Ухвала

іменем україни

03 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_6,

суддів: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

при секретарі ОСОБА_9,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000539, щодо

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця м. Ужгорода Закарпатської області,

який проживає за адресою: АДРЕСА_2,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 125 КК України,

за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_2 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 січня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Закарпатської області від 06 червня 2014 року,

за участю прокурора ОСОБА_10,

представника потерпілої ОСОБА_3,

в с т а н о в и л а:

У касаційній скарзі потерпіла, не погоджуючись із судовими рішеннями, ухваленими щодо ОСОБА_1, через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок м'якості, просить їх скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги потерпіла мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, безпідставно звільнивши засудженого від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, призначив йому м'яке покарання. Посилається на те, що суд першої інстанції за наявності достатніх у матеріалах кримінального провадження доказів безпідставно виправдав ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 125 КК України. Крім того, потерпіла зазначає, що судовими інстанціями неправильно вирішено заявлений нею цивільний позов.

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 січня 2014 року ОСОБА_1 визнано винуватим за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 1 ст. 122 КК України - у виді обмеження волі на строк 2 роки,

- за ч. 1 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 1 рік,

- за ч. 2 ст. 186 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

За ч. 1 ст. 125 КК України ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто із засудженого на користь потерпілої 9 609 грн. 10 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 1 500 грн. - моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 21 травня 2014 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_1 у частині його засудження за ч. 1 ст. 122 України скасовано, а кримінальне провадження в цій частині на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284, ст. 417 КПК України закрито, у зв'язку з відмовою потерпілого ОСОБА_4 від обвинувачення.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 06 червня 2014 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_1 змінено. Виключено з резолютивної частини вироку рішення про визнання ОСОБА_1 винуватим за ч. 1 ст. 122 КК України та призначення йому за цим законом покарання.

У решті вирок суду залишено без зміни.

За вироком суду 22 листопада 2010 року ОСОБА_1, знаходячись на території кафе-ресторану «Гендель» по вул. Шевченка, 2 у с. Оноківці Ужгородського району Закарпатської області, умисно заподіяв ОСОБА_5 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

А також, на початку березня 2013 року ОСОБА_1, знаходячись у АДРЕСА_1 з відома ОСОБА_2, таємно викрав золоті ювелірні вироби останньої на загальну суму 5 781 грн. 84 коп., заподіявши потерпілій матеріальної шкоди на вказану суму.

08 березня 2013 року ОСОБА_1, знаходячись поблизу буд. № 1 «А» по вул. Проектній в с. Оноківці, під час зустрічі з ОСОБА_2, застосувавши до неї фізичне насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров'я потерпілої, відкрито заволодів її майном на загальну суму 3 827 грн. 26 коп., заподіявши останній матеріальної шкоди на вказану суму.

Крім цього, органом досудового розслідування ОСОБА_1 також обвинувачувався в тому, що він 08 травня 2013 року, знаходячись біля під'їзду буд. № 3 по вул. Проектній в с. Оноківці, під час сварки з потерпілою ОСОБА_2 умисно наніс останній два удари долонею правої руки по обличчю, спричинивши їй легкі тілесні ушкодження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника потерпілої про підтримання поданої скарги, пояснення прокурора із запереченнями проти скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, про що порушує питання потерпіла ОСОБА_2, перегляду в касаційному порядку не підлягають, а отже, при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України та правильність кваліфікації його дій за вказаними нормами законів, як зазначено у вироку суду першої інстанції, ґрунтується на доказах, зібраних та оцінених з дотриманням вимог кримінального процесуального кодексу України, які в касаційній скарзі потерпілою не оспорюються.

Разом із цим, згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд першої інстанції під час прийняття рішення в частині виправдання ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 125 КК України за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв'язку.

При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про визнання ОСОБА_1 невинуватим за ч. 1 ст. 125 КК України та виправдання його судом першої інстанції зроблено на підставі дослідженого та оціненого відповідно до вимог кримінального процесуального закону висновку судово-медичної експертизи № 409 від 20 травня 2013 року, згідно з яким у потерпілої не було зафіксовано тілесних ушкоджень, які виникли в результаті нанесення їй двох ударів долонею руки по обличчю, що, як убачається з обвинувального акту, було поставлено засудженому за провину органом досудового розслідування.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено, та судом правильно вирішено питання про їх допустимість.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги потерпілої про незаконне виправдання ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 125 КК України, колегія суддів уважає безпідставними.

За змістом ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_1 покарання, врахував характер та ступінь суспільної небезпечності вчинених ним злочинів, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та наявність обставин, що пом'якшують покарання, а також дані про його особу.

Призначене засудженому покарання із застосуванням положення ст. 75 КК України є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, підстав визнати його м'яким, як про це зазначено в касаційній скарзі потерпілої, колегія суддів не знаходить.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 судом першої інстанції вирішено з дотриманням вимог КПК України.

Враховуючи вищезазначене вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_1 відповідає вимогам ст.ст. 370, 374 КПК України та є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції, в тому числі й за апеляційною скаргою потерпілої, яка за своїм змістом є аналогічна доводам її касаційної скарги, ретельно перевірив зазначені в них доводи, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, вказавши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.

Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_2 залишити без задоволення, а вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 січня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Закарпатської області від 06 червня 2014 року щодо ОСОБА_1 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_8 Т.С. Шилова