АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 212/5135/14-кСуддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/31/К/15Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Колегія суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі 15 січня 2015 року апеляційну скаргу цивільного позивача на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2014 року, за яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

міста Ізмаїла Одеської області, українця, громадянина України,

з середньо-технічною освітою, не одруженого, не судимого,

мобілізованого на військову службу в зону АТО (військова частина НОМЕР_1 ),

зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

був засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України до 5 (п`яти) років позбавлення волі, без позбавлення його права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки, та відповідно до п.п. 2, 3, 4 ст. 76 КК України зобов`язав ОСОБА_6 : не виїжджати за межі України без дозволу робітників органу кримінально-виконавчої системи; повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої системи.

Стягнуто з ОСОБА_6 судові витрати за проведення автотехнічної експертизи в сумі 1468 гривень 32 копійки на користь Державного бюджету України.

У задоволені позовних вимог потерпілого ОСОБА_7 щодо відшкодування моральної шкоди відмовлено у повному обсязі.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8

представник потерпілого, адвокат ОСОБА_9

цивільний відповідач ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі цивільний позивач просить скасувати вирок в частині відмови у задоволенні цивільного позову до ОСОБА_10 , та ухвалити в цій частині новий вирок про задоволення цивільного позову в повному обсязі.

В обґрунтування посилається, що обвинувачений ОСОБА_6 до виконання обов`язків водія маршрутного автобусу був допущений відповідачем - володільцем транспортного засобу, який фактично здійснював діяльність щодо пасажирських перевезень на маршруті.

Виходячи з цього, на думку апелянта, між цивільним відповідачем ОСОБА_10 та водієм - обвинуваченим ОСОБА_6 , фактично був укладений трудовий договір на невизначений строк, з дати фактичного допуску ОСОБА_6 до виконання трудових обов`язків, оскільки цей факт вважається встановленим в силу закону та не потребує додаткового судового рішення.

Однак, суд дійшов висновку про відповідальність водія ОСОБА_6 за завдану шкоду і не врахував, що ст. 1172 ЦК України передбачає виключення з загального правила про відповідальність завдавача шкоди.

Так, у п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що згідно ст. 24 КЗпП, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації, чи уповноваженого ним органу. Фактичним допуском до роботи вважається укладення трудового договору незалежно від того, чи було прийняття належним чином оформлено, якщо робота провадилась за розпорядженням, чи з відома власника, або уповноваженого ним органу.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення за наступних обставин.

Обвинувачений ОСОБА_6 14.08.2013 року в світлий час доби, о 07 годині 45 хвилин, керуючи технічно справним автобусом «Даймлер Крайслер», реєстраційний номер якого - НОМЕР_2 , здійснював перевезення пасажирів по міському маршруту № 230, і рухаючись по проїзній частині дороги вулиці Кремлівської, з боку вулиці Рзянкіна, в напрямку вулиці Тухачевського в Жовтневому районі міста Кривого Рогу.

У цей же час, попереду, на проїзну частину дороги вулиці Кремлівська, в районі електричної опори № 173, по нерегульованому пішохідному переходу, позначеному дорожньою розміткою 14.1 та дорожнім знаком 5.35.1 ПДР, вийшла пішохід ОСОБА_11 з явно вираженими ознаками інвалідності, яка почала перетинати проїзну частину дороги за допомогою двох милиць в темпі кроку, з права на ліво по напрямку руху автобусу.

В подальшому водій ОСОБА_6 , діючи зі злочинною недбалістю, проявив неуважність до дорожньої обстановки, і наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, своєчасно заходів для зменшення швидкості та зупинки керованого ним транспортного засобу не прийняв, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_11 , чим грубо порушив вимоги п.п. 1.5, 1.7, 2.3 б) та 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно яких:

«1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху ...не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

«1.7. Водії, пішоходи та пасажири зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як діти, люди похилого віку та особи з явними ознаками інвалідності»;

«2.3 б) Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: ... б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, вчасно реагувати на її зміну, ... і не відволікатися від керування транспортним засобом»;

«18.1. Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби, зупинитися, щоб надати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Внаслідок порушення зазначених правил безпеки дорожнього руху України водій ОСОБА_6 в районі електричної опори № 173 по вул. Кремлівській в Жовтневому районі міста Кривого Рогу допустив наїзд керованого ним автобуса на пішохода ОСОБА_11 , яка була смертельно травмована.

Згідно висновку експерта № 1661 від 19.08.2013 року, смерть ОСОБА_11 наступила від сполученої травми голови, тулуба та кінцівок, яка супроводжувалася множинними переломами кісток скелету, яка ускладнилася розвитком шоку, що підтверджується морфологічними змінами з боку внутрішніх органів.

Між порушенням водієм ОСОБА_6 правил безпеки дорожнього руху, а саме, вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України, та наслідками, що наступили, а саме, смертю потерпілої ОСОБА_11 , вбачається прямий причинний зв`язок.

При апеляційному розгляді прокурор вважав за необхідне вирок в частині вирішення цивільного позову скасувати, який в подальшому слід розглядати в порядку цивільного судочинства. Представник цивільного позивача, адвокат ОСОБА_9 підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 402 КПК цивільний відповідач ОСОБА_10 подав заперечення на апеляційну скаргу, в якій просив відмовити ОСОБА_7 в задоволені цивільного позову.

На думку цивільного відповідача, яку він підтримав в судовому засіданні, він не уповноважував ОСОБА_12 та обвинуваченого в діяльності, пов`язаній з пасажирськими перевезеннями, тому не може нести відповідальність за їх дії.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційный скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга цивільного позивача ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про винність ОСОБА_6 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що завдало потерпілій ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили її смерть, за обставин, встановлених судом в апеляційному порядку, не оскаржуються.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вирок суду в частині вирішення цивільного позову підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції без наявних на те підстав відмовив у задоволенні позовних вимог, тому аргументи апеляційної скарги цивільного позивача ОСОБА_7 заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства, що не було враховано судом першої інстанції при розгляді цивільного позову.

Так, суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку, відмовляючи в задоволені цивільного позову до цивільного відповідача ОСОБА_10 - власника транспортного засобу, якого він залучив до участі у кримінальному провадженні, поспішно дійшов висновку, що з останнього, згідно ст. 23 ЦК України, не може бути відшкодована моральна шкода, так як з водієм ОСОБА_6 не було укладено трудового договору, а тому належним відповідачем має бути обвинувачений ОСОБА_6 .

Між тим, у п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що згідно ст. 24 КЗпП, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації, чи уповноваженого ним органу. Фактичним допуском до роботи вважається укладення трудового договору незалежно від того, чи було прийняття належним чином оформлено, якщо робота провадилась за розпорядженням, чи з відома власника, або уповноваженого ним органу.

Однак з матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом першої інстанції не були враховані зазначені вимоги закону.

Так, суд не перевірив ту обставину, що між цивільним відповідачем ОСОБА_10 та водієм - обвинуваченим ОСОБА_6 , міг фактично бути укладений трудовий договір на невизначений строк, з дати фактичного допуску ОСОБА_6 до виконання трудових обов`язків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_6 до виконання обов`язків водія маршрутного автобусу був допущений відповідачем - володільцем транспортного засобу, який фактично здійснював діяльність щодо пасажирських перевезень на маршруті.

Не з`ясована роль ОСОБА_12 , на якого посилається цивільний відповідач, та ОСОБА_13 , на яких 01.02.2013 року (а.к.п. 97) була видана довіреність на право користування автобусом ДАЙМЛЕР КРАЙСЛЕР, яким було скоєно наїзд на пішохода.

Тому вирішити позовні вимоги цивільного позивача під час апеляційного розгляду неможливо, оскільки суд позбавлений можливості в рамках наявних матеріалів вирішити це питання.

Окрім того, в судових дебатах представник потерпілого, адвокат ОСОБА_9 , просив суд залишити позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди без розгляду, так як потерпілий має намір звернутися з цією вимогою до страхової компанії, оскільки судом першої інстанції Страхова компанія «ТАС» не була залучена до участі у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду в частині цивільного позову скасувати з призначенням нового судового розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу цивільного позивача ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 листопада 2014 року, за яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України, в частині вирішення цивільного позову цивільного позивача ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
На ухвалені рішення судів першої та апеляційної інстанцій може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді апеляційного суду

Дніпропетровської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4