Ухвала

іменем україни

7 серпня 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Лагнюка М.М.,суддів
Тельнікової І.Г. та
Франтовської Т.І.,за участю прокурора
Курапова М.В.,засудженого
ОСОБА_5,

захисників ОСОБА_6 та
ОСОБА_7.

розглянула в судовому засіданні
кримінальну справу за касаційними
скаргами засудженого ОСОБА_5 та його
захисника ОСОБА_8, доповненої
захисниками ОСОБА_6 та ОСОБА_7, на вирок
колегії суддів судової палати у
кримінальних справах Апеляційного
суду Львівської області від 23 вересня
2005 року.

Вироком колегії суддів судової палати
у кримінальних справах Апеляційного
суду Львівської області від 23 вересня
2005 року

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянин України, такий, що

судимості не мав,

засуджений за:

На підставі статті 70 КК України
шляхом поглинення менш суворого
покарання більш суворим ОСОБА_5
остаточно призначено покарання у виді
довічного позбавлення волі з
конфіскацією майна.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_9, судові
рішення щодо якої набрали законної
сили.

Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано
винуватим і засуджено за те, що він 23
січня 2005 року о 20 годині 00 хвилин за
попередньою змовою разом з ОСОБА_9,
перебуваючи у помешканні АДРЕСА_2 в
стані алкогольного сп'яніння, з метою
заволодіння майном, застосувавши
насильство, небезпечне для життя та
здоров'я, вчинили розбійний напад на
ОСОБА_10, під час якого заволоділи
майном останнього на загальну суму 1401
грн, а ОСОБА_5 також спричинив
потерпілому легкі тілесні ушкодження.

Крім того, ОСОБА_5 6 квітня 2005 року о 21
годині 30 хвилин, перебуваючи
у квартирі АДРЕСА_1 в стані
алкогольного та наркотичного
сп'яніння, з корисливих мотивів, з метою
заволодіння майном ОСОБА_11, лежачи
разом з потерпілою на канапі, напав на
неї і шляхом стискання руками шиї та
притисканням обличчя до подушки
задушив її. Після чого, ОСОБА_5 з метою
приховати вчинене умисно вбив ОСОБА_12
шляхом стискання невстановленим
предметом її шиї, яка спала на тій же
канапі, і, прокинувшись, почала кричати.
Після скоєного, засуджений заволодів
магнітофоном «Томсон», що знаходився у
квартирі ОСОБА_11, та зник з місця
злочину.

Ухвалою колегії суддів судової палати
Верховного Суду України у кримінальних
справах від 10 січня 2006 року вирок
колегії суддів судової палати у
кримінальних справах Апеляційного
суду Львівської області від 23 вересня
2005 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_9 залишено
без зміни, а касаційні скарги
захисників ОСОБА_13, ОСОБА_8 та
засудженого ОСОБА_5 - без задоволення.

Рішенням Європейського суду з прав
людини (далі - Європейський суд) у
справі «Замфереско проти України» від
15 листопада 2012 року, яке набуло статусу
остаточного 15 лютого 2013 року,
констатовано, що Україною були
порушені положення Конвенції з прав
людини та основоположних свобод (далі
Конвенції) при вирішенні судами справи
щодо ОСОБА_5, зокрема:

- статті 3 Конвенції - у зв'язку з
жорстоким поводженням у райвідділі
міліції;

- пункту 1 та підпункту «с» пункту 3
статті 6 Конвенції - у зв'язку з
відсутністю юридичної допомоги з
моменту першого допиту;

- пункту 1 статті 6 Конвенції - у зв'язку з
використанням доказів, отриманих в
результаті жорстокого поводження, для
засудження заявника.

Європейським судом також постановлено
відшкодувати ОСОБА_5 спричинену
моральну шкоду.

Крім того, у рішенні
Європейського суду констатується про
можливість повернення ОСОБА_5 у
становище, в якому б він перебував, якби
щодо нього не була порушена стаття 6
Конвенції, та що найсприятливішою
формою виправлення встановлених
порушень могло би бути відновлення
провадження, якщо буде така
необхідність.

Саме з констатованих
Європейським судом порушень Україною
ОСОБА_5 звернувся із заявою про
перегляд постановлених щодо нього
судових рішень в прядку, передбаченому
главою 32-1 КПК України 1960 року, після
розгляду якої ухвалою колегії суддів
судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 1 квітня 2014 року провадження
по справі відновлено, ухвала колегії
суддів судової палати Верховного Суду
України у кримінальних справах від 10
січня 2006 року щодо ОСОБА_5 скасована, а
матеріали справи направлені на новий
касаційній розгляд.

Визначаючи стадію
повторного розгляду справи судом
касаційної інстанції, колегія суддів
вказала на те, що у рішенні
Європейського суду (пункт 71)
констатується, що використання
визнавальних показань ОСОБА_5,
отриманих внаслідок жорстокого
поводження, заборонених статтею 3
Конвенції, для його засудження,
автоматично призвело до
несправедливості кримінального
провадження щодо нього в цілому. Разом
з цим, ОСОБА_5 цим же вироком суду
одночасно засуджений за вчинення
злочину, передбаченого частиною 2
статті 187 КК України, фактичні
обставини якого не пов'язані із його
засудженням за пунктами 6, 9, 13 частини 2
статті 115 та частини 4 статті 187 КК
України і є, також, предметом
касаційного оскарження за касаційними
скаргами захисника та засудженого у
касаційному порядку.

Зокрема, за визначеним вказаною
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ предметом
касаційного розгляду після
відновлення провадження у справі щодо
ОСОБА_5 підлягають повторному розгляді
касаційні скарги учасників процесу.

Зі змісту касаційної скарги
засудженого ОСОБА_5 убачаєт

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення засудженого та його
захисників, які підтримали касаційні
скарги, пояснення прокурора, який не
заперечував проти задоволення
касаційних скарг частково та просив
вирок апеляційного суду скасувати, а
справу направити на новий судовий
розгляд, обговоривши доводи касаційних
скарг з доповненнями та перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що касаційні скарги захисника з
її доповненнями новопризначеними
захисниками та засудженого підлягають
до часткового задоволення з наступних
підстав.

За змістом статті 46 Конвенції держава
Україна зобов'язана виконувати
остаточні рішення Суду в будь-якій
справі, у якій вона є стороною.

Відносини, що виникають у зв'язку з
обов'язком держави виконати рішення
Суду проти України, регулює Закон
України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини».

На підставі глави 3 цього Закону
констатоване Судом порушення
Конвенції може бути виконано шляхом
виплати грошової компенсації, вжиття
індивідуальних та/або загальних
заходів. Відповідно до статті 10
зазначеного Закону додатковими
заходами індивідуального характеру є:
а) відновлення настільки, наскільки це
можливо, попереднього юридичного
стану, який Стягувач мав до порушення
Конвенції; б) інші заходи, передбачені у
Рішенні.

Тобто, Україна взяла на себе
зобов'язання гарантувати кожно

Визнання Судом порушення Україною
статті 3, пункту 1 та підпункту «с»
пункту 3 статті 6, пункту 1 статті 6
Конвенції свідчить про те, що викладені
учасниками процесу у скаргах і заявах
сумніви можна вважати об'єктивно
виправданими, а отже є обґрунтовані
підстави вважати, що суд, який
постановив вирок у справі, не був
безстороннім за об'єктивним критерієм.

Зокрема, відповідно до статей 64, 65 КПК
України 1960 року при розгляді
кримінальної справи в суді підлягають
доказуванню, у тому числі, подія
злочину (час, місце, спосіб та інші
обставини вчинення злочину), винність
обвинуваченого у вчиненні злочину і
мотиви злочину, які встановлюються:
показаннями свідка, показаннями
потерпілого, показаннями
підозрюваного, показаннями
обвинуваченого, висновком експерта,
речовими доказами, протоколами слідчих
і судових дій, протоколами з
відповідними додатками, складеними
уповноваженими органами за
результатами оперативно-розшукових
заходів, та іншими документами.

Згідно зі статтею 323 КПК України 1960 року
вирок суду повинен бути законним і
обґрунтованим.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

А відповідно до частини 2 статті 327 КПК
України 1960 року обвинувальний вирок не
може ґрунтуватися на припущеннях і
постановляється лише при умові, коли в
ході судового розгляду винність
підсудного у вчиненні злочину
доведена.

Проте, суд, який постановив вирок,
вказаних вимог
кримінально-процесуального закону не
дотримався.

Із матеріалів кримінальної справи
вбачається, що висновок суду щодо
доведеності винуватості ОСОБА_5 у
вчиненні злочинів, передбачених
пунктами 6, 9, 13 частини 2 статті 115,
частини 4 статті 187 КК України,
ґрунтується на його показаннях під час
досудового слідства, які відображені у
явці з повинною від 9 квітня 2005 року,
протоколах його допитах в якості
підозрюваного і обвинуваченого від 10
квітня 2005 року, відтворення обстановки
та обставин події від 10 квітня 2005 року,
додаткового допиту в якості
обвинуваченого та очної ставки від 13
квітня 2005 року, які вважав такими, як
узгоджувані та співпадаючі з деталями
обставин, зафіксованих у протоколах
огляду місця події від 7 квітня 2005 року,
про обстановку в помешканні до і після
вбивства, місце розташування трупів у
квартирі, їх статичне положення та
порядок і механізм задушення ним
потерпілих, з висновками експертів
щодо виявлених на трупах ОСОБА_11 та
ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, на його
тілі, наявність його крові на штанах
вбитої ОСОБА_12 та на одязі ОСОБА_11 та
ОСОБА_12 волокон бавовни, які входять до
складу його джемпера, належність йому
слідів пальців рук, вилучених з
помешкання ОСОБА_11, ймовірність
викурення ним недопалку, вилученого з
місця події, та протоколом додаткового
огляду місця події щодо відсутності
шматка шнура для сушіння білизни, а
також з показаннями свідків ОСОБА_19,
ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_17 щодо
перебування ОСОБА_5 у помешканні
ОСОБА_11, показання ОСОБА_9 щодо прибуття
останнього до її помешкання о 22 годині
30 хвилин, протоколом добровільної
видачі від 10 квітня 2005 року свідком
ОСОБА_23 магнітофону, якого впізнали і
свідки ОСОБА_20, ОСОБА_21, а ОСОБА_23 і
ОСОБА_24 підтвердили його придбання у
ОСОБА_5

Саме з аналізу показань ОСОБА_5 разом з
вказаними фактичними даними у справі
суд убачав, що умисел на вбивство
ОСОБА_11 у ОСОБА_5 попередньо
сформувався з метою протиправного
заволодіння магнітофоном і під впливом
їх взаємної поведінки упродовж дня,
після її вбивства з метою його
приховати, під впливом поведінки
ОСОБА_12, яка збудилась і стала свідком
цього, від чого у нього виник умисел
вбити останню, приховавши таким чином
попереднє вбивство.

Згідно ж пояснень ОСОБА_5 під час
досудового слідства щодо обставин
вбивства потерпілих, він 6 квітня 2005
року о 12 годині зайшов до помешкання
АДРЕСА_1, де проживала ОСОБА_11, з метою
зустріти там ОСОБА_25 і забрати борг. В
той час у вказаному помешканні
перебували ОСОБА_12 та ОСОБА_20, котра
незабаром пішла. З 12 до 22 години він,
ОСОБА_11 і ОСОБА_12 випили 1,5 л горілки, з
яких він особисто випив 500 г горілки і
разом з ОСОБА_12 вживав наркотичні
засоби. За час його перебування у
квартирі туди заходили сусіди, жінки і
чоловіки, а о 17 годині заходив
співмешканець ОСОБА_11 - ОСОБА_25, на
відмову котрого віддати борг він
запропонував віддати магнітофон
«Томсон», який в цей час стояв у кухні,
на що останній погодився. На цьому
ґрунті між ОСОБА_11 та ОСОБА_25 виник
конфлікт, який продовжувався пів
годині, після чого ОСОБА_11 вигнала
останнього. Між 21 і 22 годинами він,
ОСОБА_11 і ОСОБА_12, перебуваючи у
сильному алкогольному сп'янінні, не
роздягаючись, полягали спати на
розкладену канапу. Він збудився від
крику ОСОБА_11, у якої була істерика і
вона намагалася запхати йому пальці в
очі. Під час боротьби він опинився
посередині між потерпілими і, лежачи
разом з ОСОБА_11 на розкладній канапі,
стиснув їй руками шию та задушив. У цей
час збудилася ОСОБА_12, яка спала поряд з
ними на цій же канапі, і, яка побачивши
задушеною ОСОБА_11, почала кричати, від
крику якої він вибіг на кухню, зірвав
шнурок для сушіння білизни, забіг у
кімнату, закинув спереду на шию ОСОБА_12
цей шнурок і задушив її. Потім забрав
магнітофон «Томсон», поклав у
припасений мішечок і, не беручи більш
нічого, пішов. Одяг, у якому він був
одягнутий під час вбивства і 50
сантиметровий шматок шнурка, яким
душив, викинув у сміття. Магнітофон
зберігав у коридорі будинку, де мешкає
ОСОБА_9, та наступного дня продав
ОСОБА_26 за 100 грн, які тут же з ним
пропив.

Вказані ОСОБА_5 обставини події
відображені у явці з повинною, у
протоколах допиту в якості
підозрюваного та обвинуваченого,
додаткового допиту в якості
обвинуваченого, очної ставки,
відтворення обстановки та обставин
події, тощо, які в судовому засіданні
він не підтвердив та вказав про
незабезпечення його захисником після
затримання та застосування тиску з
боку працівників міліції, що було
досліджено апеляційним судом шляхом
допиту працівників міліції, на
підставі чого його показання визнані
необґрунтованими та неправдивими.

Проте, суд залишив поза увагою те, що
явка з повинною ОСОБА_5, у якій він
зізнався у вчиненні вбивства двох осіб,
відібрана без його доступу до
захисника, про відмову від якого за
пред'явленим йому органом досудового
слідства обвинуваченням після його
затримання матеріали справи не
містять, використавши її як
беззаперечний доказ його винуватості,
а також послідуючі його показання на
досудовому слідстві на противагу
виявленим у нього тілесним ушкодженням
згідно з висновком експерта №832 від 11
квітня 2005 року, на підтвердження
застосування недозволених методів
досудового слідства (т.3 а.с.135).

Підтвердження таких даних свідчить про
обґрунтованість показань ОСОБА_5 під
час судового розгляду справи щодо
незабезпечення його захисником після
затримання та застосування до нього
недозволених методів досудового
слідства, які в подальшому, як
порушення Конвенції, і констатовані
Європейським судом.

Крім того, покладеними в основу
обвинувального вироку висновками
судово-медичних експертиз №386/2005 від 16
травня 2005 року та №387/2005 від 6 червня 2005
року встановлено, у тому числі, що
смерть ОСОБА_11 настала від механічної
асфіксії, яка в даному випадку могла
виникнути як від закриття отворів носа
і роту компактним предметом, так і від
здавлення шиї тупим предметом,
еластично пружним предметом, можливо і
через якусь прокладку м'якої тканини як
поперемінно, так і одночасно від
щонайменше дворазового стискання шиї,
з перервою між ними біля 20-30 хвилин,
перше з яких очевидно не привело до
настання смерті, біля 1,5-2 доби до
експертизи її трупа, а також виявлено
тілесні ушкодження у виді
кровопідтьоків на правому плечі,
правому лікті, правому передпліччі,
підшкірні крововиливи в лівій
надключичній ділянці, на спині, від
ділянки лопатки до поясниці, які
утворилися від дії тупих предметів в
межах біля 20-30 хвилин до настання
смерті, та в той же проміжок часу -
подряпини на лівому передпліччі від
дії тупозагостренного предмету,
можливо й від нігтів; смерть ОСОБА_12 -
від механічної асфіксії внаслідок
стиснення шиї петлею, странгуляція по
передній поверхні якої у вигляді смуги
утворилася від дії еластичного
предмету стрічкоподібної форми, за 1-1,5
доби до моменту дослідження її трупа
(т.3 а.с. 5-13, 34-39).

Під час досудового слідства експерт
ОСОБА_27 підтвердив свій висновок №387/2005
від 6 червня 2005 року після проведення
дослідження тіла трупу ОСОБА_12 та після
огляду ременя та червоного шнура,
вилученого з місця події, вказав, що
виявлена на шиї странгуляційна борозда
утворилася від дії ременя з
синтетичної прозорої плівки,
окантованої жовто-золотистим
шкірозамінником або подібним
предметом аналогічними розмірами і
еластичності, а від дії згаданого шнура
странгуляційна борозда на шиї трупа не
могла утворитись, про що свідчать
розміри странгуляції (т.5 а.с.23-25).

На противагу таким даним у матеріалах
справи, суд ствердив узгодженість
доказів у справі з показаннями ОСОБА_5
під час досудового слідства, котрий
вказував на удушення ОСОБА_12 шнурком та
одразу після її збудження від сну,
ОСОБА_11 - руками, а вказаний у згаданих
висновках експертиз час настання
смерті потерпілих, зокрема проміжок
часу між вбивствами потерпілих, не може
відповідати обставинам, що пред'явлені
органом досудового слідства та
стверджені у обвинувальному вироку, та
потребували більш ретельної перевірки
разом з показаннями ОСОБА_5 та свідків
навіть шляхом виклику експертів для
роз'яснення їх висновків або
призначення повторних або додаткових
експертиз, тощо, для виключення
будь-яких сумнівів у справі щодо часу
інкримінованих подій з належним
умотивуванням його присутності або
відсутності в цей час на місці події.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що під час досудового
слідства перевірялася версія ОСОБА_5
щодо присутності ОСОБА_25 у квартирі
ОСОБА_11 інкримінованого дня, наявності
боргових зобов'язань між останнім та
ОСОБА_5 та домовленості ОСОБА_5 з ОСОБА_16
про роботу та прибуття ОСОБА_5 о 22
годині 30 хвилин до помешкання ОСОБА_9
інкримінованого дня шляхом допиту
ОСОБА_25, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30,
ОСОБА_31, ОСОБА_9 та ОСОБА_16, які не
перевірені в судовому засіданні шляхом
їх допиту попри задоволення клопотань
учасників процесу про їх виклик, а в
подальшому оголошення їх показань, та
яким не надана відповідна оцінка у
вироку суду для беззаперечності
підтвердження наявності у ОСОБА_5
умислу на вбивство потерпілих та
відсутності ОСОБА_25 інкримінованого
дня в квартирі ОСОБА_11, тоді як первинні
пояснення та показання під час
досудового слідства ОСОБА_25, ОСОБА_28,
ОСОБА_29, ОСОБА_30 містять суперечності
та неточності щодо перебігу подій та
обставин саме інкримінованого дня,
вбачаючи при цьому правдивість
свідчень ОСОБА_25

Таким чином, встановлений судом час
скоєння ОСОБА_5 убивства двох
потерпілих, знаряддя злочину, спосіб та
механізм їх удушення, умисел на
вчинення щодо них протиправних дій не
узгоджується з вказаними висновками
експертів, показаннями ОСОБА_5 під час
досудового слідства та свідків, тобто
залишилися невстановленими.

При тому, що показання ОСОБА_5 під час
досудового слідства здобуті та
використані з порушенням його прав на
захист та внаслідок застосування
недозволених методів ведення слідства.

Тоді як, виявлені сліди пальців рук,
належних ОСОБА_5, ймовірного викурення
ним недопалку, волокна бавовни, які
входять до складу його джемпера, його
крові на штанях ОСОБА_12 про що
стверджено у висновках експертиз, а
також показання свідків підтверджують
лише його перебування у квартирі
ОСОБА_11 інкримінованого йому дня, що
ОСОБА_5 не заперечується.

Що ж стосується тверджень ОСОБА_5 та
його захисників щодо правильності
кваліфікації його протиправних дій
щодо потерпілого ОСОБА_10 за частиною 2
статті 187 КК України, котрим не
повідомлялося експерту про втрату
свідомості, стан ОСОБА_5 під час побиття
останнього, відсутність змови з ОСОБА_9
та невідповідність її показань в
якості підозрюваної із-за
малограмотності підлягають часткової
уваги з огляду на таке.

Як убачається з показань ОСОБА_5 та
ОСОБА_9 під час досудового і судового
слідства та касаційних скарг ОСОБА_5 та
його захисників, вони не заперечують
вчинення протиправних дій щодо ОСОБА_10
у його помешканні в присутності ОСОБА_9,
завдання потерпілому тілесних
ушкоджень та їх локалізація,
заволодіння коштами і речами
потерпілого з послідуючою їх видачею
працівникам міліції.

Такі обставини щодо перебігу подій та
застосування до потерпілого
насильства небезпечного для життя та
здоров'я узгоджуються з показаннями
потерпілого ОСОБА_10, ОСОБА_9, які
записані з її слів у присутності її
матері та ними засвідчені,
локалізацією та характером завдання
ОСОБА_5 ударів потерпілому, що виключає
неправдивість показань потерпілого
щодо втрати ним свідомості.

Вказані засудженими та
потерпілим обставини вчинення злочину
вказують на те, що дії засуджених були
узгодженими та взаємодоповнюючими,
оскільки ОСОБА_5 наносив тілесні
ушкодження потерпілому в присутності
ОСОБА_9, від яких він втратив
свідомість, що підтверджувалося ОСОБА_9
під час досудового і судового слідства
та слідує з описової частини висновку
експерта №194 від 25 січня 2005 року, а,
заволодівши коштами та майном
потерпілого, покинули його помешкання.

Однак, кваліфікуючи дії ОСОБА_5 за
частиною 2 статті 187 КК України та
призначаючи йому покарання за вказаною
нормою закону, суд не звернув уваги на
висновок стаціонарної
судово-психіатричної експертизи №69
від 23 березня 2005 року на досліджуваного
ОСОБА_5 та залишив без оцінки, за
змістом якого останній в період
інкримінованих дій (зокрема, 23 січня 2005
року) міг усвідомлювати значення своїх
дій та керувати ними, але не в повній
мірі, застосування примусових заходів
медичного характеру він не потребує (т.4
а.с.63-69), тоді як ним під час досудового
слідства стверджувалося про те, що
після завдання потерпілому двох ударів
подальший перебіг подій не пам'ятає,
чому у вироку суду не надано належної
оцінки на спростування або
підтвердження усвідомлення значення
ОСОБА_5 своїх дій щодо потерпілого.

При тому, що в матеріалах справи наявні
дані про застосування до нього у 2001
році примусових заходів медичного
характеру за обставинами удушення
особи, внаслідок чого настала її
смерть, які він намагався приховати
змінністю обстановки навколо, з
приводу чого він проходив лікування до
2004 року, а також акт № 131 стаціонарної
комплексної судової
психолого-психіатричної експертизи
від 25 травня 2005 року щодо можливості 6
квітня 2005 року в повній мірі
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Враховуючи те, що засуджений ОСОБА_5 та
його захисник посилалися на об'єм і
зміст фактичних даних на спростування
винуватості ОСОБА_5 у вчиненні
злочинів, частина яких констатована
Європейським судом здобутими та
використаними в порушення норм
Конвенції, то колегія суддів вважає, що
вони потребують додаткового
дослідження, яке можливе лише під час
нового судового розгляду в силу
наданих кримінально-процесуальним
законом касаційному суду повноважень,
та забезпечить найсприйнятливішу
форму для відновлення його прав.

Оскільки провадження по справі щодо
ОСОБА_9 не відновлювалося, то вирок
апеляційного суду підлягає скасуванню
лише щодо ОСОБА_5, а матеріали
кримінальної справи - направленню на
новий судовий розгляд.

Відтак, касаційні скарги засудженого
ОСОБА_5 його захисника з її
доповненнями новопризначеними
захисниками підлягають до часткового
задоволення.

Колегія суддів вважає, що до обрання
найсприятливішої форми відновлення
прав ОСОБА_5 під час нового судового
розгляду, запобіжний захід йому
необхідно залишити у виді тримання під
вартою з огляду на тяжкість
інкримінованих йому протиправних
діянь, докази на підтвердження або
спростування яких потребують
повторного дослідження та перевірки.

На підставі наведеного та керуючись
статті 394-396 КПК України 1960 року та
пункту 15 розділу 11 Перехідних положень
КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

касаційні скарги захисника ОСОБА_8 з
доповненнями до неї захисників ОСОБА_6
та ОСОБА_7, засудженого ОСОБА_5
задовольнити частково.

Вирок Апеляційного суду Львівської
області від 23 вересня 2005 року щодо
засудженого ОСОБА_5 скасувати, а
матеріали кримінальної справи щодо
нього направити на новий судовий
розгляд.

Запобіжний захід ОСОБА_5 у виді
тримання під вартою залишити без зміни.

С у д д і:

___________________ ___________________ ___________________

М.М. Лагнюк І.Г. Тельнікова Т.І.
Франтовська