АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську кримінальне провадження № 0003345, зареєстроване у Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань 20 червня 2013 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 на вирок Індустріального районного суду м.Днеіпропетровська від 21 жовтня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Індустріального районного суду м.Днеіпропетровська від 21 жовтня 2014 року

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, одруженого, який має неповнолітню дитину, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст. 190 КК України до 2 років позбавлення волі, за ч.3 ст. 190 КК України до 3 років позбавлення волі, за ч.4 ст. 358 КК України до 1 року обмеження волі. На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів у вигляді 3 років позбавлення волі.

Відповідно до вимог кримінального процесуального закону вирішено питання про долю речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення за наступних обставин.

31 січня 2013 року ОСОБА_7 , маючи намір на власне незаконне збагачення, з корисливих мотивів, скориставшись послугами ПП «Лисак Ю.М.», який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , повідомляючи завідомо неправдиві відомості стосовно себе, своїх можливостей та намірів щодо використання транспортного засобу, уклав договір оренди автомобіля № 36 від 31 січня 2013 року і в той же день, не маючи наміру повертати транспортний засіб, як передбачено договором, шляхом обману потерпілого ОСОБА_10 , згідно з актом приймання-передачі отримав в оренду автомобіль «Тойота Кемрі», державний номер НОМЕР_1 . 24 травня 2013 року ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що не має права розпоряджатися майном, яке взяв в оренду, у невстановленому в ході досудового розслідування місці придбав завідомо підроблений документ довіреність ОЕI316914 від 23 травня 2013 року від ОСОБА_11 на ім`я обвинуваченого ОСОБА_7 , яка надає право останньому розпоряджатися транспортним засобом. Після чого ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом обману, діючи умисно, у приміщенні ВРЕВ № 3УДАІ в Запорізькій області надав працівнику раніше заготовлений завідомо підроблений документ, а саме довіреність ОЕI316914 від 23 травня 2013 року, на підставі якої зняв з обліку автомобіль «Тойота Кемрі», державний номер НОМЕР_1 , який в подальшому з корисливих мотивів реалізував, тим самим незаконно обернув у своє володіння вказаний транспортний засіб вартістю 152 718 грн. 25 коп., що в 250 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду у великому розмірі.

15 лютого 2013 року ОСОБА_7 , вчинюючи злочин повторно, маючи намір на власне незаконне збагачення, з корисливих мотивів, скориставшись послугами ПП «Лисак Ю.М.», який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , повідомляючи завідомо неправдиві відомості стосовно себе, своїх можливостей та намірів щодо використання транспортного засобу, уклав договір оренди автомобіля № 36 від 15 лютого 2013 року і в той же день, не маючи наміру повертати транспортний засіб, як передбачено договором, шляхом обману потерпілого ОСОБА_10 , згідно з актом приймання-передачі отримав в оренду автомобіль «Форд Мондео», державний номер НОМЕР_2 . Після чого, ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що не має права розпоряджатися майном, яке взяв в оренду, у невстановлену дату, у невстановленому в ході досудового розслідування місці, вчинюючи злочин повторно, умисно реалізував вказаний транспортний засіб невстановленій слідством особі, таким чином незаконно обернув у своє володіння вказаний транспортний засіб вартістю 166 963 грн., що в 250 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду у великому розмірі.

22 лютого 2013 року ОСОБА_7 , вчинюючи злочин повторно, маючи намір на власне незаконне збагачення, з корисливих мотивів, скориставшись послугами ПП «Лисак Ю.М.», який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , повідомляючи завідомо неправдиві відомості стосовно себе, своїх можливостей та намірів щодо використання транспортного засобу, уклав договір оренди автомобіля № 36 від 22 лютого 2013 року і в той же день, не маючи наміру повертати транспортний засіб, як передбачено договором, шляхом обману потерпілого ОСОБА_10 , згідно з актом приймання-передачі отримав в оренду автомобіль «Део Ланос», державний номер НОМЕР_3 . Після чого, ОСОБА_7 04 червня 2013 року, знаходячись біля приміщення ВРЕР № 1 у м. Запоріжжі, усвідомлюючи, що не має права розпоряджатися майном, яке взяв в оренду, вчинюючи злочин повторно, умисно продав вказаний транспортний засіб ОСОБА_12 за 5 500 доларів США, таким чином незаконно обернув у своє володіння вказаний транспортний засіб вартістю 60 842 грн. 10 коп., чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 значну матеріальну шкоду.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 подали апеляційну скаргу, в якій ставлять питання про скасування вироку в частині засудження ОСОБА_7 за заволодіння чужим майном шляхом обману та про ухвалення нового вироку у цій частині, яким ОСОБА_7 виправдати за ч.2 ст. 190, ч.3 ст. 190 КК України.

В обґрунтування доводів апеляції вони зазначають, що висновки суду першої інстанції щодо укладання договорів оренди транспортних засобів між приватним підприємцем ОСОБА_10 та ОСОБА_7 є необґрунтованими та не відповідають матеріалам кримінального провадження, згідно з якими ці договори укладалися між двома фізичними особами. Місцевий суд не взяв до уваги, що ОСОБА_10 не був власником транспортних засобів та не мав документів, які уповноважували його на підписання договорів оренди, тому за вимогами ст. 761 ЦК України ОСОБА_10 не мав права укладати ці договори. Стаття 799 ЦК України передбачає обов`язкове нотаріальне посвідчення договору найму транспортного засобу з фізичною особою, недодержання цих вимог відповідно до ст.ст. 216, 220, 236 ЦК України визнає такий договір нікчемним з моменту його вчинення, який не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Крім того, згідно з пунктом 4 зазначених договорів оренди транспортних засобів вони передавались в оренду як власність ОСОБА_10 , фактично йому не належали. За договором доручення (п.1.1) ОСОБА_13 мав право на укладання, зміну та розірвання угод оренди лише щодо транспортних засобів, власником яких є ОСОБА_10 .

Також судом першої інстанції не з`ясовано правові підстави перебування у ОСОБА_10 автомобіля «Форд-Мондео», власником якого є ТОВ «Юнайтед Кар Лиз».

Апелянти вважають, що ОСОБА_10 , який не є власником зазначених транспортних засобів, за встановлених обставин укладання договорів оренди транспортних засобів з ОСОБА_7 , незаконно визнаний потерпілим у даному кримінальному провадженні.

Крім того, матеріалами кримінального провадження встановлено, що до 10 травня 2014 року ОСОБА_7 здійснював оплату оренди всіх трьох транспортних засобів, тому висновки суду щодо наявності умислу на незаконне заволодіння чужим майном є необґрунтованими.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_9 вважають, що продаж автомобіля «Део Ланос» неможна вважати незаконним, оскільки його було реалізовано на підставі довіреності, виданої в установленому законом порядку.

Апелянти стверджують, що ні органом досудового розслідування, ні судом не встановлено обставини реалізації автомобілів «Форд Мондео» та «Тойота Кемрі», тому ОСОБА_7 за даними епізодами засуджений незаконно.

Також апелянти ставлять під сумнів висновки товарознавчої експертизи, яка визначила ринкову вартість транспортних засобів, стверджують, що експерт вийшов за межі своїх повноважень, визначив ринкову вартість аналогічних транспортних засобів.

У судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 у присутності нового захисника не підтримав свою апеляцію, змінив апеляційні вимоги, просив змінити вирок суду першої інстанції, пом`якшити призначене йому покарання та звільнити від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком. Зазначає, що невизнання вини у суді першої інстанції та вимоги апеляційної скарги були обумовлені правовою позицією адвоката ОСОБА_9 , який здійснював захист ОСОБА_7 в суді першої інстанції. Обґрунтовуючи нові апеляційні вимоги, обвинувачений ОСОБА_7 звертає увагу суду апеляційної інстанції, що вину у вчиненні кримінальних правопорушень за встановлених судом першої інстанції обставин визнає повністю, транспортні засоби повернуто власникам, які не мають до нього претензій майнового та морального характеру. Крім того, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не в повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, раніше не судимого, який має неповнолітню дитину, у вчиненому щиро розкаявся.

Захисник ОСОБА_8 повністю підтримала позицію обвинуваченого та просила вирок суду змінити, звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Прокурор ОСОБА_6 вважає вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим та вмотивованим, призначене обвинуваченому за сукупністю злочинів мінімальне покарання у вигляді позбавлення волі відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі винного. Визнання ним вини у суді апеляційної інстанції у протиправному заволодінні чужим майном шляхом шахрайства, на думку прокурора, не може суттєво вплинути на розмір покарання та не є підставою для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та думку його захисника ОСОБА_8 , міркування прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляції і доповнень до неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого та його захисника ОСОБА_9 і доповнення до неї про пом`якшення покарання задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 на те, що досудове та судове слідство у справі проведено неповно, необ`єктивно, що привело до істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду не підтверджені зібраними у справі доказами, є необґрунтованими.

Вивченням матеріалів кримінального провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження органами досудового розслідування та судом обставин кримінального провадження. Висновки суду щодо доведеності винності ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 190, ч.3 ст. 190, ч.4 ст. 358 КК України, за які він засуджений, підтверджується сукупністю доказів, які зібрані з додержанням вимог кримінального процесуального закону та перевірені під час розгляду кримінального провадження, яким суд дав належну оцінку. Суд у вироку навів докази за даним обвинуваченням і дав аналіз цим доказам після їх дослідження, тому не має підстав вважати, що по справі допущена суттєва неповнота судового розгляду, яка викликає необхідність скасування вироку і закриття провадження.

З викладеними в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 доводами про наявність цивільно-правових відносин між ОСОБА_7 та фізичною особою ОСОБА_10 , який не мав права укладати договори оренди автомобілів та не є потерпілим у даному кримінальному провадженні колегія суддів не може погодитися.

Не відповідають матеріалам кримінального провадження та є необґрунтованими твердження апелянтів про укладення від імені ОСОБА_10 , який не був власником транспортних засобів, договорів оренди із ОСОБА_7 , які, на думку обвинуваченого та його захисника, є нікчемними. Так, долучені до матеріалів справи копія свідоцтва платника єдиного податку та ліцензія Міністерства транспорту та зв`язку ( т.1 а.п. 63, 64) підтверджують висновки суду щодо наявності у ОСОБА_10 , як суб`єкта господарювання, права на укладення договорів оренди легкових автомобілів, та спростовують доводи апеляційної скарги щодо укладання нікчемних угод між фізичними особами. З цих підстав є безпідставними твердження апелянтів про те, що ОСОБА_10 незаконно визнаний потерпілим у кримінальному провадженні, оскільки встановлено, що ПП ОСОБА_10 кримінальними правопорушеннями завдано матеріальну шкоду, тому ОСОБА_10 згідно з вимогами ст. 55 КПК України обґрунтовано визнано потерпілим. Крім того, матеріали кримінального провадження, зокрема показання свідка ОСОБА_11 про те, що фактично він продав свій автомобіль «Тойота Кемрі» ОСОБА_10 , але не встиг переоформити документи, свідка ОСОБА_14 про передачу ОСОБА_10 автомобіля «Део Ланос» для подальшої здачі в оренду, спростовують доводи апеляційної скарги щодо невизначеності власників автомобілів та незаконне розпорядження ними гр-ном ОСОБА_10 .

Перевіркою доводів апеляційної скарги щодо наявності між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 цивільно-правових відносин, які випливають з договорів оренди транспортних засобів, та відсутності складу злочинів, передбачених ч.2 ст. 190, ч.3 ст. 190 КК України, колегія суддів виходить з наступного. Заволодіння чужим майном це протиправне корисливе обернення на свою користь чи користь інших осіб чужого майна. Обман полягає у повідомленні потерпілому неправдивих відомостей, або у приховуванні певних відомостей, повідомлення яких мало певне значення для поведінки потерпілого.

Згідно з матеріалами провадження за договорами оренди (т.1 а.п. 8, 117, 196) орендатор, тобто ОСОБА_7 , мав право тільки на оренду транспортних засобів (п.6 договорів), субаренда договорами передбачена не була, ОСОБА_7 не мав права розпоряджатися чужим майном орендованими автомобілями. Сам обвинувачений в судовому засіданні місцевого суду та в апеляційній скарзі хоч і твердить про відсутність умислу на протиправне заволодіння чужим майном та наявність цивільно-правових відносин, але водночас взагалі не оцінює власні дії та аналіз доказів, які суд поклав в основу обвинувального вироку.

Так, у судовому засіданні ОСОБА_7 показав, що у січні та лютому 2013 року з ОСОБА_15 , який був представником ОСОБА_10 , уклав три договори оренди транспортних засобів автомобілів «Део Ланос», «Форд Мондео» та «Тойота Кемрі», отримав згідно з договорами оренди та актами прийому-передачі транспортні засоби і документи на них. Автомобіль «Тойота Кемрі» він заклав у ломбард ОСОБА_16 , а два інших автомобіля передав у користування своїм знайомим, які до травня 2013 року оплачували оренду. Тим самим, обвинувачений визнає, що без згоди власника, на власний розсуд розпорядився чужим майном, тому доводи апеляційної скарги щодо дотримання ОСОБА_7 умов договорів оренди транспортних засобів та про незаконне засудження за шахрайство є необґрунтованими.

На підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочинів суд обґрунтовано послався на показання під час судового розгляду потерпілого ОСОБА_10 , який є приватним підприємцем та займається здачею автомобілів в оренду. Представник ПП « ОСОБА_10 » гр. ОСОБА_15 у січні 2013 року уклав з ОСОБА_7 договір оренди автомобіля «Тойота Кемрі», д/н НОМЕР_4 , а у лютому 2013 року договори оренди автомобілів «Форд Мондео» д/н НОМЕР_2 та «Део Ланос», д/н НОМЕР_3 , які отримав у день укладання відповідних угод згідно з актами прийому-передачі. У травні 2013 року ОСОБА_7 перестав оплачувати оренду автомобілів. Виїздом за місцем проживання, яке ОСОБА_7 зазначив у договорах, було встановлено, що за вказаною адресою він давно не проживає, ще до укладання угод, тобто повідомив неправдиві відомості про себе. Перевірка реєстрації зазначених транспортних засобів у ДАІ показала, що вони зняті з обліку на підставі довіреностей, що свідчило про незаконне заволодіння ними, тому автомобілі були оголошені у розшук.

Зазначені обставини укладання договорів оренди транспортних засобів з ОСОБА_7 та виконання цих угод підтвердив у суді свідок ОСОБА_15 , якому ОСОБА_7 повідомив, що є власником підприємства та бере в оренду автомобілі для своїх співробітників.

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_17 він є власником філіалу ломбарду у м.Запоріжжі. У квітні 2013 року у нього під заставу автомобіля «Тойота Кемрі» д/н НОМЕР_1 ОСОБА_7 отримав гроші та не зміг повернути 16 300 доларів США, тому запропонував продати даний автомобіль. У ДАІ ГУМВС України у Запорізькій області у травні 2013 року, у присутності ОСОБА_17 , на підставі довіреності від власника транспортного засобу, яку надав ОСОБА_7 , цей автомобіль був знятий з обліку та переоформлений на брата власника ломбарду ОСОБА_16 , який суду підтвердив зазначені обставини. Свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_16 повідомили, що ОСОБА_7 раніше передавав у заставу ломбарду біля десяти автомобілів, з різних регіонів України, деякі з них були вилучені працівниками міліції. Згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання (т.1 а.п. 70-73) ОСОБА_16 впізнав ОСОБА_7 як особу, яка продала йому автомобіль «Тойота Кемрі».

Свідок ОСОБА_18 показав, що у травні 2013 року його батько у м. Запоріжжі у ОСОБА_17 придбав автомобіль «Тойота Кемрі» д/н НОМЕР_1 , який, зі слів ОСОБА_19 , раніше був закладений у ломбард.

Обставини зняття з обліку у травні 2013 року автомобіля «Тойота Кемрі» д/н НОМЕР_1 підтвердив у судовому засіданні і свідок ОСОБА_20 , співробітник центру надання адмінпослуг, пов`язаних з використанням автотранспорту № 3 ДАІ ГУМВС України в Запорізькій області. Він показав, що ОСОБА_7 особисто звернувся до нього із заявою про зняття з обліку для реалізації транспортного засобу та надав довіреність на ім`я ОСОБА_7 від власника цього автомобіля на вчинення таких дій.

Допитаний судом свідок ОСОБА_21 показав, що у травні 2013 року знайшов у мережі Інтернет оголошення про продаж автомобіля «Део Ланос». Цей автомобіль йому продав ОСОБА_7 , транспортний засіб був зареєстрований на сина ОСОБА_21 . Даний свідок згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками (т.1 а.п. 170-172) впізнав ОСОБА_7 як особу, яка продала йому автомобіль «Део Ланос».

Таким чином, показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , які підтвердили особисту участь ОСОБА_7 у продажі автомобілів «Тойота Кемрі» д/н НОМЕР_1 та «Део Ланос НОМЕР_3 , спростовують доводи апеляції обвинуваченого про те, що судом не встановлено обставини реалізації цих транспортних засобів, що призвело до незаконного засудження ОСОБА_7 за даними епізодами.

Крім того, досліджені у судовому засіданні письмові докази договори оренди № 36 від 31 січня 2013 року, 22 лютого 2013 року, 15 лютого 3013 року та акти прийому-передачі (т.1 а.п. 8-9, 117-118, 196-197) відповідно автомобілів «Тойота Кемрі» д/н НОМЕР_1 , «Део Ланос НОМЕР_3 , «Форд Мондео» д/н НОМЕР_2 підтверджують встановлені судом фактичні обставини вчинення кримінальних правопорушень, факти отримання ОСОБА_7 зазначених транспортних засобів, довідка з системи ДІА про власників транспортних засобів та зняття транспортних засобів з обліку 25 травня 2013 року автомобіля «Тойота Кемрі» і реєстрації його на ОСОБА_16 30 травня 2013 року з подальшою реалізацією ОСОБА_24 04 червня 2013 року (т.1 а.п. 10-15, 103, 119-122) узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_22 , ОСОБА_25 щодо обставин зняття з обліку та продажу автомобіля «Тойота Кемрі», що належав ОСОБА_26 . Заява від 24 травня 2013 року (т.1 а.п. 25) від ОСОБА_7 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_26 (т.1 а.п. 26), підтверджує встановлений судом факт особистого звернення обвинуваченого до ДАІ для зняття з реєстрації транспортного засобу «Тойота Кемрі», свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу «Тойота Кемрі», власником якого є ОСОБА_26 (т.1 а.п. 36). Довідка інформаційно-видавничого центру Українського нотаріату підтверджує, що спеціальний бланк нотаріальних документів серії ОЕІ № 366914 не було виготовлено, тому даний бланк не відвантажувався жодному із нотаріусів (т.1 а.п. 49), тобто довіреність від 23 травня 2013 року (т.1 а.п. 26) від імені Портнова на ім`я ОСОБА_7 є підробленою. Довіреністю ОСОБА_14 на право розпорядження належним йому автомобілем «Део Ланос» (т.1 а.п. 144-145) та заявою від 01 червня 2013 року про зняття транспортного засобу з обліку для реалізації. ОСОБА_27 підтверджено, що ОСОБА_7 , який за показаннями свідка ОСОБА_23 , особисто продав йому автомобіль «Део Ланос», не мав на це правових підстав та діяв шляхом обману, і спростовує доводи апеляції обвинуваченого про законність продажу автомобіля. Протокол огляду місця події від 17 липня 2013 року підтверджує встановлені судом обставини та показання самого обвинуваченого у суді першої інстанції про використання автомобіля «Форд Мондео» д/н НОМЕР_2 не орендарем ОСОБА_7 , а іншою особою.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що на момент укладання договорів оренди транспортних засобів ОСОБА_7 офіційно не працював та не мав постійного заробітку, тому заздалегідь не міг оплатити вартість оренди трьох автомобілів, яка складала до 700 грн. в сутки, із заявою про розірвання договорів оренди він не звертався, транспортні засобі не повернув, при укладанні договорів оренди повідомив неправдиві дані про місце свого проживання, із заявою про вчинення протиправних дій по відношенню до орендованого майна до правоохоронних органів не звертався. Навпаки, у короткий час після укладення договорів ОСОБА_7 на власний розсуд, без згоди власника розпорядився орендованими автомобілями - один заложив у ломбард та продав, два інші передав у користування третім особам, а в подальшому продав Супруну автомобіль «Део Ланос». Зазначені факти, на думку колегії суддів, свідчать про наявність у ОСОБА_7 прямого умислу на заволодіння чужим майном, оскільки при укладанні договорів оренди транспортних засобів він вочевидь, через відсутність постійного заробітку не мав можливості платити оренду протягом строку дії договору один рік, при укладанні договорів повідомив неправдиві відомості про ціль оренди автомобілів та про свої можливості, заявив, що є власником підприємства, повідомив неправдиві дані про місце свого проживання, тобто діяв шляхом обману. В короткий проміжок часу на свою користь ОСОБА_7 розпорядився орендованими автомобілями, отримав грошові кошти від реалізації двох автомобілів та дохід від оренди третього автомобіля, що свідчить про заволодіння чужим майном з корисливих мотивів та про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_7 при укладанні договорів оренди автомобілів наміру повернути чуже майно.

Наведеними доказами, яким суд дав належну оцінку, спростовуються викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 доводи про те, що він не вчиняв злочинів, за які його було засуджено, тому доводи про відсутність корисливого мотиву та мети заволодіння чужим майном, а також наявності цивільно-правових відносин є безпідставними.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що доводи апеляції обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 щодо необґрунтованості висновків автотоварознавчої експертизи свого підтвердження не знайшли. Згідно з висновками зазначеної експертизи ( т.3 а.п. 126-140) майже через рік після вчинення злочинів, а саме 10 січня 2014 року, експертом були оглянуті всі три транспортні засоби, які є предметом злочину у даному кримінальному провадженні, але визначити ринкову вартість кожного з них станом на день вчинення злочину неможливо у зв`язку з відсутністю даних про фактичний технічний стан, комплектацію, додаткове оснащення КТЗ станом на 30 січня 2013 року, тому експерт визначив ринкову вартість аналогічних автомобілів. Слід зазначити, що при укладанні договорів оренди вартість транспортних засобів, визначена сторонами, була вищою, ніж визначено експертом, і ОСОБА_7 проти цього не заперечував. Тому колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження, доводи апеляції обвинуваченого та його захисника про визнання висновку експерта недопустимим доказом.

Колегія суддів вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності, врахувавши поведінку обвинуваченого щодо розпорядження чужим майном, суд дійшов обґрунтованого висновку про винністьОСОБА_7 в заволодінні чужим майном шляхом обману та у використанні завідомо підробленого документу та правильно кваліфікував його дії за ч.3 ст. 190, ч.2 ст. 190 та ч.4 ст. 358 КК України. За таких обставин вважати, що ОСОБА_7 необґрунтовано засуджено за вказані злочинні дії, немає підстав.

Перевіркою доводів обвинуваченого про пом`якшення покарання та звільнення від відбування покарання з іспитовим строком, колегія суддів не знаходить підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При призначенні покарання необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Ці вимоги закону суд першої інстанції виконав і обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання належним чином, призначивши за сукупністю злочинів мінімальне покарання у вигляді позбавлення волі, передбачене санкцією частини 3 статті 190 КК України.

Обґрунтовуючи висновки щодо виду і міри покарання обвинуваченому та призначаючи йому покарання у вигляді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, суд першої інстанції виходив, як вбачається з вироку суду, не лише з характеру і ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до злочинів невеликої тяжкості, категорії середньої тяжкості та тяжкого злочинів, але й відповідно до статей 65,66,67 КК України урахував обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, конкретні обставини справи, а також дані про особу обвинуваченого, у тому числі ті, на які посилається обвинувачений в суді апеляційної інстанції, а саме: ОСОБА_7 раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, за місцем проживання характеризується позитивно, що суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого.

За положеннями ст. 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією кримінального закону. Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні особі покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає, що в даному кримінальному провадженні відсутні обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів і не вбачає підстав для призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією частини 3 статті 190 КК України, а також для застосування положень статті 75 КК України та звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

В ході апеляційного розгляду кримінального провадження обвинувачений повністю визнав вину у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190 та ч.3 ст. 190 КК України, та заявив про своє щире каяття, пояснив причини невизнання вини у суді першої інстанції. Але зазначені обставини, на думку колегії суддів, не можуть бути визнані такими, що пом`якшують призначене ОСОБА_7 мінімальне покарання у вигляді позбавлення волі, та у своїй сукупності не є підставою для застосування ст. 69 КК України чи звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Колегія суддів вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчинених злочинів та дані про особу ОСОБА_7 , обставини, що пом`якшують покарання, та призначив покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування судового рішення, не виявлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Індустріального районного суду м.Днеіпропетровська від 21 жовтня 2014 року, яким ОСОБА_7 було засуджено за ч.2 ст. 190, ч.3 ст. 190, ч.4 ст. 358 КК України до 3 років позбавлення волі залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який знаходиться під вартою, в той же строк з дня отримання ухвали апеляційного суду.

Судді:
_______________ _______________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4