Справа № 438/69/15-к
Провадження №1-кп/438/28/2015
У Х В А Л А
Іменем України

03 листопада 2015 року Бориславський міський суд Львівської області у складі:

головуючого - судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Бориславі клопотання у кримінальному провадженні, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000170 від 14 березня 2014 року про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Борислава Львівської області, проживає за адресою АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, з середньо-спеціальною освітою, раніш не судимого,

підозрюваного у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України,

за участі сторін судового провадження прокурора ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , законного представника особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , -

в с т а н о в и в :
До суду надійшло клопотання слідчого СВ Бориславського МВ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_9 , затвердженого старшим прокурором прокуратури м.Борислава ОСОБА_10 про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_3 підозрюваного у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України.

Відповідно вказаного клопотання досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_3 у ніч з 30 травня на 31 травня 2004 року у період з 01 години 30 хвилин до 01 години 50 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись в громадському місці - поблизу житлового багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , разом із ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які також перебували в стані алкогольного сп`яніння, вступивши з ними в злочинний зговір, маючи умисел на грубе порушення громадського порядку і спокою на ґрунті явної неповаги до суспільства та нехтування загальнолюдськими правилами співжиття і нормами моралі через відкрито виражене та очевидне зневажливе ставлення до громадського порядку та ігнорування існуючих у суспільстві елементарних правил поведінки, моралі, добропристойності, умисно вчинив хуліганські дії, що грубо порушували громадський порядок та спокій і виражали явну неповагу до суспільства, які за своїм змістом відзначалися особливою зухвалістю, а також супроводжувалися насильством із заподіянням тілесних ушкоджень, що проявилось у тому, що ОСОБА_11 поблизу житлового багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 з малозначного приводу, тобто фактично безпричинно та відкрито, розпочав бійку з раніше незнайомими йому ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , у ході якої ОСОБА_11 , діючи спільно і наперед узгоджено з ОСОБА_12 , нанесли вказаним потерпілим, які не чинили активного опору, з достатньою для цього силою один за одним неодноразові удари гострим та довгим клинком ножа типу мисливського в різні частини тіла, який згідно висновку судово-криміналістичної експертизи № 23 від 12 жовтня 2004 року є холодною зброєю колюче- ріжучої дії.

У той же час ОСОБА_3 та ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_11 наносили множинні удари кулаками рук, ногами у взутті та камінням у різні частини тіла ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , спричинивши ОСОБА_16 згідно висновку судово-медичної експертизи № 693 від 02.08.2004 забійні рани в тім`яно-потиличній ділянці голови справа, в обох тім`яних ділянках, садна на слизових оболонках верхньої губи, підшкірні гематоми чола і ділянки лівого вуха та середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді семи колото-різаних поранень в ділянці великого вертлюга правої стегнової кістки, на зовнішній поверхні правого стегна у верхній та середній третинах, що супроводжувалось розвитком шокового стану середньої важкості і призвело до розвитку після травматичного неврита сідничного нерва справа від рівня верхньої третини стегна із порушенням функції стопи, що в свою чергу викликало тривалий, понад три тижні розлад здоров`я у ОСОБА_16 , а ОСОБА_17 спричинили згідно висновку судово-медичної експертизи № 695 від 30.06.2004 легкі тілесні ушкодження, що викликали короткочасний розлад здоров`я, у вигляді семи колото-різаних ран обох стегон та сідниць, на передній поверхні грудної клітки зліва, підшкірного крововиливу в ділянці правого стегна, після чого покинули місце події.

Таким чином, ОСОБА_3 інкримінується вчинення суспільно небезпечного діяння передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, а саме хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчинене групою осіб.

Зважаючи на положення ст. 512 КПК України, судовий розгляд проведено з додержанням вимог КПК України, при цьому, у відсутність ОСОБА_3 з огляду на стан здоров`я останнього, процесуальні права якого здійснено через захисника ОСОБА_8 .

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання та просив його задовольнити.

Законний представник особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, - ОСОБА_7 показала суду, що ОСОБА_3 є її рідним братом. Крім цього, їй відомо із матеріалів досудового розслідування, що братові 21 червня 2004 року пред`явлено обвинувачення за ч.2 ст.296 КК України. 27 жовтня 2004 року слідчим прокуратури м.Борислава була винесена постанова про закриття кримінальної справи відносно брата, тобто обвинувачення було з брата знято. Після чого брат виїхав за кордон на заробітки. Зі слів брата, законному представнику відомо, що за час перебування в Італії останній двічі лікувався у психіатричній лікарні, а також перебував під спостереженням лікаря-психіатра із-за наявності у нього психічних розладів. Повернувшись на Україну, у брата почалось загострення психічних розладів, після того як він дізнався що перебуває у розшуку і справа відносно нього не закрита. У вирішенні клопотання покладається на думку суду.

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, що вранці 31 травня 2004 року близько 8 години її повідомили про смерть сина ОСОБА_19 , який був її єдиним сином. Стверджує, що він не міг безпричинно розпочати бійку, з його сторони могла бути лише відповідь на агресію. Заперечує проти застосування до ОСОБА_3 заходів медичного характеру, оскільки вважає остатнього осудним, який повинен бути притягнутий до кримінальної відповідальності.

Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечив проти застосування до ОСОБА_3 заходів медичного характеру.

Захисник ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснив, що не заперечує проти застосування до ОСОБА_3 заходів медичного характеру, оскільки його підопічний страждає психічними розладами. Разом з тим, просить звільнити від кримінальної відповідальності останнього у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності.

Оцінюючи докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що в клопотанні належить відмовити, а кримінальна справа підлягає закриттю, з підстав передбачених у ст.513 ч.3 КПК України через не доведення стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_3 суспільно небезпечного діяння, яке йому інкриміновано.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім цього, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст. 9 КПК України.

За правилами ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на прокурора.

Тобто, обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.

Так, на обґрунтування вчинення ОСОБА_3 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, сторона обвинувачення, посилається на обсяг доказів, які були безпосередньо досліджені судом, а саме: постанову про виділення матеріалів (а.с.15 т.1), постанову про порушення кримінальної справи (а.с.16-18 т.1), постанову про порушення кримінальної справи (а.с.122 т.1), постанова про обрання міри запобіжного заходу (а.с.149 т.1), постанову про притягнення як обвинуваченого (а.с.154 т.1), постанову про закриття кримінальної справи та відмову у порушенні кримінальної справи (а.с.242-243 т.1), постанову про скасування постанови про закриття кримінальної справи, закриття кримінальної справи в частині пред`явленого обвинувачення та відмову у порушенні кримінальної справи (а.с.264-268 т.1), постанову про закриття кримінальної справи, закриття кримінальної справи в частині пред`явленого обвинувачення та відмову у порушенні кримінальної справи (а.с.338-339 т.1), постанову про закриття кримінальної справи, порушення кримінальної справи та доповнення обвинувачення (а.с.370-376 т.1), постанову про притягнення як обвинуваченого (а.с.378-380 т.1), постанову про оголошення розшуку обвинуваченого (а.с.392 т.1), повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри (а.с.31-34 т.3), повідомлення та постанову про призначення прокурора у кримінальному провадженні (а.с.10-11), характеризуючі дані (а.с.10-11 т.3), заяву ОСОБА_3 (а.с. 76 т.3) та постанову про зміну порядку досудового розслідування (а.с.97 т.3).

З матеріалів досудового розслідування вбачається, що кримінальна справа порушувалася відносно групи осіб, в тому числі ОСОБА_3 9 червня 2004 року (а.с.122 т.1), ОСОБА_3 було пред`явлено обвинувачення у скоєні злочину, передбаченого ст.296 ч.2 КК України та останній був допитаний в якості обвинуваченого (а.с.153-158 т.1), відносно ОСОБА_3 слідчим обрано міру запобіжного заходу підписку про невиїзд ( а.с.159 т.1). Постановою слідчого прокуратури м.Борислава від 17 листопада 2004 року кримінальна справа проти групи осіб в тому числі ОСОБА_3 була закрита у зв`язку із недоведеністю їх участі у вчиненні злочину, передбаченого ст.296 КК України, а також постановою цього ж слідчого від 9 травня 2006 року кримінальна справа відносно групи осіб в тому числі ОСОБА_3 була закрита за відсутністю в їх діях складу злочинів, передбачених ст.121 ч.2, 296 ч.2 КК України. В той же час постановою старшого слідчого прокуратури м.Борислава без числа та місяця 2006 року ОСОБА_3 було пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ст.296 ч.4, ст.115 ч.2 п.4,п.7,п.12, ст.15 ч.2, ст.115 ч.2 п.4, ст.15 ч.2, ст.115 ч.2 п.7, ст. 15 ч.2, ст.115 ч.2, п.12, ст.15 ч.2, 115 ч.2 п.1 КК України. Враховуючи, що після скоєння злочину ОСОБА_3 скрився з свого постійного місця проживання і за результатами прийнятих слідством заходів розшуку не вдалось встановити його місце знаходження постановою слідчого від 14 листопада 2006 року ОСОБА_3 був оголошений у розшук, він не затримувався та не допитувався як обвинувачений.

Згідно акту судово-психіатричної експертизи № 218 від 07 липня 2014 року ОСОБА_3 страждає психічним захворюванням у формі параноїдної шизофренії з емоційно-вольвим дефектом. За своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку. У період інкримінованих дій ОСОБА_3 психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим чи іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_21 повністю підтримав вищезазначений акт судово-психіатричної експертизи.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 513 КПК України.

Слід зазначити про те, що досудове слідство у даній кримінальній справі було проведено за нормами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року. У 2006 році ОСОБА_3 скрився з свого постійного місця проживання, та постановою слідчого від 14 листопада 2006 року ОСОБА_3 був оголошений у розшук, після чого останній не затримувався та не допитувався як обвинувачений. Постановою про виділення матеріалів досудового розслідування старшого прокурора м.Борислава Львівської області від 14 березня 2014 року виділено з матеріалів досудового розслідування за №0000089 матеріали досудового розслідування щодо вчинення підозрюваним ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України та зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000170 від 14 березня 2014 року, розслідування проведено за нормами чинного Кримінального процесуального кодексу України.

Однак досудове слідство обмежилось лише винесенням постанови про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 26 лютого 2014 року та допитом в якості свідка законного представника особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, - ОСОБА_7 .

Згідно з п. 8 розділу XI «Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України», допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності.

Разом з тим, суд в порядку ст.22 КПК України змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості не вправі досліджувати інші письмові докази, наявні у матеріалах досудового розслідування, які не визначені ухвалою суду як обсяг доказів, оскільки дослідження інших доказів зазначених у клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру сторона обвинувачення вважала за недоцільне, як зазначено у клопотанні прокурора від 22 липня 2015 року, поданого в порядку визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню (ст.349 КПК України).

Суд, безпосередньо, всебічно, дослідивши обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до висновку про те, що їх не можна покласти в основу доведення факту вчинення ОСОБА_3 суспільно небезпечного діяння, оскільки самі по собі процесуальні рішення органів досудового розслідування, прокурора, так і в сукупності, прямо чи не прямо не підтверджують вчинення ОСОБА_3 суспільно небезпечного діяння, про яке зазначено в клопотанні щодо застосування примусових заходів медичного характеру.

Аналогічно не підтверджує вчинення ОСОБА_3 суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України, заява останнього про звільнення від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.296 КК України у зв`язку із закінченням строків давності (а.с.76 т.3).

Крім цього, суд не бере до уваги наступні докази обвинувачення: покази потерпілої ОСОБА_5 та законного представник особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, - ОСОБА_7 у судовому засіданні, оскільки вони не містять даних на підтвердження вчинення ОСОБА_3 інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння, а тому є неналежними доказами.

Суд не вбачає підстав задоволення клопотання захисника ОСОБА_8 про звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності в порядку ст.49 КК України, оскільки аналогічне клопотання захисника вирішено вмотивованою ухвалою суду від 26 жовтня 2015 року.

За правилами ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст.19 ч.2 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого КК України, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Згідно ст.93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Відповідно до ст.94 ч.2 КК України надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку може бути застосоване судом стосовно особи, яка страждає на психічні розлади і вчинила суспільно небезпечне діяння, якщо особа за станом свого психічного здоров`я не потребує госпіталізації до психіатричного закладу.

Згідно ст.513 ч.3 КПК України суд, встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.

На підставі наведеного, суд, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до загальних правил КПК України, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим не наділений повноваженнями за власною ініціативою ініціювати проведення певних слідчих (розшукових) дій, оскільки функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган, приходить до висновку про необхідність відмовити в застосуванні примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_3 та закриття щодо нього кримінального провадження, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_3 вчинене суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.2 ст.296 КК України.

Цивільний позов у справі не заявлено.

Процесуальні витрати та речові докази у справі - відсутні.

Керуючись ст. ст. 369, 370, 371, 372, 513 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
Відмовити у застосуванні до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Борислава Львівської області примусових заходів медичного характеру.

Кримінальне провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000170 від 14 березня 2014 року відносно ОСОБА_3 підозрюваного у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Львівської області через Бориславський міський суд Львівської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий: суддя ОСОБА_1