Ухвала

іменем україни

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_8,
суддів ОСОБА_9, ОСОБА_10,
за участю прокурора захисникаперекладача ОСОБА_11, ОСОБА_5,ОСОБА_6

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 12 лютого 2015 року справу за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та його захисника

ОСОБА_5 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 23 вересня 2014 року.

Вироком Будапештського міського суду від 02 квітня 2003 року

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України,

засуджено за вчинення злочину, передбаченого розділом 166 Закону VI від 1978 року про Кримінальний кодекс Угорщини до покарання у виді довічного позбавлення волі та остаточної висилки з території Угорської Республіки. Також суд встановив, що обвинувачений може підлягати умовному звільненню не раніш ніж через 25 років.

Вироком Будапештського Апеляційного суду від 22 квітня 2004 року зазначений вирок міського суду частково змінено: із кваліфікації злочину виключено висловлювання «частково з підлими мотивами», у решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Зазначеними судовими рішеннями, постановленими судами Угорської Республіки, ОСОБА_7 визнано винним і засуджено за вбивство кількох осіб, вчинене з особливою жорстокістю.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2014 року визнано зазначені судові рішення Угорської Республіки щодо ОСОБА_7 і постановлено вважати його засудженим за пунктами 1, 4 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді довічного позбавлення волі, а також відповідно до цих же рішень визначено можливість вирішення питання про умовно-дострокове звільнення

ОСОБА_7 після відбуття 25 років призначеного покарання.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 23 вересня 2014 року цю постанову міськрайонного суду було змінено й постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим за пунктами «г», «е» ст. 93 КК УРСР 1960 року до довічного позбавлення волі. У решті постанову суду першої інстанції залишено без зміни.

У касаційних скаргах, які за своїми змістами є аналогічними, засуджений та його захисник просять змінити оскаржувані судові рішення і призначити ОСОБА_7 покарання на визначений строк.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та захисника, які підтримали свої касаційні скарги, прокурора, який вважав оскаржувані судові рішення законними та обґрунтованими, а касаційні скарги такими, що не підлягають задоволенню, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що скарги не підлягають задоволенню на таких підставах.

Як убачається з матеріалів справи, виконуючи процедуру приведення у відповідність із кримінальним законодавством України вироків Будапештського міського суду від 02 квітня 2003 року та Будапештського Апеляційного суду від 22 квітня 2004 року щодо ОСОБА_7, суд застосував процедуру продовження виконання вироку, передбачену п. а) ч. 1 ст. 9 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року (далі-Конвенція), тобто продовження виконання вироку одразу або на основі судової чи адміністративної постанови згідно з положеннями ст. 10 вказаної Конвенції.

Відповідно до положень ст. 10 Конвенції, у разі продовження виконання вироку держава виконання вироку дотримується характеру та тривалості покарання, призначеного державою винесення вироку. Однак якщо це покарання за своєю природою або тривалістю є несумісним із законодавством держави виконання вироку або якщо її законодавство цього вимагає, ця держава може на основі судової або адміністративної постанови співвіднести призначену міру покарання з покаранням чи заходом, передбаченим її власним законодавством за вчинення аналогічного злочину. За своїм характером таке покарання або такий захід повинні у міру можливості відповідати покаранню або заходу, призначеному у вироку для виконання. Покарання чи захід за своїм характером або своєю тривалістю не може бути більш суворим, ніж міра покарання, призначена в державі винесення вироку, і не може перевищувати максимальні строки позбавлення волі, передбачені законодавством держави виконання вироку.

Тобто виходячи зі змісту наведених положень до повноважень суду держави виконання вироку при застосуванні принципу продовження виконання вироку, передбаченого ст. 10 Конвенції не входить призначення покарання, суд лише здійснює перевірку сумісності характеру та тривалості покарання із законодавством держави виконання вироку.

Так, відповідно до копії вироків Будапештського міського суду

від 02 квітня 2003 року та Будапештського Апеляційного суду від 22 квітня 2004 року ОСОБА_7 визнано винним і засуджено за вбивство кількох осіб, вчинене з особливою жорстокістю.

Керуючись наведеними вказівками закону та формулюванням обвинувачення, визнаного доведеним судом держави винесення вироку щодо ОСОБА_7, проаналізувавши кримінальне законодавство України, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, про кваліфікацію дій ОСОБА_7 за п. п. «г», «е» ст. 93 КК України 1960 року, санкція якої визначає покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або у виді довічного позбавлення волі.

Оскільки санкції статей кримінального закону Угорської Республіки та України, передбачені за вчинення злочину, інкримінованого

ОСОБА_7, за своїм характером та тривалістю є однаковими, тому правильним є рішення судів першої та апеляційної інстанцій про те, що зазначену особу слід вважати засудженою до покарання у виді довічного позбавлення волі, тобто до такого ж покарання, яке було призначено судами держави постановлення вироку.

Твердження засудженого та його захисника про те, що обставини, визнані судами держави постановлення вироку, такими, що обтяжують покарання, не передбачені ст. 66 КК України, яка встановлює вичерпний їх перелік, і тому, з огляду на це, а також на сукупність обставин, що пом'якшують покарання, призначене ОСОБА_7 покарання слід пом'якшити, є безпідставними, оскільки, як зазначено вище, за процедурою, за якою відбулося визнання вироків судів Угорської Республіки щодо ОСОБА_7, держава виконання вироку у разі сумісності виду та розміру покарання із законодавством держави постановлення вироку, має дотримуватися характеру і тривалості покарання, призначеного державою винесення вироку.

Також безпідставними є вказівки осіб, які подали касаційні скарги, на те, що державою виконання вироку ОСОБА_7 фактично було призначено більш суворе покарання, ніж призначене державою постановлення вироку, оскільки, як видно з матеріалів справи, вид та розмір покарання, визначений засудженому судами України, є аналогічним виду та розміру покарання, призначеного за вироками іноземної держави.

Крім того, твердження у скаргах про призначення ОСОБА_7 судами України більш суворого покарання є безпідставним також і з огляду на положення ст. 87 КК України та ч. 7 ст. 151 КВК України, які встановлюють можливість особи, засудженої до довічного позбавлення волі, подавати клопотання про помилування після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання.

Таким чином, твердження захисника та засудженого про необхідність зміни оскаржуваних судових рішень є безпідставними.

Істотних порушень вимог закону, які б давали підстави для скасування судових рішень, колегія суддів не виявила.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року та п. 15

розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 23 вересня 2014 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та його захисника ОСОБА_5 - без задоволення.

Судді:

_________________ОСОБА_12__________________ОСОБА_13___________________ОСОБА_14