Справа № 465/7347/13-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/209/14 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальну справу за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 5 грудня 2013 року про обвинувачення ОСОБА_9 за ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України та ОСОБА_10 за ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а :

оскаржуваним вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст. 185 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі та за ч.2 ст. 186 КК України - до 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточну міру покарання за даним вироком призначено у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання за даним вироком ОСОБА_9 вирішено рахувати з 9 липня 2013 року, тобто з часу його затримання.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі та за ч. 2 ст. 186 КК України - до 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточну міру покарання за даним вироком призначено у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 71 КК України частково приєднано покарання за попереднім вироком Франківського районного суду м. Львова від 13.08.2012 року, визначивши остаточну міру покарання у виді 5 (п`яти) років 6 (шість) місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання за даним вироком ОСОБА_10 вирішено рахувати з 28 травня 2013 року, тобто з часу його затримання.

Судом першої інстанції ОСОБА_9 та ОСОБА_10 засуджено за скоєння злочинів при наступних обставинах.

14.01.2013 року, близько 19 год. 30 хв., перебуваючи на вулиці Смаль-Стоцького у м. Львові, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за попередньою змовою групою осіб відкрито заволоділи мобільним телефоном марки «Самсунг GX 5300» та гаманцем, в якому знаходилися грошові кошти в сумі 220 грн., чим завдали матеріальної шкоди громадянину ОСОБА_11 на загальну суму 1200 грн.

Крім того, 14.02.2013 року, близько 19 год. 30 хв. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , перебуваючи у приміщенні аптеки «Коронарія», що по вулиці Русових, 10 у м. Львові, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб щляхом вільного доступу скоїли таємне викрадення 1500 грн. із касового апарату аптеки.

Обвинувачений ОСОБА_9 просить вирок Франківського районного суду м. Львова від 5 грудня 2013 року скасувати та постановити новий вирок, яким виправдати його та ОСОБА_10 за ч.2 ст. 186 КК України і призначити йому за ч.2 ст. 185 КК України більш м`яке покарання. Вважає, що під час розгляду справи суд допустив однобічність та неповноту судового слідства, а висновки суду про його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого. Суд не здійснив всебічний та об`єктивний розгляд справи, в мотивувальній частині вироку не вказав, чому надав віри показанням ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 . З вироком суду в частині засудження його за ч.2 ст. 186 КК України не погоджується, вважає себе невинуватим, оскільки злочину цього не вчиняв.

Обвинувачений ОСОБА_10 просить вирок Франківського районного суду м. Львова від 5 грудня 2013 року скасувати та постановити новий вирок, яким виправдати його та ОСОБА_9 за ч.2 ст. 186 КК України. Призначити йому за ч.2 ст. 185 КК України більш м`яке покарання. Вважає, що під час розгляду справи суд допустив однобічність та неповноту судового слідства, а висновки суду про його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

В ході апеляційного розгляду обвинувачені та їх захисники адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 апеляційні скарги підтримали, покликаючись на викладені в ній доводи, просять їх задоволити.

Разом з тим 27 червня 2014 року до апеляційного суду поступило клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2014 році» та звільнення його від відбування призначеного за вироком суду покарання.

Прокурор вважає винуватість обвинувачених у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України, доведеною, а апеляційні скарги необґрунтованими. Просить вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, сторону захисту та сторони обвинувачення, обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги та клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 Закону України «Про амністію у 2014 році» задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України, за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим, вмотивованим і відповідає фактичним обставинам справи.

Доведеність вини та кваліфікація дій обвинувачених за ч.2 ст. 185 КК України не оспорюються.

Висновок суду про винуватість обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України (що оспорюється в апеляційних скаргах), підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку й навів у вироку, зокрема: показаннями потерпілого ОСОБА_11 про те, що 14 січня 2013 року, близько 18 год. 30 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, рухаючись по вул. Смаль-Стоцького у м. Львові, проходив біля смітників та в цей час відчув, що хтось вдарив його по голові ззаду невідомим предметом, від чого впав на землю. Коли отямився, то виявив відсутність мобільного телефону та гаманця. В подальшому слідчий повернув йому його мобільний телефон; показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (які були очевидцями події), свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , протоколом огляду мобільного телефону від 3 квітня 2013 року, за результатами якого встановлено ідентичність тому, що був викрадений у потерпілого .

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги показання обвинувачених про те, що злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, вони не вчиняли, й своє рішення мотивував у вироку.

На виконання вимог закону суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини справи в їх сукупності й дав оцінку доказам відповідно до ст. 94 КПК України.

З урахуванням наведеного колегія суддів визнає правильним висновок суду про доведеність вини ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, а викладені в апеляційних скаргах доводи про відсутність в діях обвинувачених складу злочину та недоведеність їх вини не бере до уваги як безпідставні.

Твердження сторони захисту про незаконність вироку, неповноту судового розгляду та неправильність призначеного покарання є необгрунтованими й колегія суддів їх до уваги не бере, виходячи з наступного.

В ході судового розгляду суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мали істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. На виконання вимог ст. 370 КПК України судом у вироку наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Показання свідків в суді однакові по суті і не містять суперечностей, які б поставили під сумнів їх достовірність.

Щодо покарання, з яким сторона захисту не погоджується, то воно призначене судом з дотриманням вимог ст. 65 КК України: відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів; обране з врахуванням осіб обвинувачених, які вину визнали частково, раніше притягалися до кримінальної відповідальності; а ОСОБА_10 вчинив новий злочин під час іспитового строку за попереднім вироком; їх молодий вік; а також хворобу матері.

Суд правильно дійшов висновку про необхідність обрання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі, в тому числі і за ч.2 ст. 186 КК України, та своє рішення мотивував у вироку.

Ті обставини, на які в апеляційних скаргах покликаються обвинувачені як на підставу зміни вироку в частині призначеного покарання, враховані судом першої інстанції при призначенні покараннь, які є справедливими і за своїм видом, і за розміром.

Апеляційні вимоги обвинувачених про призначення їм за ч.2 ст. 185 КК України більш м`якого покарання, не пов`язаного із позбавленням волі, не ґрунтуються на нормах закону і задоволенню не підлягають.

Визнавши ОСОБА_9 та ОСОБА_10 винними у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України, суд призначив обвинуваченим за ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України не максимальні покарання у виді позбавлення волі, передбачені санкціями цих статтей КК, при призначенні покарань за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК України застосував принцип поглинення менш суворих покарань більш суворими і таким чином врахував особи обвинувачених та усі обставини, в тому числі й ті, які зазначені в апеляційних скаргах.

Підстав вважати, що призначені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 покарання не відповідають ступеню тяжкості та особам обвинувачених через суворість, немає.

Що стосується заявленого обвинуваченим ОСОБА_9 клопотання про застосування до нього ст. 2 чи ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році», то таке задоволенню не підлягає, так як ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, який відноситься до тяжких злочинів, має дві судимості за вчинення умисних тяжких злочинів (15 травня 2008 року вироком Франківського районного суду м. Львова засуджений за ч.3 ст. 185 КК України до трьох років позбавлення волі та зі звільненням від відбування покарання з встановленням іспитового строку терміном на один рік; 3 лютого 2009 року - Галицьким районним судом м. Львова за ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 289, 70, 71 КК України - до трьох років шести місяців позбавлення волі), а тому відповідно до п.в ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» від 1 жовтня 1996 року з змінами амністія до нього не застосовується.

З огляду на викладене колегія суддів визнає апеляційні скарги необґрунтованими й приходить до висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_9 остаточне покарання у виді п`яти років позбавлення волі, а ОСОБА_10 п`яти років шести місяців позбавлення волі є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів.

Вирок суду постановлений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.405, ст.407, ст.419 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

вирок Франківського районного суду м. Львова від 5 грудня 2013 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без змін, апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - без задоволення.

В задоволенні клопотання ОСОБА_9 про застосування Закону України «Про амністію у 2014 році» відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, для обвинувачених з моменту вручення її копії.

Головуючий : ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4