У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 13 травня 2015 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 лютого 2015 року.

Зазначеним вироком, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше неодноразово судимого, останнього разу - 17 травня 2010 року Піщанським районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 186 КК із застосуванням ст. 71 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, звільненого 09 січня 2014 року відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 25 грудня 2013 року умовно-достроково на невідбутий строк 4 місяці 16 днів,

засуджено за:

- ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

- ч. 3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього належного йому майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_5 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього належного йому майна.

За вироком суду, ОСОБА_5 3 червня 2014 року приблизно о 19.00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, проник до будинку ОСОБА_6, що розташований по АДРЕСА_2, звідки таємно викрав грошові кошти в сумі 10000 грн., завдавши таким чином ОСОБА_6 матеріальної шкоди на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_5 18 червня 2014 року приблизно о 03.00 год. проник до будинку ОСОБА_7, що розташований по АДРЕСА_1 та, застосовуючи до неї насильство, небезпечне для її життя чи здоров'я, що виразилось в нанесенні їй легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров'я, та з погрозою застосувати таке насильство, яка виразилась в прикладанні до її шиї ножа, заволодів грошима ОСОБА_7 в сумі 1000 грн.

У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про скасування зазначених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вказує на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 187 КК та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Як убачається з доданих до касаційної скарги копій оскаржуваних судових рішень, висновок суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні розбою, поєднаного із проникненням у житло, за обставин, встановлених судом і детально викладених у вироку, ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах і є правильним.

При цьому колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє виключно: 1) правильність застосування судами норм матеріального права; 2) правильність застосування судами норм процесуального права; 3) правову оцінку обставин. У частині першій зазначеної статті КПК встановлена пряма заборона для суду касаційної інстанції досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність доказів.

Як убачається з оскаржуваних судових рішень, суд згідно з положеннями ст. 94 КПК України під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв'язку, на підставі чого дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Крім того, як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, наведені у касаційній скарзі доводи захисника за своїм змістом аналогічні доводам його апеляції і на них надано обґрунтовані відповіді.

При цьому, суд апеляційної інстанції, з огляду на об'єктивну наявність виявлених у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, яка свідчить про правдивість її показів щодо застосування до неї насильства з боку ОСОБА_5 з метою заволодіння її грошима, а також з урахуванням положень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», обґрунтовано спростував версію засудженого та його захисника щодо неправильної кваліфікації судом першої інстанції дій ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 187 КК та необхідності її зміни на ч. 3 ст. 185 та ч. 1 ст. 125 цього Кодексу.

Зважено судом апеляційної інстанції і на те, що версія засудженого та його захисника має право на життя у випадку, коли розбійний напад реально закінчено, або винна особа вже отримала реальну можливість розпорядитися протиправно вилученим майном, але насильство використовує лише з метою ухилитися від затримання, чого, як вірно зазначено в ухвалі апеляційного суду, не було в даному випадку.

Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає.

Таким чином, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК і з наведеними в ній висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Що стосується доводів захисника з приводу істотного порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону, то вони не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Вимоги та порядок підготовки до апеляційного розгляду визначено положеннями ст. 401 КПК.

Зокрема, відповідно до ч. 3 вказаної норми, після закінчення підготовки до апеляційного розгляду суддя-доповідач постановляє ухвалу про закінчення підготовки та призначення апеляційного розгляду.

При цьому, зазначеною нормою процесуального закону не передбачено обов'язкового виклику потерпілих в судове засідання апеляційної інстанції, на що вказує захисник, як на підставу для скасування рішення апеляційного суду.

Крім того, з урахуванням мети покарання, що несе в собі, крім кари, ще й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим і повністю відповідає вимогам ст. 65 КК України.

З огляду на наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 лютого 2015 року щодо ОСОБА_5.

Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3