ВИРОК
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

за участю: секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

прокурора ОСОБА_4

захисника адвоката - ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська матеріали кримінального провадження № 201/8115/14-к (пр. № 1-кп/201/36/2015), відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001856, стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в смт Веселе Запорізької області, громадянки України, освіта повна вища, одруженої, раніше не судимої, працюючої асистентом кафедри терапевтичної стоматології Дніпропетровської державної медичної академії, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:
Обвинувачена ОСОБА_6 25 травня 2014 року близько 20.00 години, перебуваючи у черзі на оплату товару неподалік від каси в приміщенні гіпермаркету Метро, розташованого по вул. Запорізьке шосе, 63 у м. Дніпропетровську, помітила залишений потерпілим ОСОБА_7 на столі для складання товару мобільний телефон марки Zopo Leader ZP 910/H9500 OEM Roxal Blue, вартістю 1800,00 грн. Реалізуючи свій раптово виниклий умисел на таємне викрадення чужого майна, обвинувачена ОСОБА_6 обігнувши чергу, підійшла до столу, де знаходився вказаний мобільний телефон та накрила його своїм чорним пакетом. Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, обвинувачена ОСОБА_6 , не повідомивши нікому про виявлений нею мобільний телефон, переконалася, що за її діями ніхто не спостерігає і вони є таємними для оточуючих, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом та особистою зацікавленістю, шляхом вільного доступу, таємно викрала вказаний мобільний телефон, поклавши його до пакету з придбаним нею товаром, після чого, усвідомлюючи, що власнику мобільного телефону потерпілому ОСОБА_7 відоме місцезнаходження його телефону і що він може за ним повернутися, обвинувачена, не очікуючи, поки касир порахує вартість всього товару, одразу покинула касову зону гіпермаркету з викраденим чужим майном, яким в подальшому розпорядилася на власний розсуд, чим завдала потерпілому майнову шкоду на вищезазначену суму.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 свою вину у скоєному кримінальному правопорушенні не визнала та пояснила суду, що 25 травня 2014 року вона дійсно знаходилась зі своїм чоловіком у ТЦ Метро, де здійснивши придбання необхідного товару, вони підійшли до касової зони. Після того, як підійшла їх черга розраховуватися, вона підійшла до столу та почала складати придбаний товар у пакет. В цей час, на столі для складання товару вона побачила мобільний телефон, який за зовнішніми ознаками був дуже схожий на один із телефонів її чоловіка, у зв`язку із чим, вона взяла зазначений мобільний телефон та поклала до пакету, при цьому, не повідомивши чоловіку про свою знахідку. Не дочекавшись розрахунку за товар, вона залишила касову зону у своїх справах та зустрівши чоловіка біля виходу з торгового центру, вони разом направилися до автомобіля, у багажне відділення якого, вона поклала пакет з мобільним телефоном. Під час руху, вона повідомила свого чоловіка про те, що знайшла залишений ним у магазині мобільний телефон, однак у відповідь почула про наявність у чоловіка обох його мобільних телефонів. Після того, як вони приїхали додому, усвідомлюючи про знахідку чужого мобільного телефону, з метою здійснення заходів, спрямованих на відшукування справжнього власника майна, вона з чоловіком намагалися ввімкнути телефон, однак у них нічого не вийшло. Після цього, вони з чоловіком поїхали до магазину Метро та розклеїли поблизу об`яви про знахідку чужого телефону. В подальшому, через певний проміжок часу, до неї за місцем мешкання прибули співробітники міліції та запитали у неї про виявлений телефон, а після того, як вони пересвідчилися, що даний телефон перебуває у неї, попросили віддати останній для передачі власнику. Однак, без документів віддавати телефон вона не захотіла та зателефонувала своєму чоловіку, який попросив приїхати до нього на роботу. Прибувши разом із співробітниками міліції до місця роботи чоловіка, розташованого у одній із будівель медичної академії на пр. Карла Маркса в м. Дніпропетровську, у присутності понятих вона видала співробітникам міліції знайдений нею мобільний телефон, про що було складено відповідний протокол. Надалі, вона поїхала до Жовтневого райвідділу міліції, де надавала свої пояснення з приводу виявленої знахідки. Однак, зрозумівши по ходу досудового розслідування, що вона обвинувачується у крадіжці даного мобільного телефону, а також враховуючи розбіжності у назвах та моделі мобільного телефону, який у неї вилучався із мобільний телефоном, який був переданий потерпілому, вони із чоловіком звернулися з відповідною об`явою у середині червня місяця 2014 року до газети.

Дослідивши безпосередньо у судовому засіданні показання учасників кримінального провадження, а також надані останніми докази, суд робить висновок про винуватість обвинуваченої ОСОБА_6 з огляду на наступне.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 суду підтвердив, що 25 травня 2014 року близько восьмої години вечора, він перебував у ТЦ Метро, розташованого по вул. Запорізьке шосе в м. Дніпропетровську, де розрахувавшись за товар у касовій зоні, залишив приміщення торгового центру. Однак, підійшовши до свого автомобілю, він виявив відсутність свого другого мобільного телефону, у зв`язку із чим, він одразу зателефонував на номери обох сім-карток, які знаходились у даному телефоні, однак телефон був вимкнений. Згадавши, що він залишав мобільний телефон на стійці каси, він одразу направився у приміщення торгового центру та підійшов до касира, яка проводила його розрахунок та запитав у неї про мобільний телефон, однак касир сказала, що не бачила останній. Після цього, він звернувся до адміністратора, яка поспілкувавшись з кимось по мобільному телефону, розповіла йому, що на камерах відеоспостережння зафіксовано, як він залишив мобільний телефон, а невідома жінка забрала його собі. Він одразу попросив адміністратора надати дані вказаної жінки, однак адміністратор відмовила з посиланням на захист персональних даних та порекомендувала звернутися до начальника служби безпеки торгового центру, який у телефонній розмові також сказав, що не може надати вказані дані, у зв`язку із чим, він поїхав до Жовтневого райвідділу міліції та написав відповідну заяву. Через деякий час, його викликали до райвідділу міліції, де надавши пояснення та документи на телефон, останній був йому переданий співробітниками міліції. Оглянувши мобільний телефон, він одразу впізнав його за невеликим сколом в районі камери, однак сім-карти у телефоні були відсутні, а вся його інформація видалена із пам`яті телефону. Також потерпілий пояснив суду, що в процесі перебування у нього зазначеного телефону, він упустив останній, в результаті чого, відбулося пошкодження його скляної поверхні, однак зазначені пошкодження утворилися вже після передачі йому телефону.

Вищевказані показання потерпілого повністю підтверджуються протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 26 травня 2014 року (т.1, а.с. 9), у якому останній повідомив, що 25 травня 2014 року близько 20.00 години в приміщенні гіпермаркету Метро, розташованого по вул. Запорізьке шосе, 63 в м. Дніпропетровську, він виявив відсутність належного йому мобільного телефону.

Крім цього, згідно протоколу огляду від 02 червня 2014 року (т.1, а.с. 19-22), обвинувачена ОСОБА_6 у присутності двох понятих, перебуваючи у кабінеті Кафедра ортопедична стоматологія, розташованого у приміщенні Дніпропетровської медичної академії за адресою: пр. Карла Маркса, 24 в м. Дніпропетровську, добровільно видала співробітникам міліції для огляду мобільний телефон H9500+, IMEI НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 , чорного кольору з флеш-картою на 16 Гб, у чохлі чорного кольору по типу книжки, з наявними на боковій частині телефону потертостями.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суду підтвердили, що 02 червня 2014 року вони були присутні у якості понятих при передачі обвинуваченою ОСОБА_6 співробітникам міліції мобільного телефону, що оформлялося відповідним протоколом, в якому вони розписувалися. В ході даної слідчої дії, співробітники міліції оглянули мобільний телефон, який був чорного кольору, у шкіряному чохлі чорного кольору, подібного до записної книжки, відкрили задню кришку, звідки переписали модель та інші дані телефону, оскільки встановити модель зовнішньо не надавалося можливим. Після закінчення огляду слідчим вказаного мобільного телефону було складено ним відповідний протокол, в якому поняті та інші учасники даної дії поставили свої підписи.

Також, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що 02 червня 2014 року він також був присутнім під час передачі його дружиною ОСОБА_6 мобільного телефону співробітникам міліції, який вона знайшла 25 травня 2014 року у гіпермаркеті Метро та забрала з собою, подумавши, що даний мобільний телефон належить йому, однак дізнавшись, що вказаний мобільний телефон належить чужій особі, вони разом здійснювали заходи щодо розшуку його власника, намагаючись спочатку увімкнути телефон, але останній не вмикався, а після цього, розмістили поблизу гіпермаркету Метро об`яви, які він сфотографував, та у середині червня 2014 року надали аналогічні об`яви до газет міста.

Достовірність проведення вищезазначеної слідчої дії також підтвердили допитані у судовому засіданні у якості свідків слідчий та оперуповноважені Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які пояснили суду, що дійсно 02 червня 2014 року у приміщенні будівлі медичної академії, розташованої по пр. Карла Маркса в м. Дніпропетровську, обвинувачена ОСОБА_6 у присутності двох понятих добровільно видала виявлений нею у ТЦ Метро мобільний телефон, передавши його слідчому, який зафіксував у протоколі загальний зовнішній опис мобільного телефону з наявними потертостями та переписав серійні його номери, а також наявні дані щодо моделі телефону, зазначені на задній поверхні під пристроєм живлення. В подальшому, складений за результатом даної слідчої дії протокол був переданий для перегляду понятим, обвинуваченій та чоловіку останній, які без зауважень його підписали. Після того, як вилучений мобільний телефон був опечатаний, його передали до Жовтневого райвідділу для подальшого проведення досудового розслідування. Крім того, свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_12 суду пояснили, що в ході проведення по даному кримінальному провадженню досудового розслідування, обвинувачена ОСОБА_6 неодноразово ухилялася від явки до слідчого, змінивши місце свого проживання, не відповідаючи на телефонні дзвінки, у зв`язку із чим, вони отримали для виконання ухвалу суду про привід обвинуваченої, яка після встановлення місця її перебування та добровільної пропозиції з їх сторони проїхати до слідчого для проведення слідчих дій, відмовилася підкорятися їх законним вимогам та почала направлятися у напрямок розташованого поруч власного автомобіля, однак, до обвинуваченої після попередження, були застосовані заходи фізичного впливу та спеціальні засоби, під час яких, обвинувачена чинила опір та завдала тілесних ушкоджень свідку ОСОБА_12 , а також пошкодила службовий автомобіль.

Аналізуючи вищевикладені фактичні обставини, суд вважає, що протокол огляду був проведений у повній відповідності до вимог ст.ст. 104, 214, 223, 237 КПК України, уповноваженою особою, за участю не менше двох незаінтересованих понятих та обвинуваченої, при цьому, вилучений під час даної слідчої дії мобільний телефон був належним чином оглянутий із фіксуванням його опису у протоколі та долучений до матеріалів кримінального провадження у якості речового доказу. Крім цього, що стосується доводів сторони захисту про не зазначення у протоколі найменування кримінального провадження та його реєстраційного коду, то, як свідчать матеріали кримінального провадження, зазначена процесуальна дія у відповідності до вимог ч. 3 ст. 214 КПК України була проведена до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, які були внесені уповноваженою особою одразу після закінчення огляду.

Відповідно до протоколу огляду від 03 червня 2014 року (т.1, а.с. 28-29), менеджером з майнової безпеки ТЦ № 14 ТОВ Метро Кеш енд Керрі Україна у присутності двох понятих, було надано співробітникам міліції диск із записом з камер відеоспостереження, розташованих у ТЦ Метро за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Запорізьке шосе, 63, після перегляду якого на досудовому слідстві за участю обвинуваченої ОСОБА_6 , що було зафіксовано відповідним протоколом від 10 червня 2014 року (т.1, а.с. 30-31), зазначений диск визнаний речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження (т.1, а.с. 32-33).

Також, судом в ході судового слідства за участю учасників судового провадження було переглянуто вищезазначений диск із відеозаписом з камер відеоспостережння, розташованих у ТЦ Метро за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Запорізьке шосе, 63, долучений у якості речового доказу, зі змісту якого, судом встановлено, що 25 травня 2014 року близько 20.00 години під час розрахунку потерпілого у касовій зоні за придбаний товар, останній залишив на столі для складання товару належний йому мобільний телефон, до якого через незначний проміжок часу, обминувши наявного перед нею покупця, підійшла обвинувачена ОСОБА_6 , яка знаходилась у черзі разом із чоловіком у безпосередній близькості до касового відділу, в тому числі, в момент розрахунку потерпілого, після чого, разом із частиною придбаних товарів, поклала до своєї сумки зазначений придбаний товар та направилась у невідомому напрямку, при цьому, суд звертає увагу на те, що зміст дослідженого відеозапису повністю спростовує показання обвинуваченої в частині належності зазначеного мобільного телефону її чоловіку, який, як вона думала, міг забути мобільний телефон в той час, коли підходив до касира та запитував інформацію, оскільки на відеозапису чітко зафіксовано, що свідок ОСОБА_10 до місця знаходження телефону не підходив, що в свою чергу вказує на неправдивість та надуманість показань обвинуваченої, яка у судовому засіданні підтвердила свою присутність на вищезазначеному відеозапису та обставини знахідки нею телефону, зафіксованих на останньому.

Факт належності потерпілому отриманого від у обвинуваченої мобільного телефону, підтверджується наданим потерпілим оригіналом гарантійного талону (т. 2, а.с. 45-49), копія якого наявна в матеріалах кримінального провадження (т.1, а.с. 15), із зазначенням місця та часу його придбання, марки мобільного телефону Zopo Leader, ZP910/H9500 OEM, Royal Blue, IMEI-коду № НОМЕР_1 , який повністю співпадає з аналогічним кодом, зазначеним у протоколі огляду мобільного телефону, отриманого від обвинуваченої ОСОБА_6 , що підтверджує правильність зроблених судом висновків, при цьому, вартість зазначеного мобільного телефону згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 3599-14 від 14 листопада 2014 року (т.1, а.с. 146-149), становить 1800,00 грн.

У судовому засіданні була допитана експерт ОСОБА_14 , яка підтвердила зроблені нею за результатами судово-товарознавчої експертизи висновки та пояснила, що згідно відомчої інструкції про порядок проведення експертиз, їй не обов`язково було надавати для дослідження мобільний телефон, оскільки переданих їй на дослідження документів та відомостей, зазначених у постанові слідчого, було достатньо для проведення експертного дослідження, при цьому, на підставі зареєстрованих методик даної експертизи, нею був врахований максимальний коефіцієнт зносу об`єкту дослідження, а отже з урахуванням цінових пропозицій Дніпропетровського регіону та України на аналогічні товари, визначена середня ринкова вартість даного мобільного телефону. Також, у судовому засіданні експерт повідомила суду, що їй для дослідження було надано товарний чек на мобільний телефон, з приводу чого, сторона захисту звертала увагу суду на відсутність останнього в матеріалах кримінального провадження, однак суд зазначає, що з огляду на загальний опис експертом наданого їй документу, суд приходить до висновку про передачу експерту для дослідження гарантійного талону на мобільний телефон, наданий потерпілим, копія якого, була наявна в матеріалах кримінального провадження, а отже суд не має підстав сумніватися в об`єктивності та достовірності проведеного експертного дослідження, яке, на думку суду, є науково обґрунтованим, мотивованим, виконаним високопрофесійним спеціалістом в області товарознавства.

Що стосується доводів сторони захисту про наявність суттєвих протиріч між характерними ознаками предмету кримінального правопорушення, оскільки модель мобільного телефону, який вилучався у обвинуваченої не співпадає із характеристиками мобільного телефону, переданого на відповідальне зберігання потерпілому з огляду на іншу назву мобільного телефону, який отримав останній, суд не може прийняти їх до уваги, у зв`язку із тим, що із досліджених у судовому засіданні доказів достовірно встановлено, що обвинувачена ОСОБА_6 заволоділа саме мобільним телефоном потерпілого, залишеним останнім на столі для складення товарів у касовій зоні ТЦ Метро, який в подальшому було отримано безпосередньо від обвинуваченої та оглянуто в її та понятих присутності із зазначенням моделі телефону та двох EMEI-кодів, нанесених виробником на задній корпус мобільного телефону, при цьому, вказані характеристики повністю співпадають з даними, що містяться у наданому потерпілому гарантійному талоні. Зазначені дані також були перевірені судом шляхом безпосереднього дослідження мобільного телефону у якості речового доказу у судовому засіданні, в тому числі оригінальної задньої панелі до нього темно блакитного кольору, в ході якого, суд пересвідчився у правдивості та правильності інформації щодо характеристики даного мобільного телефону, а також їх відповідності процесуальним документам по даному кримінальному провадженню, що у своїй сукупності свідчить про вилучення у обвинуваченої та подальшої передачі потерпілому одного і того ж самого мобільного телефону, а зазначені у окремих процесуальних документах помилки щодо правильної назви мобільного телефону та даних щодо карти пам`яті, суд розцінює, як неуважність деяких посадових осіб під час проведення досудового розслідування по даному кримінальному провадженню, що також узгоджується із показанням допитаної у якості свідка слідчого Жовтневого РВ ДМУ ГУВМС України в Дніпропетровській області ОСОБА_15 , яка провадила досудове розслідування по даному кримінальному провадженню та пояснила суду, що при складенні нею процесуальних документів, які відображають допит потерпілого та повернення останньому визнаного речовим доказом мобільного телефону з його описом під розписку, який був нею отриманий у опечатаному вигляді, вона використовувала показання потерпілого без посилання на інформацію, зафіксовану у наданих потерпілим документах на мобільний телефон та самостійного його огляду під час передачі потерпілому, оскільки останній впевнено зазначив про належність йому даного мобільного телефону. В той же час, суд зазначає, що дані факти ніяким чином не впливають на встановлені у судовому засіданні фактичні обставини, кваліфікацію дій обвинуваченої та обсяг пред`явленого останній обвинувачення.

З вищезазначених підстав, суд також не може прийняти до уваги позицію сторони захисту щодо наявності на мобільному телефоні під час його вилучення напису Android, що підтверджує отримання потерпілим іншого мобільного телефону, аніж той, який зазначався у процесуальних документах та гарантійному талоні, оскільки ще раз суд звертає увагу, що зазначений стороною захисту напис, про дійсну наявність якого суд пересвідчився під час безпосереднього дослідження речового доказу, нанесений на зйомну задню панель даного мобільного телефону у вигляді чохла чорного кольору, який не є заводським, а був придбаний окремо потерпілим, що підтверджено останнім та не спростовано стороною захисту, більш того, як вказувалося вище, на вимогу суду, потерпілий надав оригінальну задню панель від даного мобільного телефону темно блакитного кольору, що відповідає даним з гарантійного талону, наданого потерпілим, а отже будь-які сумніви з цього приводу у суду відсутні.

Крім того, у судовому засіданні також вищезазначений мобільний телефон був пред`явлений для огляду свідкам ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , присутнім під час його огляду та вилучення у обвинуваченої, які у судовому засіданні по різному надали пояснення щодо подібності характеристик пред`явленого телефону із тим, який було оглянуто в їх присутності в ході досудового розслідування. Так, свідок ОСОБА_10 взагалі не впізнав мобільний телефон, свідок ОСОБА_8 стверджено не надала відповідь, пояснивши, що в її пам`яті відобразилися інші характеристики мобільного телефону, а свідок ОСОБА_9 пояснила, що пред`явлений їй телефон подібний до того, який обвинувачена ОСОБА_6 передавала співробітникам міліції, за винятком пошкодженого скла, однак в той же час, усі троє свідків підтвердили суду, що вся інформація щодо характеристики даного мобільного телефону була переписана у відповідний протокол, який вони підписали. А отже, враховуючи у своїй сукупності досліджені у судовому засіданні докази, а також показання потерпілого, який підтвердив, що розбите скло з`явилося вже після передачі йому мобільного телефону, у зв`язку із необережним ставленням до останнього, що не заперечувалося учасникам судового провадження, суд приходить до висновку про надуманість показань свідка ОСОБА_10 в даній частині, оскільки він є близьким родичем обвинуваченої та прямо заінтересований у результаті розгляду даного кримінального провадження на користь останньої у вигляді непритягнення її до кримінальної відповідальності, а що стосується свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , то враховуючи значний проміжок часу, який сплив з моменту подій, очевидцями яких вони були, а також їх показання про те, що вони не брали до рук та близько не роздивлялися даний мобільний телефон, суд вважає, що їх показання обумовлені індивідуальними здібностями кожної людини до сприйняття та аналізу певних подій, залежно від обставин того, на чому саме була зосереджена увага кожного свідка і на особливостях їх пам`яті щодо вибірковості та зберігання інформації.

Таким, чином, дослідивши всі обставини інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, оцінюючи надані суду докази та пояснення учасників кримінального провадження з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, суд приходить до висновку, що вони у своїй сукупності повною мірою підтверджують винність обвинуваченої і не викликають будь-яких сумнівів у правильності фактичних даних про обставини вчиненого останньою суспільно-небезпечного діяння. У зв`язку із чим, до показань обвинуваченої ОСОБА_6 , суд відноситься критично та розцінює їх як спосіб захисту останньої в рамках наданих їй кримінальним процесуальним законом прав, спрямованого на ухилення від кримінальної відповідальності за вчинене нею кримінальне правопорушення. При цьому роблячи такий висновок, суд виходить із послідовних та узгоджених між собою доказів, які були досліджені судом в ході судового слідства, зокрема, показань потерпілого ОСОБА_7 , який підтвердив обставини залишення їм у касовій зоні в ході розрахунку за придбаний товар належний йому мобільний телефон та повернувшись, виявив його відсутність, відомостей, що були зафіксовані у процесуальних документах, складених за результатами вилучення у обвинуваченої належного потерпілому мобільного телефону, а також даними відеозапису з камер відеоспостереження, за допомогою якого, суд мав можливість безпосередньо пересвідчитися у конкретних діях обвинуваченої ОСОБА_6 , направлених саме на таємне викрадення чужого майна та подальшого її зникнення з викраденим майном.

Що стосується доводів сторони захисту про те, що в діях обвинуваченої ОСОБА_6 мала місце знахідка, суд не може з ними погодитися, оскільки враховує правові висновки Верховного суду України, викладені в його ухвалах № 5-2кс14 від 06 березня 2014 року та 5-23кс14 від 11 грудня 2014 року, які відповідно до вимог ч. 1 ст. 458 КПК України є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму закону, та для всіх судів України.

За результатами неоднакового застосування судами норми закону про кримінальну відповідальність за таємне викрадення чужого майна та відмежування цієї норми від привласнення майна, на яке поширюються правовий режим знахідки, визначений статтею 337 Цивільного кодексу України, Верховний суд України зазначив, що за нормативним визначенням крадіжка - це таємне викрадення майна, яке завідомо є чужим для винного, тобто воно перебуває у власності іншої особи, і винний не має на це майно ні дійсного, ні гаданого права. При цьому, заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особа, яка знала, кому належить це майно, мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, у усвідомлювала, що він може за нею повернутися, або ж, у разі появи власника з метою поновлення свого права володіння майном, умисно перешкоджала йому в цьому, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.

Також, як вбачається з висновків Верховного суду України, якщо привласнення майна відбувається в адміністративних приміщеннях, пунктах здійснення розрахунково-касових операцій та інших громадських місцях з обмеженим простором, в таких випадках слід констатувати презумпцію забутості речі її власником: у подібних випадках особа, яка привласнює річ, має розуміти, що зовнішні умови, обстановка, розташування речі свідчать про те, що вона фактично не вийшла з володіння власника, а лише залишена чи забута ним.

Крім цього, про ознаки таємного викрадення чужого майна, можуть свідчити: індивідуальні відмінні ознаки предмета майна (тип, вид, найменування, особливості тощо), з вигляду яких винна особа в змозі визначити власника майна; конкретна характеристика місця перебування майна на момент його виявлення, яка дає можливість визначити (побачити, виявити) межі приватності місця знаходження майна; зазвичай нетривалий час, упродовж якого у винної особи визріває і реалізується намір заволодіти майном; причини появи майна на місці виявлення, умови та обставини його перебування там, з яких можна визначити ознаки належності майна конкретній особі та простежити її зв`язок з ним.

В той же час, на відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.

Аналізуючи вищенаведені висновки у порівнянні з конкретними фактичними обставинами, встановленими за результатом розгляду даного кримінального провадження, суд приходить до висновку про наявність в діях обвинуваченої ОСОБА_6 саме ознак таємного викрадення чужого майна, оскільки мобільний телефон після залишення його потерпілим перебував у відомому останньому місці, обізнаність обвинуваченої, яка у черзі перебувала поруч із потерпілим у касовій зоні, про те, хто є власником майна, а отже могла ідентифікувати особу, яка розраховувалася перед нею за товар, враховуючи при цьому, електронну реєстрацію покупців у ТЦ Метро, розуміння обвинуваченої про те, що власник майна може повернутися за ним, і дійсно, швидке повернення потерпілого до торгового центру в район можливої втрати мобільного телефону, щоб поновити контроль за останнім, свідчили про те, що мобільний телефон, попри залишення його власником на столі у касовій зоні без нагляду, перебував у власності потерпілого ОСОБА_7 , проте реалізувати це своє право останній не мав можливості через протиправні дії обвинуваченої ОСОБА_6 , яка забрала телефон зі столу, накривши його пакетом та одразу залишила місце крадіжки, не повідомивши при цьому, жодній особі про виявлене майно, в тому числі будь-якій посадовій особі торгового центру, маючи при цьому на це реальну можливість, що підтвердила у судовому засіданні свідок ОСОБА_16 , яка пояснила, що 25 травня 2014 року до неї, як до адміністратора ТЦ Метро, розташованого по вул. Запорізьке шосе, 63 в м. Дніпропетровську, жодна особа про знахідку мобільного телефону не зверталася, а про крадіжку вона дізналася згодом від співробітників міліції. Крім цього, суд також враховує пояснення потерпілого про те, що у мобільному телефоні були відсутні його дві сім-карти та стерта з пам`яті вся інформація, з приводу чого, обвинувачена докладно не змогла пояснити суду, а отже дані обставини підтверджують висновки суду про наявність у останньої саме умислу на таємне викрадення чужого майна, у зв`язку із чим, враховуючи сукупність досліджених доказів та обов`язкові для застосування наведені вище правові висновки Верховного суду України, суд вважає правильною кваліфікацією органом досудового розслідування дій обвинуваченої за ч. 1 ст. 185 КК України.

Не може також суд прийняти до уваги надані стороною захисту фотокопії фотографій об`яв, які розклеювалися обвинуваченою та її чоловіком, оскільки, по-перше, суду в порушення вимог ст. 99 КПК України не було надано оригіналу зазначених документів та джерела їх фіксації, а по-друге, зі змісту останніх, суд позбавлений можливості встановити точне місцезнаходження об`яв, а також дату здійснення фотознімків з огляду на відсутність на самих фотографіях дати та часу їх утворення, не приймаючи, при цьому, до уваги достовірність дати та часу, зазначених у комп`ютерній програмі невідомого типу. Крім того, суду також були надані фотокопії витягів з газет про розміщення оголошень про втрату мобільного телефону у магазині Метро, які суд також не може прийняти, як доказ невинуватості обвинуваченої та прагнення останньої встановити власника мобільного телефону, оскільки відповідно до пояснень самої обвинуваченої та свідка ОСОБА_10 , а також наявної в матеріалах відповіді головного редактора газети Днепровская неделя плюс, зазначені оголошення були розміщені у середині червня 2014 року, тобто вже після викриття злочинних дій обвинуваченої та повернення мобільного телефону його власнику. В той же час, суд звертає увагу, що навіть після розміщення вказаних оголошень у засобах масової інформації, жодна особа не звернулася для отримання втраченого мобільного телефону, що ще раз підтверджує правильність встановлених судом фактичних обставин повернення належного саме потерпілому мобільного телефону, викраденого та вилученого у обвинуваченої.

Що стосується доводів сторони захисту про неможливість визнання допустимими доказів, які були отримані після 10 серпня 2014 року, оскільки збиралися та долучалися органом досудового розслідування поза межами строків досудового розслідування, суд не може з ними погодитися, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 219 КПК України досудове розслідування повинно бути закінчено: протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, при цьому п. 2 частини другої цієї статті також встановлено, що загальний строк досудового розслідування не може перевищувати шести місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину невеликої або середньої тяжкості, до категорії яких відноситься інкриміноване обвинуваченій кримінальне правопорушення.

Як встановлено з матеріалів кримінального провадження, 10 червня 2014 року обвинуваченій ОСОБА_6 було повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, а отже строк досудового розслідування по даному кримінальному провадженню розпочався відповідно до ч. 5 ст. 115 КПК України з 11 червня 2014 року, тобто з наступного дня після повідомлення обвинуваченій про підозру, при цьому, після проведення певних слідчих та процесуальних дій, 13 червня 2014 року слідчим було завершено досудове розслідування із складенням обвинувального акту, що згідно положень ст. 283 КПК України є формою закінчення досудового розслідування, таким чином, загальний строк досудового розслідування на момент направлення обвинувального акту до суду складав два дні. Надалі, направлений до суду обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 за її обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, повертався прокурору для усунення недоліків, в тому числі, для призначення та проведення обов`язкової експертизи на предмет визначення завданої шкоди, у зв`язку із чим, 08 жовтня 2014 року слідчим було поновлено досудове розслідування даного кримінального провадження та повідомлено учасників кримінального провадження про початок досудового розслідування із дотриманням вимог ст. 214 КПК України, а отже строки досудового розслідування також були поновлені, у зв`язку із чим, враховуючи, що строки досудового розслідування по даному кримінальному провадженню зупинялися тривалістю на шість днів (т.1, а.с. 237-239,243-244), а досудове розслідування було закінчено 08 грудня 2014 року із складенням обвинувального акту, суд приходить до висновку, що навіть із урахуванням зазначеного вище сукупного строку, протягом якого тривало досудове розслідування, кримінальне провадження було проведено в межах двомісячного строку досудового розслідування з дня пред`явлення обвинуваченій ОСОБА_6 повідомлення про підозру, таким чином, суд вважає всі докази здобуті органом досудового розслідування в рамках даного кримінального провадження допустимими та належними.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про доведеність вини обвинуваченої в таємному викраденні чужого майна (крадіжка), тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

При визначенні виду та розміру покарання, суд виходить зі ступеня тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особи обвинуваченої, яка позитивно характеризується, раніше до кримінальної відповідальності не притягалась, що суд відносить до пом`якшуючих її покарання обставин. При цьому, обтяжуючих покарання останньої обставин, судом не встановлено.

З врахуванням викладеного, суд вважає, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, обвинуваченій ОСОБА_6 слід призначити покарання у виді позбавлення волі, однак, зі звільненням її від відбування покарання з випробувальним терміном, в порядку передбаченому ст. 75 КК України та покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, оскільки, на думку суду, саме таке покарання буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії середньої тяжкості, конкретним його обставинам, способу та наслідкам, даним про особу обвинуваченої, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягалася, позитивно характеризується, займається суспільно-корисною працею, а також обставинам, які пом`якшують покарання останньої, що на думку суду, свідчить про недоцільність призначення обвинуваченій ОСОБА_6 покарання, пов`язаного з реальним його відбуттям, та інших альтернативних мір покарання.

Питання щодо речових доказів, суд вважає за необхідне вирішити в порядку, передбаченому ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374-376 КПК України, -

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_6 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та призначити їй покарання у виді одного року позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75,76 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного їй покарання, якщо вона протягом річного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення, а також виконає покладені на неї обов`язки у виді: не виїзду за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомлення органу кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, роботи та навчання, а також періодичного з`явлення для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

Речові докази мобільний телефон - залишити за належністю ОСОБА_7 ; DVD-диск із записом з камер відеоспостереження - зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана учасниками кримінального провадження до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду.

Головуючий - суддя: ОСОБА_1