявності в діях обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 355 КК України. У зв`язку з чим в обвинувальному акті від 30.03.2015 року змінено кваліфікацію кримінально-караного діяння обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 з ч.2 ст.146, ч.2 ст.189 КК України, тобто незаконне викрадення людини, вчинене з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб; вимагання, тобто вимога передачі чужого майна, вчинене за попередньою змовою групою осіб на ч.1 ст. 355 КК України, а саме примушування до виконання цивільно-правового зобов`язання з погрозою насильства над потерпілим.
Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 було засуджено за кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 355 КК України, яке відповідно до ч. 2 ст.12 КК України є злочином невеликої тяжкості. Вирок суду у кримінальному провадженні №1-кп/337/167/2015 від 01.07.2015 року набрав законної сили 01.08.2015 року.
Таким чином ОСОБА_5 надав завідомо неправдиві показання про вчинення щодо нього злочинів, передбачених ч.2 ст.146, ч.2 ст.189 КК України, що відповідно до ч.3 ст.12 КК України є тяжкими злочинами.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у скоєнні вказаних злочинів не визнав. Суду пояснив, що 12.03.2015 року, приблизно о 10-00 годині, коли він йшов по бул. Будівельників у м.Запоріжжі, побачив автомобіль «Шевроле», з якого вийшов ОСОБА_9 та якому він був винен грошові кошти у сумі 450 грн. За ним вийшов з автомобіля ОСОБА_10 та ще один чоловік, який йому не був знайомий. ОСОБА_9 підбіг до нього і став вимагати повернути гроші, схватив за руку, погрожував фізичною розправою, після чого він пообіцяв, що гроші віддасть ввечері, але ОСОБА_9 продовжував їх вимагати. Після цього він запропонував піти до школи, з метою позичити грошей у тітки, яка часто гуляє біля школи. Після цього усі сіли в автомобіль та поїхали до школи № 102, але тітки там не було. Також вони заїздили до каналізаційної насосної станції, де з автомобіля вийшов він та ОСОБА_9 , там він зателефонував тітці, запитав грошей, суму не називав та повідомив, що його спіймали і можуть вбити. ОСОБА_11 сказала, що грошей у неї не має. У цей час до нього підійшов ОСОБА_12 і сказав, що він обманює тітку та вдарив його два рази по голові, але чим, сказати не може, удари були слабкі, він не відчував навіть фізичного болю. Потім він став дзвонити матері, не додзвонився і запропонував поїхати та зателефонувати з телефону-автомату. Вони сіли в авто і поїхали, зупинилися біля магазину «Єва», він став знову дзвонити. У цей час побачив, що під`їхали працівники міліції, яким він розповів про свою ситуацію та з якими потім проїхав до райвідділу. У райвідділі він пояснень не писав, замість нього писав працівник міліції. Він не визнає вину, так як він не обвинувачував людей у вимаганні грошей, його ніхто не викрадав, він хотів віддати гроші, навіть пропонував, що віддасть більше, при цьому міг утекти. Його показання на стадії досудового слідства і у суді не різняться між собою. ОСОБА_9 йому казав, що гроші треба зараз, погрожував йому фізичною розправою- побити, просто тримав його під руку, до автомобіля не тягнув. Крім фізичної розправи нічим не погрожував. Коли його двічі вдарили по голові, вдарили не боляче, чим не бачив, вважає, що вдарили за те, що він своїми словами лякав тітку, тілесних пошкоджень у нього не було. Коли він знаходився у райвідділі та давав пояснення, які записали з його слів, в них добре не вчитувався. Він ніякого злочину не вчиняв, дії обвинувачених не кваліфікував, це самовільно та на власний розсуд зробила слідча, яка спотворила його показання, а написати таку заяву його понудили, він особисто нікого не оговорював. Просить виправдати його, бо злочину не скоював.
І хоч обвинувачений провину не визнав, його винуватість підтверджується доказами, добутими у ході судового розгляду справи:
-поясненнями свідка ОСОБА_13 , яка пояснила, що 12.03.2015 року що вона була на добовому чергуванні у Хортицькому райвідділі м.Запоріжжя, коли надійшло повідомлення про викрадення людини. Згодом до неї у кабінет привели ОСОБА_5 , який зробив заяву про скоєння щодо нього злочину і вказав на ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , як на осіб, які його викрали, затягли до автомобіля, про що в ЄРДР було внесено відомості про скоєння злочину, передбаченого ст.. 146 КК України. Вона роз`яснила ОСОБА_5 його права, вручила пам`ятку, попередила про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, звернувши на це особливу увагу, бо знала ОСОБА_5 раніше, знала що він раніше був неодноразово засуджений. ОСОБА_5 пояснив, що 12.03.2015 року він йшов з братом по бул. Будівельників у м.Запоріжжі і біля будинку № 7, коли під`їхав автомобіль «Шевроле», з нього вийшло два чоловіки, які насильно затягли його в автомобіль, при цьому пояснив, що його взяли під руки. Хтось з них наклонив рукою його голову і усадив в авто, потім на автомобілі вивезли його в балку біля школи № 102, бо він ОСОБА_16 , ОСОБА_17 і ОСОБА_18 повинен був віддати гроші за наркотики. ОСОБА_12 взяв пляшку і вдарив нею його по голові, під їх тиском він дзвонив тітці. Також повідомив, що йому погрожували фізичною розправою. Після цього його відвезли до таксофону, щоб він подзвонив матері, де він побачив працівників міліції. Потім вона запропонувала ОСОБА_5 проїхати та оглянути місце пригоди, після чого, він, поняті та працівники міліції поїхали в балку, там ОСОБА_5 указав на пляшку, якою його вдарили, пляшку вилучили, провели експертизу, пляшку визнали речовим доказом. Потім ОСОБА_5 указав на приміщення, де бачив жінку, яку потім встановили і вона пояснила, що дійсно бачила автомобіль. Після цього поїхали на АДРЕСА_2 , де біля будинку ОСОБА_5 показав де саме його зупинили та заштовхали в автомобіль, потім під`їхали до таксофону, там ОСОБА_5 пояснив, що він дзвонив саме з цього таксофону. Усі місця вказував ОСОБА_5 , огляд місць події було проведено у трьох місцях. Уся підозра була обґрунтована на показаннях ОСОБА_5 , відносно ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_19 було порушено кримінальне провадження за ст.. 146 ч.2, 189 ч.2 КК України. Вона знайомила ОСОБА_5 з протоколом, він з ним ознайомився, його підписав, неодноразово йому роз`яснювала його права і попереджала про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань;
-поясненнями свідка ОСОБА_20 , яка пояснила, що весною 2015 року її було запрошено у якості пойнятої, коли вона, ще один понятий, обвинувачений та працівники міліції поїхали у балку на вул.. Воронезькій у м.Запоріжжі. Обвинувачений вказав куди треба йти, показав де його вдарили по голові пляшкою, потім пляшку знайшли і вилучили. Обвинувачений казав, що у нього вимагали гроші коли знаходилися у балці, примушували дзвонити тітці або матері. При цьому на нього ніхто не тиснув, він усе розказував і показував сам, показав місце, де лежала пляшка, ніхто йому не погрожував. Потім усі поїхали на 15 мікрорайон, він вказав на місце, де його посадили в автомобіль, куди його вели під руки, в авто були водій, двоє чоловіків і жінка. Також обвинувачений пояснював, що у нього вимагали гроші, бо він їх був винен, казав, що їхати з ними він не хотів, але його насильно посадили в авто. Було складено протокол, вона його прочитала і підписала;
-свідка ОСОБА_21 , який пояснив, що 12.03.2015 року він знаходився на чергуванні у Хортицькому РВ у складі слідчо-оперативної групи коли від чергового стало відомо, що телефонувала жінка і повідомила, що троє чоловіків насильно посадили четвертого в автомобіль і повідомила номер автомобіля. Коли група працівників міліції виїхала, в районі магазину «Єва» по вул.. Новгородській у м.Запоріжжі вони побачили автомобіль з державними номерами, на які вказала жінка, що телефонувала до райвідділу. Коли вони під`їхали, побачили ОСОБА_5 з яким поряд стояли троє чоловіків, а він намагався зателефонувати. ОСОБА_5 був наляканий, знаходився у стані сильного душевного хвилювання, казав, що з нього намагаються вибити борги, насильно посадили його в автомобіль, почали наносити тілесні пошкодження. Також повідомив, що він дзвонив тітці, але у неї не було грошей. Коли усі приїхали до райвідділу, у його присутності ОСОБА_5 пояснював, що люди вимагали у нього борг за наркотики, насильно посадили його в автомобіль «Шевроле», коли він йшов по вулиці, виясняли коли борг віддасть. Він відбирав у ОСОБА_5 заяву про скоєний злочин, останній розписався у заяві, був попереджений про кримінальну відповідальність, протокол він складав зі слів ОСОБА_5 , який казав, що його викрали;
-поясненнями свідка ОСОБА_22 , який пояснив, що весною 2015 року він йшов з дружиною, коли працівники міліції попросили його взяти участь у слідчих діях у якості понятого. Потім він, його дружина, яка також була пойнятою, слідчий, обвинувачений і працівники міліції, поїхали у балку на вул.. Воронезькій у м.Запоріжжі, обвинувачений повів їх по стежці, привів у балку і там розповів, що коли його викрали, троє чоловіків, які вели його до автомобіля під руки та яким він винен був гроші, привезли у балку, вимагали у нього гроші, один з них вдарив його по голові пляшкою. Він сам указав на пляшку, яка була там, пляшку вилучили. Після цього усі поїхали на 15 мікрорайон до магазину «АТБ», де обвинувачений показав місце, де його усадили в автомобіль. Далі поїхали до таксофонів на вул.. Новгородській, де обвинувачений пояснив, що він звідти дзвонив тітці та повідомляв, що у нього вимагають гроші. Він зрозумів, що тих людей, які викрали обвинуваченого, останній знав. При цьому, весь час ніякого тиску на обвинуваченого здійснено не було, він сам, добровільно все розказував, не хвилювався і був абсолютно спокійним;
-протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 від 12.03.2015 року ( а.с.37);
-протоколами огляду місць події від 12.03.2015 року з участю ОСОБА_5 та фото таблицею до нього ( а.с.50-60, 77-83, 84-88-а);
-пам`яткою про процесуальні права та обов`язки потерпілого ( а.с.93);
-протоколами допиту потерпілого від 12.03.2015 року та 29.03.2015 року, з яких вбачається, що ОСОБА_5 , який був допитаний у якості потерпілого та попереджений за ст.. 384 КК України за завідомо неправдиве показання пояснював, що 12.03.2015 року троє чоловіків: ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ще один, насильно посадили його в автомобіль вимагали у нього грошові кошти, вдарили його та погрожували фізичною розправою ( а.с. 89-92, 48-49 );
-DVD-R диском із звукозаписом судового засідання Хортицького районного суду м.Запоріжжя з участю ОСОБА_5 у якості потерпілого, який було прослухано у судовому засіданні ( а.с. 67);
-протоколом огляду предмету від 26.08.2015 року ( а.с.61-66 );
-копією вироку Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 01.07.2015 року ( а.с. 72-76);
-витягами з кримінальних проваджень ( а.с. 30-33, 46-47);
-рапортами працівників Хортицького РВІ Запорізького МУ ГУМВС України в Запорізькій області та реєстрацією із служби 102 ( а.с.34-36);
-рапортом прокурора прокуратури Хортицького району м.Запоріжжя ОСОБА_25 ( а.с. 41-45).
Оцінивши докази по справі у сукупності при встановлених обставинах, з врахуванням норм ст.ст. 368, 370 КПК України, що регулюють застосування норм матеріального та процесуального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, суд, ухвалюючи вирок в даній справі, безпосередньо дослідивши під час судового розгляду та оцінивши з точки зору належності, допустимості і достовірності доказів, прийшов до висновку про винуватість обвинуваченого у вчинені інкримінованих кримінальних правопорушень.
Дії обвинуваченого ОСОБА_5 суд кваліфікує за ст.383 ч.2 КК України, як завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, поєднане з обвинуваченням особи у тяжкому злочині; за ст. 384 ч.2 КК України, як завідомо неправдиве показання потерпілого під час досудового розслідування, поєднане з обвинуваченням у тяжкому злочині.
За змістом ст. ст. 21, 22, 30 КПК України у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється судом на основі змагальності, безпосередності дослідження судом показань, речей та документів. Державне обвинувачення в суді підтримує прокурор, захист обвинуваченого здійснює він сам і його захисник, а функція розгляду справи покладається на суд. При цьому суд, зберігаючи незалежність, неупередженість і об`єктивність, створює необхідні умови для виконання учасниками їх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав.
При цьому, суд виходить із положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України, від 17 липня 1997 року, норм Конституції України, КПК України, які визначають права і свободи кожного, хто перебуває під юрисдикцією членів Ради Європи, які підписали означену конвенцію, держави, яка ратифікувала її у встановленому Законом порядку, та гарантують кожному права і свободи, визначені в розділі 1 Конвенції та розділу VIII Конституції України.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_4 наполягав на недоведеності вини обвинуваченого ОСОБА_5 у скоєнні інкримінованих йому злочинів, наполягав на тому, що таких показань, які записані працівниками міліції, як показання ОСОБА_26 , який був потерпілим, обвинувачений не давав, не ставив питання про кваліфікацію злочину щодо винних осіб, не мав наміру когось оговорювати у скоєнні тяжкого злочину, тому просив виправдати обвинуваченого.
Доводи захисника у вказаному вище повністю протиречать доказам, добутим у процесі розгляду справи судом.
Як вбачається з пояснень свідків: ОСОБА_22 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_13 , ОСОБА_5 , даючи показання стосовно обставин того, що його троє осіб насильно заштовхали його в автомобіль, спричиняли йому тілесні пошкодження, вимагали повернення грошових коштів, надавав особисто, добровільно, послідовно, сам показував місця, куди їздив з викрадачами, при цьому будь- якого тиску ні з чийого буку на нього здійснено не було.
Пленумом Верховного суду України, Постановою N 9 від 01.11.1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визначив, що статтею 129 Конституції встановлено, що до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін, забезпечення доведеності вини та підтримання в суді державного обвинувачення, яке згідно зі ст.121 Конституції покладається на прокуратуру, тому суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 органом досудового слідства кваліфіковані вірно за ст. 383 ч.2, 384 ч.2 КК України.
Згідно ст. 23 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
У судовому засіданні ні обвинуваченим, ні стороною захисту, а саме захисником ОСОБА_4 не надано суду жодного доказу у частині заперечень щодо скоєння обвинуваченим вказаних злочинів.
Суд вважає, що дані висновки не протиречать Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини, оскільки остання не виключає необхідності і можливості застосування національного законодавства України, що діє на даний момент і вказаного вище, яке вбачає те, що обов`язково приймається до уваги принцип презумпції невинності, передбачений ст.62 Конституції України, а саме: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Крім цього, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення, але він не може тлумачитись як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (довід). Об`єм цього обов`язку може змінюватись залежно від природи рішення.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Тому, виходячи з принципу індивідуалізації покарання, суд враховує обставини вчинення злочинів, їх тяжкість, які згідно ст.12 КК України відносяться до злочинів середньої тяжкості.
Суд вважає, що з урахуванням дій обвинуваченого при вчиненні злочину і покарання яке буде призначено судом обвинуваченому, має бути законним, справедливим, обґрунтованим, співрозмірним та індивідуальним. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження скоєння нових злочинів.
Разом з тим, беручи до уваги дані про особу обвинуваченого, з врахуванням всіх обставин вчинених злочинів в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що при призначенні покарання має бути застосований принцип гуманізації відповідальності з врахуванням засад закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню, згідно зі ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує характер і ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, який раніше був неодноразово засуджений у тому числі і за скоєння корисливих злочинів, на обліку у психоневрологічному диспансері не перебуває, перебуває на обліку у наркодиспансері з 2007 року, у скоєному не розкаявся, а тому, з альтернативних мір покарання, передбачених санкціями ст.. 383 ч.2, 384 ч.2 КК України, вважає за необхідне призначити йому покарання у вигляді обмеження волі.
Пом`якшуючих обставин, передбачених ст. 66 КК України судом не встановлено.
Невизнання винуватості ОСОБА_5 у скоєнні вказаних злочинів, передбачених ст. 383 ч.2, 384 ч.2 КК України, суд вважає способом захисту з метою уникнення відповідальності за скоєне у повному обсязі.
Долю речових доказів необхідно вирішити у порядку ст.. 100 КПК України.
Керуючись ст. ст.. 370, 371, 374 КПК України, суд, -
Визнати винуватим ОСОБА_5 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 383 ч.2, 384 ч.2 КК України та призначити йому покарання:
-по ст. 383 ч.2 КК України- два роки обмеження волі;
-по ст.. 384 ч.2 КК України- один рік 6 місяців обмеження волі.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити до відбуття ОСОБА_5 покарання у вигляді двох років обмеження волі.
Запобіжний захід ОСОБА_5 у вигляді особистого зобов`язання, залишити в силі до набрання вироком суду законної сили.
Строк відбуття покарання у вигляді обмеження волі, рахувати з часу фактичного затримання.
Речовий доказ- диск із записами судових засідань в Хортицькому районному суді м. Запоріжжя у кримінальному провадженні №1-кп/337/167/2015 з участю потерпілого ОСОБА_5 - залишити в матеріалах кримінального провадження.
Копію вироку після проголошення негайно вручити учасникам розгляду справи.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Хортицький районний суд м. Запоріжжя.

Суддя: ОСОБА_1