У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати Верховного Суду України

у кримінальних справах у складі:

головуючого

Кравченка К.Т.,

суддів за участю прокурора

Кузьменко О.Т., Мороза М.А.
Гладкого О.Є.

розглянула
у судовому засіданні у м. Києві 10 квітня 2008 року кримінальну справу за
касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на постанову Роменського районного суду
Сумської області від 4 вересня 2007 року,

Вироком Жовтневого районного суду м.
Кривий Ріг Дніпропетровської області від 13 вересня 2001 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця та жителя м. Кривий Ріг

Дніпропетровської області,

раніше неодноразово судимого,

у тому числі 25 квітня 1994 року Жовтневим районним судом
м. Кривий Ріг за ч.3 ст.140, ч.3 ст.193, ст.42 КК України 1960 року до
позбавлення волі на 6 років. Відповідно до ст.26 КК України 1960 року визнано
особливо небезпечним рецидивістом,

засуджено до позбавлення волі за:

- ч.3
ст.101 КК України 1960 року на сім років шість місяців;

- ч.4 ст.140 КК
України 1960 року на сім років без конфіскації майна;

- ч.4 ст.141 КК
України 1960 року на вісім років без конфіскації майна;

- ч.3 ст.142 КК
України 1960 року на шість років без конфіскації майна;

- ч.3 ст.193 КК
України 1960 року на один рік;

- ст.395 КК
України 2001 року на шість місяців.

На підставі ст.70 КК України 2001 року ОСОБА_1 за сукупністю

злочинів,
призначено позбавлення волі на вісім років, без конфіскації майна.

Постановою Роменського районного суду
Сумської області від 4 вересня 2007 року вироки Жовтневого районного суду м.
Кривий Ріг Дніпропетровської області від 25 квітня 1994 року та 13 вересня 2001
року щодо ОСОБА_1 приведено у відповідність із КК України 2001 року:

- постановлено вирок Жовтневого районного суду м. Кривий Ріг
Дніпропетровської області від 25 квітня 1994 року змінити та виключити з нього
визнання ОСОБА_1 особливо небезпечним рецидивістом;

- постановлено змінити вирок Жовтневого районного суду м. Кривий Ріг
Дніпропетровської області від 13 вересня 2001 року і виключити з нього визнання
ОСОБА_1 особливо небезпечним рецидивістом та кваліфікувати дії ОСОБА_2 за ч.1
ст.101, ч.2 ст.141, ч.3 ст.142 КК України 1960 р., а також за ч.3 ст.185, ч.3
ст.357, ст.395, за ч.1 ст.70 КК України 2001 року постановлено вважати його
засудженим до покарання, призначеного місцевим судом, - до позбавлення волі на
8 років.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що місцевий суд, приводячи вирок щодо
нього у відповідність із кримінальним законом 2001 року, невірно кваліфікував
його дії за ч.4 ст.141 та ч.3 ст.142 КК України 1960 року. Крім того,
засуджений просить зменшити призначене йому покарання до 6 років позбавлення
волі.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи засудженого, колегія
суддів вважає, що його скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як убачається із матеріалів про
приведення судових рішень щодо ОСОБА_1 у відповідність із чинним КК України,
місцевий суд, відповідно до п.9 розділу
ІІ Прикінцевих та перехідних положень КК України 2001 року, змінив вироки
Жовтневого районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 25 квітня
1994 року та від 13 вересня 2001 року в
частині визнання засудженого особливо небезпечним рецидивістом.

Відповідно до прикінцевих та перехідних положень, суд
виключив вказану кваліфікуючу ознаку та привів вироки у відповідність із новим
кримінальним законом. Так, суд правильно
перекваліфікував дії ОСОБА_1 з
ч.3 на ч.1 ст.101 КК України 1960 року, з ч.4 ст.140 КК України 1960 року на
ч.3 ст.185 КК України 2001 р., ч.4 на ч.2 ст.141 КК України 1960 р., з ч.3
ст.193 КК України 1960 р. на ч.3 ст.357 КК України 2001 р., з ч.2 ст.1961
КК України 1960 р. на ст.395 КК України
2001 р.

Відповідно до п.3 ст.74 КК України 2001
року, якщо призначена засудженому міра покарання перевищує санкцію нового
закону, то вона знижується до максимальної межі покарання, встановленої
санкцією нового закону.

Зі справи видно, що ОСОБА_3 вчинив
грабіж, поєднаний із насильством, що не є небезпечним для здоров´я потерпілого, що завдало значної шкоди
потерпілому, за попередньою змовою групою осіб та повторно, тому суд правильно
кваліфікував дії винного за ч.2 ст.141 КК України 1960 р. Оскільки санкція ч.2
ст.141 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі до восьми років,
а за ч.3 ст.186 КК України 2001 р. передбачено покарання у виді позбавлення
волі від чотирьох до восьми років, тому підстав для зменшення покарання за цей
злочин і приведення його у відповідність із новим законом, немає.

Дії ОСОБА_1 за фактом розбою, також
правильно кваліфіковано за ч.3 ст.142 КК України 1960 р., оскільки засуджений
вчинив розбій, поєднаний з спричиненням потерпілому тяжких тілесних ушкоджень і
за вказаний злочин йому призначено покарання менш суворе, ніж передбачено
санкцією нового Кодексу 2001 року (санкція ч.4 ст.186 КК України передбачає
покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п´ятнадцяти років із
конфіскацією майна, а винному за цей злочин призначено позбавлення волі на
шість років без конфіскації майна).

З огляду на наведене, доводи ОСОБА_1 про те, що суд невірно кваліфікував
його злочинні дії за ч.4 ст.141 та ч.3 ст.142 КК України 1960 р., не можна визнати обґрунтованими.

Однак, приводячи у відповідність із КК України 2001 року вирок Жовтневого
районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 13 вересня 2001 року
щодо ОСОБА_1, місцевий суд не звернув увагу на те, що за ч.3 ст.185 КК України
2001 р. передбачено покарання у виді позбавлення волі від трьох до шести років.
Однак, ОСОБА_3 за цей злочин залишено покарання у виді позбавлення волі на сім
років.

За таких обставин, відповідно до п.3 ст.74 КК України 2001 рокую, призначене ОСОБА_1 покарання за вчинення
крадіжки, має бути зменшено до шести років позбавлення волі.

Крім того, рішення суду щодо призначення ОСОБА_1 покарання за сукупністю
злочинів на підставі ч.1 ст.70 КК України 2001 р., суперечить вимогам п.13
Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень КК України 2001 р., у якому
передбачено, що у разі призначення покарання за сукупністю злочинів, вчинених
до набрання чинності цим Кодексом, застосовується ст.42 КК України 1960 року.

Разом із тим, колегія суддів Верховного Суду України погоджується із
рішенням суду першої інстанції щодо призначення міри покарання ОСОБА_1 за
сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на вісім років. Підстав для
зниження призначеного ОСОБА_1 покарання, не знайдено.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст.395, 396 КПК України, колегія суддів

у х в а л и
л а:

касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову
Роменського районного суду Сумської області від 4 вересня 2007 року щодо
ОСОБА_1 змінити.

Вважати ОСОБА_1 засудженим за ч.3 ст.185 КК України до позбавлення волі на
шість років. На підставі ст.42 КК України 1960 року, вважати ОСОБА_1 засудженим
за сукупністю злочинів, передбачених ч.1 ст.101, ч.2 ст.141, ч.3 ст.142 КК
України 1960 року, ч.3 ст.185. ч.3 ст.357, ст.395 КК України до позбавлення
волі на вісім років.

Судді:

Кравченко
К.Т. Кузьменко О.Т. Мороз М.А.