Ухвала

іменем україни

26 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1.,
суддів ОСОБА_2. та ОСОБА_3.,
за участю прокурора захисника ОСОБА_4., ОСОБА_5,

розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою потерпілих ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 квітня 2013 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області від 3 грудня 2013 року,

Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 квітня 2013 року

ОСОБА_9,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянка України, відповідно до статті

89 КК України така, що судимості не мала,

засуджена за:

- частиною 1 статті 135 КК України на 1 рік позбавлення волі;

- частиною 2 статті 286 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_9 за сукупністю злочинів остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі статті 75 КК України ОСОБА_9 звільнена від вібувнаня покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 2 роки та покладенням на неї обов'язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини 1 статті 76 цього Кодексу.

Згідно з вироком, ОСОБА_9 визнана винуватою та засуджена за те, що вона 11 липня 2009 року о 23 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем ВАЗ - 2114, д.н.з. НОМЕР_1, у м. Дрогобичі Львівської області по вулиці Трускавецькій у напрямку до центральної частини м. Дрогобича, при проїзді ділянки дороги поряд з дитячим санаторієм «Зелений гай», що розташований по вул. Трускавецькій, 91, порушила вимоги Розділу 1 пункту 1.5; Розділу 2 пункту 2.3 (б); Розділу 12 пунктів 12.3,12.4 Правил дорожнього руху України, що мали прояв у тому, що вона, керуючи транспортним засобом із швидкістю 70 км/год, що є перевищенням встановленої у населених пунктах швидкості, проявила неуважність до дорожньої обстановки та її змін, з моменту виникнення небезпеки для руху у вигляді появи в полі її зору на даному відрізну дороги пішохода ОСОБА_10, яка завершувала перехід проїзної частини дороги, не вжила своєчасних заходів для зменшення швидкості керованого нею автомобіля аж до повної зупинки, не надала їй дорогу, чим створила небезпеку для руху, що призвело до наїзду на неї.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки ВАЗ-2114, д.н.з. НОМЕР_1, отримав технічні ушкодження, а пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження, від яких померла 15 липня 2009 року, перебуваючи на стаціонарному лікуванні у Дрогобицькій міській лікарні.

Крім цього, ОСОБА_9 11 липня 2009 року о 23 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем ВАЗ - 2114 , д.н.з. НОМЕР_1, у м. Дрогобичі Львівської області по вулиці Трускавецькій у напрямку до центральної частини м. Дрогобича при проїзді ділянки дороги поблизу дитячого санаторію «Зелений гай», що розташований по вул. Трускавецькій, 91, здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_10

Внаслідок наїзду пішохід отримала тяжкі тілесні ушкодження та, втративши свідомість, залишилась лежати поряд з місцем ДТП. Водій ОСОБА_9, будучи причетною до травмування пішохода ОСОБА_10, не зупиняючи керований нею автомобіль, завідомо залишила останню без допомоги, і в порушення вимог Розділу 2 пункту 2.10 Правил дорожнього руху України покинула місце події, чим позбавила потерпілу ОСОБА_10 можливості вжиття заходів для самозбереження.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області від 3 грудня 2013 року вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 квітня 2013 року щодо засудженої ОСОБА_9 в частині вирішення цивільного позову потерпілих скасовано, а справа повернута на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства. В решті вирок залишено без зміни.

У касаційній скарзі потерпілі просять вказані судові рішення скасувати, а матеріали кримінальної справи направити на новий судовий розгляд. Посилаються на неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженої внаслідок м`якості.

Зокрема, потерпілі вказують на відсутність пом'якшуючих засудженій покарання обставин, як щире каяття та часткове відшкодування завданої шкоди, не враховано дані про її особу, котра вже вчиняла злочин, передбачений частиною 1 статті 286 КК України, від кримінальної відповідальності за який звільнена на підставі Закону про амністію, настання тяжких наслідків від злочину, як обтяжуючої покарання обставини, віднесення злочину, передбаченого частиною 1 статті 135 КК України, до умисних злочинів та думку потерпілих щодо міри покарання.

На вказане, як стверджують потерпілі, апеляційний суд уваги не звернув.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення захисника, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, пояснення прокурора, яка не заперечувала проти часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий апеляційний розгляд, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінальної справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Подія злочину, доведеність винуватості та правильність кваліфікації судом за частиною 1 статті 135, частиною 2 статті 286 КК України злочинних дій ОСОБА_9 у касаційній скарзі потерпілими не заперечуються та не оскаржуються.

Визнавши ОСОБА_9 винуватою у вчиненні злочинів передбачених частиною 1 статті 135, частиною 2 статті 286 КК України, які законом віднесені до категорії невеликої тяжкості та тяжких злочинів, суд призначив їй за сукупністю злочинів основне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки зі звільненням від його відбування з випробуванням.

Так, призначаючи ОСОБА_9 покарання за частиною 2 статті 286 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь його тяжкості, необережну форму вини при вчиненні тяжкого злочину, щире каяття засудженої, що мав прояв у визнанні своєї провини та висловлення потерпілим жалю і співчуття, часткового відшкодування моральної шкоди та зобов'язання відшкодовувати моральну шкоду завдану нею, дані про її особу, за якими вона позитивно характеризується за місцем свого проживання, має на утриманні неповнолітню дитину та матір похилого віку та обставини дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, судом першої інстанції, кваліфікуючи дії засудженої за частиною 1 статті 135 та частиною 2 статті 286 КК України, вказано на те, що потерпілою було створено аварійну обстановку на дорозі шляхом її переходу у невстановленому місці, прибуття наступного дня засудженої до лікарні для з`ясування стану здоров`я потерпілої та думку потерпілих щодо необхідної міри покарання.

Звільняючи ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України, суд першої інстанції вважав, що визнані пом'якшуючі покарання обставини та дані про її особу істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого нею злочину та впливають на можливість пом`яшення їй основного покарання та його відбуття без ізоляції від суспільства.

Саме таке покарання суд апеляційної інстанції вважав справедливим та необхідним для її виправлення.

Зокрема, судом апеляційної інстанції стверджено, що покарання ОСОБА_9 призначене з дотриманням вимог кримінального закону, відповідаючим ступеню тяжкості вчиненого злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, та обране з урахуванням всіх даних про її особу. А, враховуючи тяжкість злочинів, особу засудженої та обставини справи, вважав, що призначене їй покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням є необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Однак, колегія суддів не може погодитися з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо призначення засудженій основного покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, оскільки воно не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Так, призначаючи ОСОБА_9 основне покарання та звільняючи її від його відбування з випробуванням, суди першої та апеляційної інстанцій взагалі не врахували ступінь тяжкості злочину, передбаченого частиною 1 статті 135 КК України, натомість ствердивши про створення потерпілою аварійної обстановки, даних про що матеріали справи не містять.

Тоді як, вона вчинила один злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту та другий - проти життя та здоров'я особи, ступінь їх тяжкості, які відповідно до вимог статті 12 КК України віднесені до категорії злочинів невеликої тяжкості та тяжких, внаслідок чого загинула молода жінка.

Тобто, характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених засудженою злочинів, їх наслідки та думка потерпілих щодо призначеного покарання за них відповідної оцінки не здобули, а лише формально наведено дані про особу ОСОБА_9 та пом'якшуючу покарання обставину при обґрунтуванні свого висновку щодо можливості її звільнення від відбування основного покарання з випробуванням.

При тому, що залишено без уваги звільнення засудженої від кримінальної відповідальності за частиною 1 статті 286 КК України на підставі Закону про амністію, про що вказано у вступних частинах судових рішень, тобто за аналогічний злочин, що безумовно характеризує її особу негативно (т.3 а.с.12).

Таким чином, на підставі викладеного, вирок суду та ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_9 підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий судовий розгляд, під час якого необхідно всебічно, повно і об'єктивно дослідити докази у справі, дати їм належну оцінку та за умови підтвердження такого ж обсягу обвинувачення, призначити покарання, яке відповідало б вимогам статті 65 КК України, бо призначене їй покарання із застосуванням статті 75 КК України є явно несправедливим через його м'якість та в порушення правил його призначення.

Що ж стосується доводів потерпілих щодо неправильного врахування щирого каяття засудженої, то відповідно до матеріалів кримінальної справи під час досудового і судового слідства вона надавала своїм діям критичної оцінки, що правильно визнано пом'якшуючою покарання обставиною. Тоді як, вказівка на часткове відшкодування засудженою шкоди обумовлена лише підтвердженням щирості каяття останньої.

Відтак, касаційна скарга потерпілих підлягає частковому задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року та розділом 11 пунктом 15 Перехідних положень КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

касаційну скаргу потерпілих ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 квітня 2013 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області від 3 грудня 2013 року щодо засудженої ОСОБА_9 скасувати, а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд.

С у д д і:

___________________ ___________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3