Ухвала

іменем україни

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_9.,

суддів: ОСОБА_10, ОСОБА_11

за участю прокурора ОСОБА_12

захисника ОСОБА_1,

потерпілої ОСОБА_2,

представника потерпілої ОСОБА_3

розглянула 25 червня 2015 року в судовому засіданні в м. Києві кримінальну справу за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 січня 2015 року щодо ОСОБА_4

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2014 року

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, судимого 04 вересня 2012 року за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 296 КК України із застосуванням ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 2 роки, звільненого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,

засуджено:

за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 12 років, за ч. 1 ст. 129 КК України до покарання у виді обмеження волі строком 2 роки.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено 12 років позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 січня 2015 року вирок районного суду змінено.

Звільнено ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України в зв'язку із закінчення строків давності.

В решті вирок залишено без зміни.

ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він 28 грудня 2010 року на території станції технічного обслуговування автомобілів по вул. Українській,143, м. Запоріжжя, умисно, з метою позбавлення життя, завдав ОСОБА_5 удар ножем у грудну клітку. Від проникаючого поранення внутрішніх органів наступила смерть потерпілого на місці злочину.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, а справу щодо ОСОБА_4 направити на новий судовий розгляд. Стверджує, дії засудженого кваліфіковано невірно, судом не враховано, що ОСОБА_4 наніс удар ножем у відповідь на спричинення йому тілесного ушкодження потерпілим. Суд першої інстанції дав неправильну оцінку доказам у справі. Призначаючи покарання за ч. 1 ст. 115 КК України, не враховано відсутність обставин що його обтяжують, негативну поведінку потерпілого, що потягло призначення засудженому такого покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок його суворості. Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_7, суд не взяв до уваги, що засудженим вже було частково відшкодовано моральну шкоду в сумі 9 999,99 грн. У супереч вимогам ст. 377 КПК України 1960 року апеляційний суд на наведені порушення уваги не звернув та помилку місцевого суду не виправив.

Заслухавши доповідь судді, захисника, котрий підтримав скаргу, прокурора, потерпілу та її представника, які заперечили доводи скарги, та вважали, що скарга захисника задоволенню, а судові рішення скасуванню не підлягають, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 в умисному вбивстві іншої людини ґрунтується на сукупності доказів, зібраних та досліджених судом відповідно до вимог КПК України 1960 року, а кваліфікація злочину за ч. 1 ст. 115 КК України є правильною.

Як убачається з матеріалів справи між учасниками та очевидцями події злочину мав місце конфлікт, чого не заперечував ОСОБА_4

Засуджений поводився агресивно, демонстрував оточуючим ніж, розмахував ним перед ОСОБА_8 та висловлював погрозу позбавити його життя.

Зупиняючи неправомірні дії ОСОБА_4, ОСОБА_5, схопив його за плече, після чого засуджений розвернувся і наніс удар ножем потерпілому у груди.

Встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що напад з боку ОСОБА_5 на засудженого був відсутній.

ОСОБА_4 застосував ніж у ситуації коли реального посягання на його життя не було.

Окрім того, відповідно до висновку експерта (т. 2 а.с. 31-33) під час судово-медичного освідування у ОСОБА_4 не виявлено будь-яких тілесних ушкоджень та слідів їх загоєння, які можна було би віднести до строку події злочину 28.12.2010 року.

Наведене спростовує доводи скарги про неправомірну поведінку потерпілого під час події злочину.

Доводи скарги про призначення засудженому суворого, несправедливого покарання необґрунтовані.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції закону, з урахуванням ступеню тяжкості злочину, даних про особу засудженого та обставин, що пом'якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст. 372 КПК України 1960 року невідповідним ступеню тяжкості злочину та особі засудженого визнається лише таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею Кримінального кодексу, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим як внаслідок м'якості, так і суворості.

За матеріалами справи ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, який за класифікацією відповідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких.

Відповідно, ступінь тяжкості вчиненого засудженим є високим, про що обґрунтовано стверджується у судових рішеннях.

Вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим внаслідок суворості підстав немає.

Суд прийняв до уваги обставини, на які посилається захисник у скарзі, ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, тяжкість наслідків, ту обставину, що засуджений позбавив життя особу молодого віку (потерпілому ОСОБА_5 на момент смерті було 17 років).

З урахуванням особливої тяжкості скоєного злочину, характеру, способу та обставин його вчинення, суд визнав обґрунтованим призначити ОСОБА_4 покарання у виді 12 років позбавлення волі, яке є в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК України.

Таке покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, вирішено судом відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України з урахуванням завданої моральної (нематеріальної) шкоди в наслідок заподіяння смерті засудженим його неповнолітньому сину.

Доводи щодо неправильної кваліфікації дій засудженого перевірялися судом апеляційної інстанції, висновки якого належно обґрунтовані, а ухвала відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.

За відсутності підстав для зміни судових рішень, у задоволенні касаційної скарги захисника належить відмовити.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року п. п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 січня 2015 року, щодо ОСОБА_4 - без зміни.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11