У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Кармазіна Ю.М.,

суддів

Кліменко М.Р. і Глоса Л.Ф.,

за участю прокурора виправданих
захисника

Пересунька С.В., ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 15 січня
2008 року кримінальну справу за касаційним поданням прокурора, який
брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Сімферопольського районного суду
Автономної Республіки Крим від 16 квітня 2007 року та ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим
від 26 червня 2007 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

встановила:

зазначеним вироком виправдано

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

раніше не судимого,

та

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

раніше не судимого,

у вчиненні злочину,
передбаченого ч.2 ст.368 КК України, за
відсутністю в їх діях складу цього
злочину.

Досудовим слідством ОСОБА_1, який працював начальником оперативно-розшукового відділу УКР СГУ ГУ МВС
України в Криму, та ОСОБА_2, який
працював старшим оперуповноваженим оперативно-розшукового відділу УКР СГУ ГУ
МВС України в Криму, обвинувачувалися у тому, що вони, будучи службовими
особами - представниками влади, за попередньою змовою 11.06.2004 року вимагали
у ОСОБА_4 хабар в сумі 1500 доларів США за не притягнення її до кримінальної
відповідальності за начебто скоєний нею злочин - крадіжку чужого майна.
Виконуючи зазначену вимогу, ОСОБА_4 в цей же день передала ОСОБА_1 в
присутності ОСОБА_2 частину хабара в сумі 600 доларів США. Однак ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продовжили вимагати у
ОСОБА_4 іншу частину хабара в сумі 900 доларів США, які вона пообіцяла принести
пізніше. Про вимагання у неї хабара ОСОБА_4 повідомила в Управління внутрішньої
безпеки ГУБОЗ МВС України в Автономній Республіці Крим.

16.06.2004 року в службовому кабінеті СГУ ГУ МВС України в Криму по вул. Франка, 44 в м.
Сімферополі ОСОБА_4, діючи під контролем,
передала ОСОБА_2 хабар у сумі 500 доларів США, поклавши ці гроші в
щотижневик, наданий їй ОСОБА_2. Після цього ОСОБА_2 був затриманий
співробітниками УВБ ГУБОЗ на місці скоєння злочину.

Виправдовуючи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 368 КК України, суд
зазначив, що досудовим слідством не зібрано достатньо доказів, які б безперечно
свідчили про їх винуватість у вчиненні інкримінованого
їм злочину.

Ухвалою апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 26 червня 2007 року
виправдувальний вирок щодо ОСОБА_1
та ОСОБА_2 залишено без зміни.

У касаційному поданні
і доповненні до нього прокурор, який
брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, стверджує про неправильне
застосування судом кримінального закону та істотне порушення вимог
кримінально-процесуального закону, внаслідок чого ОСОБА_1 та ОСОБА_2
незаконно виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК
України. Стверджує, що судом першої інстанції не було виконано вказівок
Верховного Суду України, даних при скасуванні
попередніх судових рішень, якими ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано винуватими
та засуджено за ч.2 ст.368 КК України. Зазначає, що судом усупереч вимогам КПК
України не було надано слово у дебатах захиснику - адвокату ОСОБА_3.
Посилається на те, що вирок суду не відповідає вимогам ст.ст. 323, 334 КПК
України і не містить викладення мотивів, з яких суд відкинув докази
обвинувачення. Окрім того, вказує, що суд неправильно зазначив у вироку
дані про особу ОСОБА_2, а постанова місцевого суду про уточнення його анкетних даних, винесена до набрання
вироком законної сили, суперечить кримінально-процесуальному законодавству.
Також прокурор вважає, що ухвала апеляційного суду є немотивованою і не
відповідає вимогам ст.377 КПК України. Просить скасувати судові рішення щодо
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а справу направити на новий судовий розгляд.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, пояснення прокурора на
підтримання касаційного подання з доповненнями до нього, пояснення захисника
ОСОБА_3 із запереченнями проти
касаційного подання, пояснення виправданих ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які просили
касаційне подання залишити без задоволення, а судові рішення щодо них без
зміни, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи
касаційного подання, колегія суддів вважає, що воно підлягає задоволенню з
таких підстав.

Згідно з ч.4 ст.327 КПК України виправдувальний вирок постановляється у
випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає
складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.
При цьому виправдувальний вирок відповідно до ч.1 ст.327 КПК України повинен бути мотивованим судом.

Згідно з ч.4 ст.334 КПК України
мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити підстави для
виправдання підсудного із зазначенням мотивів, із яких суд відкидає докази
обвинувачення. Не допускається включення у вирок формулювань, які ставлять під сумнів
невинність виправданого.

Також відповідно до ст. 399 КПК України
вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є
обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при повторному розгляді
справи.

Як убачається з матеріалів справи та з
вироку, виправдовуючи ОСОБА_1
та ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України, суд наведених вимог
кримінально-процесуального закону не дотримав.

При новому судовому розгляді судом не
вживалось належних заходів на виконання вказівок Верховного Суду України, даних при скасуванні попередніх судових рішень щодо ОСОБА_1 та
ОСОБА_2.

Як убачається з тексту вироку,
фактично Сімферопольський районний суд Автономної Республіки Крим
послався у вироку на обставини, які в ухвалі Верховного Суду України від
06.04.2006 року були визначені як такі, що потребують додаткової перевірки й
належної оцінки, однак не зазначив власних висновків, до яких дійшов внаслідок
розгляду справи.

Зокрема, Верховним Судом України пропонувалося додатково з'ясувати
обставини, за якими на руках ОСОБА_2 при затриманні не виявлено слідів фарбника, яким було помічено
купюри, та дати доказам щодо цих обставин належну оцінку, усунувши при цьому
протиріччя в показаннях ОСОБА_4.

Однак зазначених вимог
суд не виконав, а, пославшись на неможливість встановлення обставин, за якими
не виявлені сліди фарбника на ОСОБА_2, дійшов висновку, що той купюри в руки не
брав.

При цьому суд не
зазначив, чому він вважає отримання грошей у іншій спосіб, а не безпосередньо в
руки, спростуванням факту одержання
хабара.

Крім того, судом не
дана оцінка і не зазначено, чому він
взяв до уваги показання ОСОБА_4 на початку досудового слідства, в яких вона
вказувала на отримання грошей ОСОБА_2, який поклав їх у чорну книжку, та
відкинув наявні у справі інші докази щодо цих обставин, а саме: показання
ОСОБА_4 на досудовому слідстві і в суді, в яких вона уточнювала, що ОСОБА_2 сам
гроші в руки не брав, а подав їй для цього чорну книжку, в яку вона й поклала
гроші; показання працівників
міліції про обставини затримання ОСОБА_2 і виявлення у
нього в щотижневику чорного кольору помічених фарбою купюр, які до того були
вручені ОСОБА_4; показанням ОСОБА_2, за
версією якого до нього 16.06.2004 року двічі приходила ОСОБА_4 і під час другого приходу він залишав її
наодинці в своєму кабінеті, де після її уходу працівники міліції виявили в його
щотижневику помічені фарбою долари США.

Також суду при новому
судовому розгляді справи було запропоновано Верховним Судом України перевірити
й дати належну оцінку доказам щодо обставин здійснення ОСОБА_4 запису
диктофоном її розмов 16.06.2004 року, з огляду на висновки фоноскопічної експертизи про відсутність достатнього розриву в часі між записами
розмов на фонограмі № 4 (фрагменти № 1 та № 2) та невизначеністю
належності записаних на диктофон у фонограмах №№ 2-4 голосів
«невідомих» осіб.

Суд цих вимог не виконав, перевірку зазначених
обставин шляхом допиту з цих
підстав ОСОБА_4, ОСОБА_5, працівників
міліції, які забезпечували оперативну фіксацію розмов і оперативне
супроводження ОСОБА_4, а також допиту слідчого та експерта не здійснював та без будь-якого аналізу
доказів визнав експертизу такою, що не
має доказового значення по справі.

При цьому суд послався
на те, що за висновками експертизи
параметри аудіозапису не відповідають поясненням ОСОБА_4; на
досліджуваних фонограмах №№ 2, 4 записані
голоси не ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а
інших осіб, визначених як «невідомі», і встановити, кому вони належать, не виявилось можливим.

Разом з тим, такі
висновки суду не можна визнати обґрунтованими.

Зокрема, з показань
ОСОБА_4 видно, що вона після отримання диктофону прийшла до міліції за місцем
роботи ОСОБА_2 і ОСОБА_1, щоб передати частину хабара, що в неї вимагали,
питала ОСОБА_1, якого в той час на місці не було, заходила в кабінет до
ОСОБА_2, розмовляла з ним, але він направив її до ОСОБА_5, щоб передати тій
гроші, шукала й знайшла ОСОБА_5,
розмовляла з нею, а після того, як остання переговорила з ОСОБА_2 по телефону,
повідомивши, що за особистими обставинами не може виконати його прохання,
повернулася до ОСОБА_2 і сама вручила йому гроші.

Згідно з даними
фоноскопічної експертизи, під час її проведення досліджувались диктофонний
запис розмов 16.06.004 року ОСОБА_4, зразки голосу ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки ОСОБА_2 зразок
свого голосу надати відмовився. З наведених в експертизі фонограм та їх
роздруківок видно, що в фонограмі № 1 міститься запис голосу невідомого про
дату здійснення оперативної перевірки
заяви ОСОБА_4; у фонограмі № 2, яка, за
показаннями ОСОБА_4, мала місце під час першої зустрічі з ОСОБА_2,
встановлено голос ОСОБА_4 та голоси двох невідомих, одного з яких зазначено
тільки на початку розмови; у фонограмі №3 встановлено голос ОСОБА_4 та голоси
двох невідомих осіб, які повідомляли, де можна знайти ОСОБА_5; у фонограмі № 4 записана у фрагменті № 1 розмова двох жінок, голоси яких належать ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
а у фрагменті № 2 - розмова жінки, голос
якої належить ОСОБА_4, з невідомим з проханням надати можливість поговорити з
керівником, а потім її розмова з іншим невідомим, у тому числі з запитаннями до нього, чи телефонувала йому
ОСОБА_5.

За таких обставин суду
належало визначитись, чи мало значення по справі і яке саме встановлення всіх
осіб, голоси яких зазначені в експертизі як належні невідомим; допитати експерта щодо належності голосів
«невідомих» жінкам чи чоловікам; вжити заходів для взяття з участю експерта для
проведення експертизи зразків голосу ОСОБА_2 в суді та за необхідності
призначити по справі додаткову фоноскопічну експертизу або дати оцінку причинам
відмови ОСОБА_2 від надання зразка свого голосу і прийняти відповідне рішення,
давши оцінку всім зазначеним доказам у сукупності.

Відсутності у фонограмі
№ 4 імпульсів включення чи виключення запису при розриві фрагментів №№ 1-2, а
також виявленню переривання запису в фонограмах №№ 2, 4, що,
за висновком фоноскопічної експертизи, не є результатом витирання запису чи
його механічного монтажу, а могло
виникнути у зв'язку з несправністю записуючого пристрою, суду також
належало дати відповідну оцінку, а не визнавати ці дані такими, що виключають
доказове значення експертизи.

На підтвердження
недоведеності винуватості ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в одержанні хабара від ОСОБА_4 суд
послався також на те, що наявні у справі докази щодо затримання останньої на
ринку та доставки до райвідділу міліції, причин цього й мотивів дачі нею хабара
є суперечливими; доказове значення показань свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 та даних
про впізнання ними працівників міліції, які 11.06.2004 року працювали на ринку,
не встановлено; сам факт затримання
ОСОБА_4 спростований показаннями працівників міліції та постановою слідчого
прокуратури про відмову в порушенні кримінальної справи щодо цих працівників за
фактом незаконного затримання ними ОСОБА_4
11.06.2004 року.

Однак ці твердження
суду зроблені без належного дослідження й оцінки доказів по справі, а в певній
частині вони суперечать матеріалам
справи.

Зокрема, на підтвердження незаконності затримання
працівниками міліції ОСОБА_4 на ринку 11.06.2004 року, доставки її до
райвідділу й передачі ОСОБА_2і ОСОБА_1 та її звільнення останніми після надання
нею згоди на дачу їм хабара за не притягнення до кримінальної відповідальності
за начебто скоєний нею злочин, органи досудового слідства послались на
показання самої ОСОБА_4; на показання свідка ОСОБА_8, який вказував, що привіз
ОСОБА_4 на ринок за покупками, через
деякий час бачив її в групі цивільних осіб, і вона повідомила йому, що її
затримано та повезуть у відділ міліції, і просила повідомити про це ОСОБА_9, що
він і зробив; на показання свідка
ОСОБА_9, яка вказувала, що за повідомленням ОСОБА_8 про затримання ОСОБА_4
їздила до відділу міліції, де остання говорила їй про своє незаконне затримання
і вимагання у неї хабара, внаслідок чого вони разом шукали гроші; на показання
ОСОБА_5 про те, що 11.06.2004 року їй по мобільному телефону телефонував її
знайомий ОСОБА_1 із запитаннями про ОСОБА_4, після чого вона приїжджала до
відділу міліції у зв'язку із затриманням останньої, яку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відпустили під умовою
сплати нею їм грошей; на показання свідків - працівників ППС міліції ОСОБА_6
і ОСОБА_7 про те, що під час їх
перебування на ринку 11.06.2004 року в кімнату опорного пункту, де вони знаходились
із затриманим, заходили працівники
міліції, яким вони передали затриманого,
і, як зазначив ОСОБА_10, з цими працівниками міліції була жінка неросійської
зовнішності; на дані протоколу впізнання
ОСОБА_11 і ОСОБА_10 працівників міліції, яких вони 11.06.2004 року
бачили на ринку, частину з яких упізнала й ОСОБА_4; на дані протоколу впізнання
ОСОБА_10 ОСОБА_4 як жінки, що схожа на
ту, яку він бачив з працівниками міліції в приміщенні опорного пункту на ринку;
на дані контрольного листа маршруту ППС № 214 від 11.06.2004 року, за яким затриманого ОСОБА_11 і ОСОБА_10 чоловіка було передано
одному із зазначених ними працівників міліції; на дані очних ставок, зняття
інформації з мобільних телефонів і роздруківку телефонних дзвінків, зокрема,
ОСОБА_2, ОСОБА_5 тощо.

Проте, суд частину із
зазначених доказів не досліджував взагалі й оцінки їм у вироку не дав, а іншим
доказам, дослідженим та наведеним у вироку, дав оцінку, яка побудована на
припущеннях та є однобічною, що ставить під сумнів невинність виправданих
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України.

При цьому суд у вироку не зазначив, у чому саме він вбачає
суперечності в показаннях свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7; не навів мотивів на
підтвердження визнання одних доказів і спростування інших та, внаслідок цього,
не зробив висновку, які саме докази він визнав достовірними - наведені вище, що
були надані органами досудового слідства, чи показання ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
працівників міліції про те, що ОСОБА_4 на ринку 11.06.2004 року не
затримувалась, до опорного пункту і у відділ міліції не доставлялась, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не передавалась.

Крім того, суд не
звернув уваги на те, що за постановою
про відмову в порушенні кримінальної справи щодо працівників міліції (т.2 а.с.
106-108) органи досудового слідства визнали встановленим факт незаконного
затримання ними ОСОБА_4 11.06.2004 року на ринку, доставку її до опорного
пункту, а потім у відділ міліції до ОСОБА_2 і ОСОБА_1. Однак з огляду на те, що
не виявилося можливим установити дійсну причину затримання і чи складалися при
цьому відповідні документи (передавалися вони ОСОБА_2 і ОСОБА_1 без реєстрації
затримання або взагалі не складалися внаслідок затримання для створення умов
подальшого вимагання хабара, тобто за змовою з ОСОБА_2 і ОСОБА_1), органи
досудового слідства відмовили в
порушенні кримінальної справи щодо працівників міліції, які здійснювали
затримання ОСОБА_4, за недоведеністю в їх діях складу злочину, передбаченого ч.
2 ст.368 КК України, а не за фактом її незаконного затримання.

Також суд, висловлюючи
недовіру показанням ОСОБА_4, не з'ясував і не навів у вироку іншого, ніж
встановлено органами досудового слідства, мотиву показань ОСОБА_4 щодо дій ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з огляду
на те, що, як встановлено по справі, всі вони раніше знайомими не були.

Не здійснена судом й належна перевірка та
оцінка доказів щодо підстав у ОСОБА_2 і ОСОБА_1 для вимагання хабара у ОСОБА_4,
а саме: даних про причини її затримання, що мало значення для
встановлення наявності чи
відсутності в їх діях, у разі доведеності
обвинувачення в одержанні хабара, такої кваліфікуючої ознаки як вимагання.
Замість проведення зазначеної перевірки суд у вироку вказав, що сам висновок
органів досудового слідства про доведеність одержання ОСОБА_2 і ОСОБА_1 хабара
шляхом вимагання свідчить про відсутність у них підстав притягати її до
кримінальної відповідальності та знищувати документи щодо неї. Однак при цьому
не зазначив, яким чином такий висновок впливає на недоведеність пред'явленого
їм обвинувачення за ч. 2 ст. 368 КК України.

Також суд підставами
для виправдання ОСОБА_2 і ОСОБА_1 визнав те, що ОСОБА_4 не змогла повідомити,
що перешкодило їй заявити про вимагання у неї хабара 11.06.2004 року, а не
16.06.2004 року; по справі втрачено диктофон і предмет хабара - гроші
(повернуті представнику ОСОБА_4), що перешкодило їх огляду в судовому
засіданні.

Однак
при цьому судом не визначено, яке
значення мають ці обставини і
чому вони визнані достатніми для виправдання підсудних у вчиненні злочину.

Крім того, у справі
містяться документи щодо застосування диктофону для запису розмов
ОСОБА_4 під час контрольованого одержання хабара, документи щодо фарбування й видачі ОСОБА_4
грошей для хабара, поміщення у справу їх
ксерокопій; документи про подальше
виявлення й вилучення помічених банкнот з щотижневика ОСОБА_2. Органами
досудового слідства і частково судом
допитані свідки по обставинах застосування диктофону і предмета хабара. Всім цим доказам суд мав дати
належну оцінку у сукупності з іншими дослідженими по справі доказами, що зроблено
ним не було.

За наведених обставин
вирок суду не може вважатись законним і обґрунтованим.

Колегія суддів звертає
увагу й на те, що судом при розгляді справи порушено вимоги ст. 318 КПК
України. Як убачається з протоколу судового засідання, в судове засідання
05.04.2007 року не з'явився захисник підсудного ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3,
однак суд без будь-якого обговорення і
прийняття відповідного рішення продовжив розгляд справи у його відсутності,
внаслідок чого захисник не виступав у судових дебатах. До справи лише було
долучено викладений у письмовій формі
виступ цього захисника в дебатах, хоча
кримінально-процесуальним законом така заміна не допускається.

Крім того, з матеріалів справи видно, що ОСОБА_2 після
проголошення вироку звертався до суду із заявою про внесення уточнення у
вступну частину вироку, в якому на арк. 1 неправильно зазначено його ім'я -
ОСОБА_12 замість ОСОБА_2. Це питання було з участю прокурора розглянуто судом і
постановою суду від 15.05.2007 року уточнено ім'я ОСОБА_13, зазначене у
вступній частині вироку.

Однак з оригіналу
вироку від 16.04.2007 року, який міститься у справі, видно, що помилок в імені
ОСОБА_13 у вступній частині вироку немає. Це може свідчити про заміну першого
аркуша вироку після його проголошення і винесення постанови від 15.05.2007
року, що є недопустимим і тягне
скасування вироку. Про заміну першого аркуша вироку свідчить і невідповідність
змісту першого та другого абзаців мотивувальної частини оригіналу вироку тексту
завірених його копій.

На зазначені порушення вимог
закону судом першої інстанції не звернув
увагу й суд апеляційної інстанції при
розгляді апеляцій прокурора, що
затвердив обвинувальний висновок, та представника потерпілої ОСОБА_4 - ОСОБА_14,
а тому не може бути визнана законною й вказана ухвала Апеляційного суду Автономної Республіки Крим, якою
виправдувальний вирок щодо ОСОБА_2 і ОСОБА_1 залишено без зміни.

Враховуючи викладене, судові рішення про виправдання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні
злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України,
як такі, що ґрунтуються на припущеннях, та прийняті з порушенням вимог
кримінально-процесуального закону без повного, всебічного дослідження обставин
справи і зібраних слідством доказів
підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий судовий розгляд, під час
якого суду належить вжити заходів для
повного, всебічного дослідження обставин справи, дати належну оцінку зібраним
досудовим слідством доказам, у залежності від чого постановити по справі
законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст.
394 - 396 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

касаційне подання прокурора, який
брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, задовольнити.

Вирок Сімферопольського районного суду Автономної Республіки Крим від
16 квітня 2007 року та ухвалу
апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 26 червня 2007 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2
- скасувати, а справу
направити на новий судовий розгляд у той же суд в іншому складі суду.

Судді:

Кармазін Ю.М. Кліменко М.Р. Глос Л.Ф.