Провадження №11-кп/772/544/2015
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
судді Апеляційного суду Вінницької області ОСОБА_2
у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_3
за ч.1 ст.121 КК України
23 червня 2015 рокум. Вінниця
Не погоджуючись з прийнятим рішенням щодо ОСОБА_3 вважаю, що достатніх підстав для застосування положень ст.69 КК України щодо нього немає.
Суд першої інстанції, на моє переконання, в повній мірі дотримався вимог ст.65 КК України та врахував при призначенні покарання ОСОБА_3 тяжкість вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання, а тому прийшов до обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого лише в умовах реального позбавлення волі, визначивши його у мінімальних межах санкції ч.1 ст.121 КК України.
Зокрема, суд врахував, що ОСОБА_3 вчинено тяжкий злочин, вину в інкримінованому йому злочині він визнав частково, не розкаявся, завдану шкоду відшкодував лише частково у сумі 7 тисяч гривень в зв`язку з важким матеріальним становищем сім`ї, в якій, окрім нього є ще двоє дітей, а батько знаходиться в зоні АТО. В той же час, судом врахована думка потерпілого та його законного представника, які наполягали на суворому покаранні у виді позбавлення волі.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 , суд визнав вчинення злочину неповнолітнім, те, що він раніше не судимий, позитивно характеризується по місцю проживання, не перебуває на диспансерному обліку у Вінницькій обласній психоневрологічній лікарні ім. Ющенка та на наркологічному обліку у Вінницькому обласному наркологічному диспансері «Соціотерапія».
Попри те, що відповідно до положень ч.2 ст.66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, вважаю що неперебування на обліку в психлікарні чи в наркологічному диспансері не є певною заслугою обвинуваченого, що повинна впливати на пом`якшення йому покарання.
В той же час хотілось би бачити серед цих обставин щире каяття, яке, на жаль у ОСОБА_4 відсутнє, а матеріали кримінального провадження, зокрема, його показання у судовому засіданні свідчать про намагання ввести в оману суд першої інстанції свідченнями про те, що потерпілий міг вибити собі око при падінні, а він йому тілесних ушкоджень не наносив (а.с. 162 зв.), його переписка у соцмережах (а.с. 118) про те, що «пидорок второго глаза лишится», «если балуешься феном, травой и т.д. я тебе нагрею» свідчать про неусвідомлення своєї провини у скоєнні тяжкого злочину, внаслідок якого неповнолітній юнак назавжди втратив зір на одне око, відсутність критичної оцінки своїх дій, небажання принести вибачення потерпілій стороні чи відшкодувати завдані збитки. Натомість зазначене свідчить про його наміри вчиняти правопорушення.
Визнання ОСОБА_3 своєї вини в суді апеляційної інстанції, тобто вже після проголошення вироку, яким призначено покарання у виді реального позбавлення волі, вважаю вимушеним, зумовленим бажанням уникнути відповідальності, оскільки будь-які ознаки щирості каяття він не проявив.
Тому вважаю, що встановлені у кримінальному провадженні обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 , в повній мірі враховані судом першої інстанції, а їх сукупності недостатньо для застосування положень ст.69 КК України та призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченою санкцією ч. 1 ст. 121 КК України. Покарання у виді 3-х років позбавдення волі за вище наведених мотивів буде недостатнім для виправлення та перевиховання засудженого та попередження скоєння ним нових злочинів.
На мою думку, вирок Вінницького міського суду від 01.04.2015 року щодо ОСОБА_3 необхідно залишити без змін.
23.06.2015 р. ОСОБА_2