У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Пузиревського Є.Б., суддів
Животова Г.О., Крещенка А.М.,при
секретарі Медицькій У.І.,за участю
прокурора Лисого С.Л.,захисника
ОСОБА_6,засудженого ОСОБА_7,
розглянувши в судовому засіданні
кримінальне провадження
№ 0000251 за касаційною скаргою
захисника ОСОБА_6 на вирок
Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 22 листопада
2013 року та ухвалу Апеляційного суду
Чернівецької області від 11 березня 2014
року щодо ОСОБА_7,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 22
листопада 2013 року

ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше не
судимого,

засуджено за ч. 4 ст. 191 КК України із
застосуванням ст. 69 цього Кодексу до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 2 роки 6 місяців із позбавленням
права обіймати посади, пов'язані з
обслуговуванням товарно-матеріальних
цінностей та обігом грошових коштів, на
строк 2 роки.

Ухвалою Апеляційного
суду Чернівецької області від 11
березня 2014 року вирок місцевого
суду щодо ОСОБА_7 в частині
призначеного покарання змінено,
постановлено вважати його засудженим
за ч. 4 ст. 191 КК України із застосуванням
ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді
позбавлення волі на строк 2 роки 6
місяців із позбавленням права обіймати
посади, пов'язані з обслуговуванням
товарно-матеріальних цінностей та
обігом грошових коштів, на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК
України ОСОБА_7 звільнено від
відбування покарання з випробуванням з
іспитовим строком тривалістю 2 роки та
з покладенням обов'язків, передбачених
пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Згідно з вироком суду
ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він
вчинив привласнення та розтрату чужого
майна, яке було ввірене йому, у великих
розмірах за наступних обставин.

25 грудня 2011 року в с. Недобоїці
Хотинького району Чернівецької
області ОСОБА_8 ввірив ОСОБА_7 22 000 кг
яблук, які останній, згідно усної
домовленості з ОСОБА_8, мав перевезти та
реалізувати в м. Горлівці Донецької
області, а виручені від продажу кошти
передати ОСОБА_8, за що отримати від
останнього плату за надані послуги.

Однак 13 січня 2012 року ОСОБА_7,
зберігаючи при собі отримані від
реалізації яблук 136 000 грн., без
відповідного дозволу ОСОБА_8, умисно
передав вказані кошти невстановленій
особі для подальшого їх використання у
власних цілях, чим завдав ОСОБА_8
матеріальної шкоди у великих розмірах.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6,
посилаючись на істотне порушення вимог
кримінального процесуального закону,
неправильне застосування закону
України про кримінальну
відповідальність, порушує питання про
скасування судових рішень та закриття
кримінального провадження за
відсутністю в діянні ОСОБА_7 складу
кримінального правопорушення.
Зазначає, що суд безпідставно
розглянув провадження в порядку,
передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, та
дійшов помилкового висновку про
наявність в діях ОСОБА_7 складу
інкримінованого йому злочину, не
звернувши уваги, що між ОСОБА_8 та
ОСОБА_7 були цивільно-правові
відносини, також суми дійсно
заподіяної потерпілому шкоди не
достатньо для кваліфікації дій
засудженого за ч. 4 ст. 191 КК України.

Заслухавши доповідь
судді, пояснення захисника ОСОБА_6 та
засудженого ОСОБА_7 на підтримання
касаційної скарги, думку прокурора,
який частково підтримав касаційну
скаргу захисника та просив судові
рішення змінити, виключити з них
рішення про призначення додаткового
покарання, перевіривши матеріали
кримінального провадження й
обговоривши доводи, наведені в
касаційній скарзі, колегія суддів
дійшла висновку, що скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

Відповідно до ст. 438 КПК України до
компетенції касаційного суду не
відноситься перевірка обставин,
зазначених у ст.ст. 410, 411 цього Кодексу,
щодо неповноти судового слідства та
невідповідності висновків суду першої
інстанції фактичним обставинам
кримінального провадження, які
оскаржуються захисником.

При перевірці судових рішень, обставин,
які б давали підстави для сумнівів у
законності та обґрунтованості
висновків судів першої та апеляційної
інстанцій про винуватість засудженого
у вчиненні ним злочину, передбаченого
ч. 4 ст. 191 КК України, не встановлено.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд має
право, якщо проти цього не заперечують
учасники судового провадження, визнати
недоцільним дослідження доказів щодо
тих обставин, які ніким не оспорюються.
При цьому суд з'ясовує, чи правильно
розуміють зазначені особи зміст цих
обставин, чи немає сумнівів у
добровільності їх позиції, а також
роз'яснює їм, що у такому випадку вони
будуть позбавлені права оскаржити ці
обставини в апеляційному порядку.

Як убачається з технічного запису
судового засідання від 20 листопада 2013
року ОСОБА_7 повністю визнав себе
винним у вчиненні інкримінованого йому
злочину, не оспорював обставин його
вчинення та, як і інші учасники
судового провадження, не заперечував
проти його розгляду в порядку,
передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. При
цьому засудженому були роз'яснені
наслідки розгляду провадження в
скороченому порядку, а саме те, що він
буде позбавлений права оспорювати ці
фактичні обставини провадження в судах
апеляційної та касаційної інстанцій.
Також суд переконався в добровільності
та істинності позиції засудженого.

Вирок суду першої інстанції
постановлений з урахуванням ст.ст. 370, 374
КПК України, зокрема, в ньому належним
чином наведено формулювання
обвинувачення ОСОБА_7, визнане судом
доведеним за ч. 4 ст. 191 КК України,
надано оцінку його показанням, на яких
ґрунтується висновок суду про
винуватість засудженого.

Змінюючи вирок місцевого суду щодо
ОСОБА_7 лише в частині призначеного
покарання, апеляційний суд зазначив, що
посилання засудженого та його
захисника ОСОБА_6 в скаргах на
неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 є
безпідставними, оскільки кримінальне
провадження розглянуто у
відповідності з вимогами ст.ст. 337, 349
КПК України, а тому учасники судового
провадження не мають права
апеляційного оскарження встановлених
фактичних обставин та кваліфікації
кримінального правопорушення. З цими
висновками погоджується і колегія
суддів.

Разом з тим, доводи захисника ОСОБА_6
про необгрунтованість призначення
засудженому ОСОБА_7 додаткового
покарання заслуговують на увагу.

Так, відповідно до ст. 65 КК України суд
призначає покарання, враховуючи
ступінь тяжкості вчиненого злочину,
особу винного та обставини, що
пом'якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути
призначене покарання, необхідне й
достатнє для її виправлення та
попередження вчинення нових злочинів.

Призначаючи покарання ОСОБА_7,
апеляційний суд із достатньою повнотою
врахував ступінь тяжкості вчиненого
злочину, який є тяжким, дані про особу
винного, обставини, що пом'якшують
покарання, - визнання вини, щире каяття,
те, що засуджений раніше не судимий,
позитивно характеризується, має на
утриманні двох неповнолітніх дітей,
доглядає за хворою матір'ю, частково
відшкодував потерпілому заподіяну
шкоду та обгрунтовано призначив
засудженому основне покарання із
застосуванням ст. 69 КК України у виді
позбавлення волі і дійшов правильного
висновку про можливість звільнення
ОСОБА_7 від відбування такого покарання
з випробуванням з іспитовим строком 2
роки.

В той же час, призначаючи ОСОБА_7
додаткове покарання у виді позбавлення
права обіймати посади, пов'язані з
обслуговуванням товарно-матеріальних
цінностей та обігом грошових коштів,
суди не врахували положення ст. 55 КК
України та роз'яснення, які містяться у
п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 24 жовтня 2003 р. «Про
практику призначення судами
кримінального покарання», що
позбавлення права обіймати певні
посади або займатися певною діяльністю
застосовується як додаткове покарання
лише в тих випадках, коли вчинення
злочину було пов'язане з посадою особи,
що вчинила злочин, або із заняттям нею
певною діяльністю.

З матеріалів провадження вбачається,
що ОСОБА_7 на момент вчинення злочину
офіційно не працював і злочин вчинив не
у зв'язку із зайняттям певною
діяльністю. За таких обставин
призначення йому додаткового
покарання у виді позбавлення права
обіймати посади, пов'язані з
обслуговуванням товарно-матеріальних
цінностей та обігом грошових коштів, на
строк 2 роки підлягає виключенню з
судових рішень.

Інших порушень вимог кримінального
процесуального закону, які були би
підставою для скасування судових
рішень у справі, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436-438 КПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6
задовольнити частково.

Вирок Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 22
листопада 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Чернівецької
області від 11 березня 2014 року щодо
ОСОБА_7 змінити, виключити з них рішення
про призначення йому додаткового
покарання у виді позбавлення права
обіймати посади, пов'язані з
обслуговуванням товарно-матеріальних
цінностей та обігом грошових коштів, на
строк 2 роки.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

__________________ ____________________
________________

Є.Б. Пузиревський Г.О. Животов А.М.
Крещенко