Справа № 739/626/14-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/172/2015
Категорія - ст. 539 КПК Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6

захисника, адвоката ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 та захисника, адвоката ОСОБА_7 у його інтересах на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 15 січня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Новгород-Сіверського районного суду від 15 січня 2015 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про розгляд питання, пов`язаного із виконанням вироку про заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі, вказавши, що відсутні правові підстави для задоволення такого клопотання, бо доводи засудженого не ґрунтуються на вимогах закону і є безпідставними.

На обґрунтування свого рішення, суд першої інстанції вказав, що Рішенням від 29.12.1999 року №11-рп/99 Конституційного Суду України, положення санкції статей Особливої частини Кримінального кодексу України (в ред.1960 року), які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано неконституційними. На виконання цього рішення Верховною Радою України 22 лютого 2000 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», який набрав чинності 04.04.2000 року та яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі, яке є менш суворим видом покарання порівняно зі смертною карою та фактично пом`якшує кримінальну відповідальність особи, тому за конкретних обставин положення ч.ч.2,3 ст.74 КК України не підлягають застосуванню. Після винесення вироку щодо ОСОБА_8 закони про пом`якшення кримінальної відповідальності за вчинені ним у відповідний період часу злочини не приймались. Суд першої інстанції вважає, що не наділений відповідними повноваженнями щодо вирішення питання законності вироку апеляційного суду АР Крим. Суд не встановив порушень Конституції України, на які посилається ОСОБА_8 у доповненні до клопотання та визнав необґрунтованими доводи ОСОБА_8 відносно того, що судом першої інстанції не прийнято до уваги рішення Верховного Суду України, які є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами владних повноважень, бо з долучених до клопотання ухвал Верховного Суду України вбачається, що ці рішення стосуються лише конкретних справ. Суд врахував і те, що ОСОБА_8 раніше вже звертався з аналогічним клопотанням до суду про пом`якшення покарання, де йому було відмовлено в їх задоволенні.

В апеляційних скаргах засуджений та його захисник просять скасувати ухвалу суду як незаконну, необґрунтовану, невмотивовану, та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання про вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироку про заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі, посилаючись на неправильне тлумачення та застосування Закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказують, що злочини, передбачені ст. 93 КК України в ред. 1960 року, за вчинення яких ОСОБА_8 був засуджений Апеляційним судом АР Крим від 26.01.2004 року, вчинені у 1997 році, а на той час санкцією ст. 93 КК не передбачалося покарання у виді довічного позбавлення волі, а найсуворішим покаранням, яке могло бути призначено, було позбавлення волі строком на 15 років. Зазначають, що Рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 11-рп 1999 року, положення ст. 24 Загальної частини КК України та положення санкцій статей Особливої частини КК України, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Законом України від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ Кримінальний Кодекс України було доповнено статтею 25-2 „Довічне позбавлення волі, якою до КК було введено новий вид покарання, а ст. 24 КК цим же Законом була виключена із КК України. Суд же невірно тлумачить законодавчі акти, неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність, допустив протиріччя в ухвалі, одночасно вважаючи, що смертну кару замінено на довічне позбавлення волі, і що довічне позбавлення волі є новим видом покарання. Тому максимальне покарання за злочини, вчинені в проміжок часу з 1997 року по 04 квітня 2004 року, могло бути призначене у виді позбавлення волі на строк 15 років, а новий закон у виді довічного позбавлення волі зворотної дії не має.

Заслухавши доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 про задоволення апеляційних скарг, думку прокурора про залишення рішення суду без змін та апеляційних скарг без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження в обсязі апеляційних скарг в межах вимог у відповідності із ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про звільнення від покарання та пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч.2,3 ст.74 КК України.

Згідно ч.3. ст.74 КК України, призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону.

Відповідно до положень ст. 93 КК України в ред. 1960 року, за умисне вбивство при обтяжуючих обставин було встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертна кара.

Конституційний Суд України у Рішенні від 29.12.1999 року № 11-рп/99 визнав неконституційними положення ст. 24 Загальної частини та санкції статей Особливої частини Кримінального Кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання.

На виконання Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року Верховною Радою України було прийнято Закон України № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 pоку, положення якого мали зворотну дію в часі, Закон набрав чинності 04 квітня 2000 року.

Цим Законом були комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду кримінального покарання, таким видом покарання як довічне позбавлення волі.

Так як довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом України 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення цього Кодексу із змінами, внесеними Законом України № 1483-ІІІ від 22.02.2000 pоку, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 був засуджений вироком Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 26 січня 2004 року за вчинення злочинів, передбачених п.п. «ж», «з», «і» ст. 93 КК України в ред. 1960 року до довічного позбавлення волі за злочини, вчинені ним у 1997 році.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року, з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом №1483-ІІІ, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року щодо смертної кари. При цьому наявність зазначеного проміжку не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк 15 років.

В пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2011 від 26.01.2011 року у справі про заміну смертної кари довічним позбавлення волі після Рішення від 29.12.1999 року зазначено, що Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

В даному Рішенні Конституційний Суд України виходив з того, що в частині 4 статті 5 КК України 2001 року йдеться про можливість його зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який уповноважений лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Рішення Верховного Суду України по конкретних справах, в яких засудженим міра покарання у виді довічного позбавлення волі була замінена на 15 років позбавлення волі, стосуються тих засуджених, які вчинили злочини після визнання неконституційним такого виду покарання, як смертна кара і до набрання чинності Законом про заміну смертної кари довічним позбавленням волі, тобто у період часу з 29 грудня 1999 року, коли було прийняте рішення Конституційним Судом, і до 24 години 04 квітня 2000 року, коли набув чинності Закон України від 22 лютого 2000 року.

Після винесення вироку щодо ОСОБА_8 не приймались закони про пом`якшення кримінальної відповідальності за вчинені ним злочини.

Ч. 1 ст. 82 КК України передбачена лише можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Крім того, ОСОБА_8 раніше вже звертався до суду з клопотанням про пом`якшення покарання, і постановою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 27 серпня 2012 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 15 листопада 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 березня 2013 року, йому було відмовлено в задоволенні такого клопотання.

За таких обставин доводи засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в апеляційних скаргах про незаконність ухвали суду першої інстанції є безпідставними, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 418-419, 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 та захисника, адвоката ОСОБА_7 у його інтересах залишити без задоволення, а ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 15 січня 2015 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про розгляд питання, пов`язаного із виконанням вироку про заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі без змін.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4