16.02.2010 1-101/2010
ВИРОК

Іменем України

16 лютого 2010 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

Головуючого-судді - Заріцького С.М,

при секретарі - Смілянець І.В.

за участі прокурора - ХадарінаВ.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді кримінальну справу про |обвинувачення

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, українця, громадянина України, з неповною

вищою освітою, фізичну особу-підприємця, одруженого, на утриманні двоє неповнолітніх дітей, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_3, раніше не судимого, в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 172 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Згідно свідоцтва ВОЗ № 532111 про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 24.10.2008 року підсудний ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем і займається торгівлею аудіо-та відеодисками у кіоску, розташованому по вул. Б.Хмельницького у м. Вишгород Київської області та магазині, розташованому по вул. Рокосовського, 1/9 в м. Києві.

В своїй діяльності з травня по листопад 2008 року в кіоску по вулиці Б.Хмельницького в м. Вишгород та з вересня 2008 року по 01.08.2009 року в магазині по вул. Рокосовського 1/9 в м. Києві фізична особа - підприємець ОСОБА_1 використовував працю найманих працівників, однак всупереч вимог ст.ст. 24,24-1 КЗпП України та ст. 2 «Порядку реєстрації трудового договору між працівником та фізичною особою» затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08.06.2001 року, трудовий договір не укладав, і не подав його на реєстрацію до державної служби зайнятості у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівників до роботи, тим самим грубо ^ порушуючи законодавство про працю та ухилявся від сплати єдиного податку з найманого працівника, інших обовязкових платежів.

Зокрема, фізична особа - підприємець ОСОБА_1 свідомо ігноруючи вимоги ст.ст. 24, 24-1 КЗпП України, в період з травня по листопад 2008 року, використовував працю найманого працівника - продавця ОСОБА_2, без укладання та належної реєстрації з ним трудового договору у Вишгородському районному центрі зайнятості, внаслідок чого, гарантовані ст.ст. 43-46 Конституції України право останнього на працю, на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, також у старості та в інших випадках, передбачених законом, на відпочинок та на отримання пенсії та інших видів соціальних виплат, право на заробітну плату були істотно порушені.

Відомості про нарахування та виплату заробітної плати найманому працівнику не складалися, чим порушено вимоги ст. ЗО Закону України «Про оплату праці» не здійснювались відповідні відрахування до фондів обовязкового державного соціального страхування.

Крім того, ОСОБА_1, грубо порушено вимоги ст.ст. 24, 24-1 КЗпП України, приблизно в період з серпня 2008 року по серпень 2009 року використовував працю найманого працівника - продавця ОСОБА_3 без укладання трудового договору з працівником та його реєстрації в державній службі зайнятості. Внаслідок чого, гарантовані ст.ст. 43-46 Конституції України право останнього на працю, на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, також у старості та в інших випадках, передбачених законом, на відпочинок та на отримання пенсії та інших видів соціальних виплат, право на заробітну плату були істотно порушені.

Відомості про нарахування та виплату заробітної плати найманому працівнику не складалися, чим порушено вимоги ст. ЗО Закону України «Про оплату праці» не здійснювались відповідні відрахування до фондів обовязкового державного соціального страхування.

Допитаний в судовому засіданні підсудний ОСОБА_1 повністю визнав себе винним у вчиненні порушення трудового законодавства і відмовився від дачі показів з приводу обставин вчинення злочину.

Оскільки підсудний повністю визнав себе винним у скоєнні злочину і не оспорює фактичних обставин справи, докази за згодою учасників судового розгляду в судовому засіданні не досліджувалися.

Дії підсудного у грубому порушенні законодавства про працю вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 172 КК України, як грубе порушення законодавства про працю.

Крім того, винність ОСОБА_1 у скоєнні інкримінованого йому злочину підтверджується матеріалами кримінальної справи.

Аналізуючи досліджені докази в їх сукупності і взаємозвязку, суд вважає доведеним обвинувачення ОСОБА_1 в скоєнні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 172 КК України.

При призначенні підсудному міри покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які сприяли вчиненню злочину.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_1, суд не вбачає.

Обставинами, що помякшують покарання, суд визнає щире каяття підсудного, сприяння слідству, а також те, що в підсудного на утриманні перебуває двоє малолітніх дітей.

Зважаючи на те, ОСОБА_1 щиро розкаявся у вчиненому, раніше не судимий, суд приходить до висновку про можливість призначення покарання в межах санкції ч. 1 ст. 172 КК України у вигляді штрафу.

Керуючись ст.ст. 323, 324 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_1 - визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України і призначити йому покарання у вигляді штрафу в розмірі ЗО неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить - 510 гривень.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_1 до набрання вироком чинності залишити підписку про невиїзд.

Вирок протягом 15 днів з моменту його проголошення може бути оскаржений до апеляційного суду Київської області шляхом подачі апеляції через Вишгородський районний суд.

Су Суддя С.М.Заріцький