Ухвала

іменем україни

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_5.,

суддів: ОСОБА_6., ОСОБА_7,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 03 квітня 2015 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_1 та заступника прокурора Хмельницької області на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2014 року в кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця та мешканця АДРЕСА_1,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, засуджений ОСОБА_1 просить змінити ухвалені щодо нього судові рішення на підставах, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК. На думку засудженого, його дії слід перекваліфікувати з ч. 3 ст. 187 на ч. 2 ст. 187 КК. Крім того, ОСОБА_1 указує на те, що перебуває на обліку в Хмельницькому обласному психоневрологічному диспансері та під час вчинення злочину він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Водночас у скарзі засуджений, посилаючись на надмірну суворість призначеного покарання, просить його пом'якшити. Вважає, що з огляду на визнання ним вини, щирість каяття у вчиненому кримінально-караному діянні, а також на утримання засудженим малолітньої дитини та матері - інваліда 3-ї групи у суду є достатньо підстав для пом'якшення заходу примусу із застосуванням ст. 69 КК.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації діяння засудженого ОСОБА_1, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв'язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м'якості. Вважає, що місцевим й апеляційним судами всупереч вимогам статей 50, 65 КК не враховано повною мірою ступеня тяжкості злочину, ставлення ОСОБА_1 до вчиненого, характеру винного діяння та його наслідків, а також думку потерпілої щодо розміру заходу примусу.

Як убачається з матеріалів провадження за скаргою, вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 листопада 2014 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців із конфіскацією майна, крім житла.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2014 року вирок залишено без змін.

ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні за обставин, детально викладених у вироку, нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя та здоров'я особи, яка зазнала нападу, та з проникненням у приміщення.

Як установив суд, 25 червня 2014 року близько 01.00 год. ОСОБА_1 із метою заволодіння чужим майном проник у приміщення сауни, що знаходиться на території гаражного масиву по АДРЕСА_2, де завдав ОСОБА_2 численних ударів кулаками та дерев'яною дощечкою по голові, плечах, грудях та руках, заподіявши потерпілій тілесних ушкоджень середньої тяжкості, й у такий спосіб заволодів належним останній майном на загальну суму 5500 грн.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги та витребування матеріалів кримінального провадження, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження.

Висновок суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення зроблено на підставі об'єктивного з'ясування обставин, підтверджених безпосередньо дослідженими під час судового розгляду доказами, оцінка яких відповідає приписам ст. 94 КПК.

Зокрема, такого висновку суд дійшов насамперед на підставі аналізу: показань потерпілої ОСОБА_2, свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4; показань самого засудженого ОСОБА_1, який у ході судового розгляду, частково визнавши вину, не заперечував факту застосування насильства до ОСОБА_2 та заволодіння майном останньої; даних, що містяться у висновках експертиз та у протоколах: огляду місця події та фототаблицях до них; пред'явлення особи для впізнання; проведення слідчого експерименту, а також на підставі інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Твердження у касаційній скарзі засудженого про те, що під час вчинення злочину він не міг усвідомлювати значення своїх дій, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки відповідно до акта судово-психіатричного експерта № 484 від 17 вересня 2014 року ОСОБА_1 в період часу, до якого відноситься вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення виявляв легку розумову відсталість, проте міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У скарзі засудженого не міститься переконливих доводів, які би ставили під сумнів належність, допустимість та достовірність доказів, що зібрано у порядку, визначеному законом, та покладено в основу вироку. Тому за встановлених у вироку фактичних обставин кримінального провадження суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 187 КК. Крім того, як убачається з матеріалів провадження за скаргою, висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого злочину, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 3 ст. 187 КК засудженим в апеляційному порядку не оскаржувалися.

Не вбачає колегія суддів і підстав для пом'якшення ОСОБА_1 заходу примусу, як про це йдеться у поданій засудженим скарзі.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом'якшують і обтяжують.

У даному випадку, призначаючи покарання ОСОБА_1, суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є особливо тяжким, дані про особу засудженого, котрий у минулому був неодноразово судимий, на шлях виправлення не став, навпаки після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив умисний злочин, за місцем проживання характеризується посередньо, перебуває на спеціальному обліку. Також суд узяв до уваги наявність у ОСОБА_1 малолітньої дитини та матері - інваліда 3-ї групи. Пом'якшуючих покарання обставин не встановлено. Проте обставинами, які обтяжують покарання суд визнав рецидив злочину та вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку. Поряд із цим, суд зважив на думку потерпілої ОСОБА_2, яка наполягала на суворому покаранні засудженого.

Таким чином, суд урахував усі обставини, які в силу закону мають правове значення при виборі заходу примусу та дотримався приписів статей 50, 65 КК. Покарання, призначене ОСОБА_1 у межах санкції закону, відповідає своїй меті, є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Натомість доводи засудженого про наявність достатніх підстав для застосування ст. 69 КК та пом'якшення заходу примусу колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки наведені у скарзі обставини не можна визнати такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. До того ж, з урахуванням позиції засудженого протягом розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, посилання ОСОБА_1 у скарзі на щирість каяття є неспроможними.

У касаційній скарзі прокурора також не міститься переконливих доводів щодо явної несправедливості призначеного ОСОБА_1 покарання через м'якість. Водночас вимога прокурора про скасування судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції не узгоджується зі ст. 415 КПК та з відображеною в ухвалі апеляційного суду позицією сторони обвинувачення.

Під час перевірки справи в порядку апеляційної процедури суд ретельно з'ясував усі доводи, наведені в апеляціях прокурора та засудженого, стосовно явної несправедливості призначеного ОСОБА_1 покарання й мотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає положенням ст. 419 КПК.

У касаційних скаргах засудженого та прокурора не міститься переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження, а зі змісту скарг та наданих до них копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарг немає.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_1 та заступника прокурора Хмельницької області на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 26 грудня 2014 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7