УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №285/3963/14-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 286 ч. 2 КК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2015 року Апеляційний суд Житомирської області
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
з участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
представника потерпілого
та цивільного позивача ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженню ОСОБА_6 та представника потерпілого та цивільного позивача - ОСОБА_8 на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28 січня 2015 року, -
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Колодязне, Березнівського району, Рівненської області, українця, громадянина України, одруженого, має на утриманні неповнолітню доньку, мешканця АДРЕСА_1 , працюючого водієм ТзОВ «Консалтингова компанія «Лісет»», раніше не судимого, -
засуджено за ст. 286 ч. 2 КК України на 4 роки позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
Обвинуваченого ОСОБА_10 звільнено від покарання на підставі п. „в ст. 1 Закону України „Про амністію у 2014 році.
Позов заявлений потерпілою ОСОБА_7 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 матеріальної та моральної шкоди задоволений частково.
Згідно вироку суду, 02.10.2011 року близько 19 год. 50 хв. ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем LАND-RОVЕR Dіsсоvегу р/н НОМЕР_1 , рухаючись по лівій смузі автодороги Київ-Чоп в напрямку м. Житомир на 210 км + 600 м автошляху в с. Броники Новоград-Волинського району Житомирської області із перевищенням дозволеної в населеному пункті швидкістю руху, в порушення вимог п. 2.3б) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, а в порушення вимог п. 12.3 вказаних вище Правил при виникненні небезпеки для руху або перешкоди, яку він об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки свого транспортного засобу, та, порушуючи вимоги п. 18.1 зазначених Правил, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, в зоні дії якого перебував пішохід ОСОБА_11 та переходив проїзну частину справа наліво по відношенню до напрямку руху автомобіля, не зменшив швидкості, не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, якому створена небезпека, в результаті чого лівою передньою частиною свого транспортного засобу здійснив на нього наїзд.
Внаслідок дорожньо-транспортної події пішохід ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді забійної рани в тім`яній ділянці, саден на обличчі справа і зліва, крововиливів в м`які тканини голови в потиличній і тім`яній ділянках, обмеженого крововиливу під м`які мозкові оболонки в потиличних долях і надпівкулями мозочка, саден на бокових поверхнях тулуба, лівій надлопатковій ділянці, крововиливів в м`які тканини спини по лівій боковій поверхні, поперековій ділянці і в проекції 5-7 грудних хребців, повних поперечних прямих переломів 1-4 ребер зліва по передній паховій лінії, 1-3 ребер справа по середньо-ключичній лінії і 2,3 ребер справа по лопатковій лінії, повного розриву правого клубково-здухвинного з`єднання, розміжчення крила лівої здухвинної кістки, лінійних переломів лобкових кісток справа і зліва, розривів капсули і тканини селезінки, печінки, розриву аорти у низхідному відділі, гемоперитонеуму 1000 мл, гемотораксу справа 500 мл, зліва 1000 мл, саден на тильній поверхні лівої кисті, задній поверхні лівого передпліччя, лівому лікті, задній поверхні лівого плеча, передній поверхні лівого стегна, зовнішній поверхні правої стопи, передньо-внутрішньої поверхні лівого коліна, синців на тильній поверхні правої кисті, задній поверхні правої стопи, передньо-внутрішній поверхні лівого коліна, синців на тильній поверхні правої кисті, задній поверхні стегон, повних поперечних переломів стегнових кісток з крововиливами в навколишні м`які тканини, вивиху лівих променевих і ліктьових кісток, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
В апеляційних скаргах:
- прокурор у кримінальному провадженню ОСОБА_6 не оскаржуючи розміру та міри призначеного покарання, просить змінити вирок суду відносно ОСОБА_10 , повністю задовольнивши цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 , збільшити суму, яка підлягає стягненню, та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 400000 грн., в решті вказаний вирок залишити без зміни.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції належним чином не перевірив обґрунтованість позовних вимог і неправильно визначив розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди. При цьому, будь-яких доказів на підтвердження майнового стану обвинуваченим надано не було.
- представник потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_8 просить вирок суду щодо ОСОБА_10 скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість, а кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд в іншому складі суду, оскільки суд у вироці проігнорував позицію потерпілої сторони щодо визначення йому покарання у вигляді максимального строку позбавлення волі та позбавлення права керування транспортними засобами.
Апелянт посилається на те, що суд у вироці безпідставно послався на те, що ОСОБА_10 є офіційно працевлаштованим, у відповідності до довідки яку було надано стороною захисту. Висновок суду щодо не застосування покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами є недоведеним та незаконним.
Так суд зазначає, що ОСОБА_10 визнав вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні, а тому пом`якшувальна обставина щодо призначення покарання є щире каяття та часткове відшкодування шкоди. Ці висновки суду не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_10 , надаючи пояснення в суді фактично не зміг пояснити в чому він визнає вину, а його заява про визнання вини отримана під тиском наявних доказів у кримінальному провадженні.
З вироку слідує, що заявлений позов потерпілою про стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню частково, оскільки не доведено розмір моральної шкоди. Нібито потерпіла не довела, що у неї на утриманні залишилося двоє дітей, які втратили батька, а вона втратила чоловіка і можливість повноцінного сімейного життя.
Заслухавши доповідача, пояснення потерпілої ОСОБА_7 та представника потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_8 в підтримання поданих апеляційних скарг, міркування прокурора ОСОБА_6 про задоволення своєї апеляційної скарги та часткове задоволення апеляційної скарги представника потерпілого, а саме в частині збільшення стягнення моральної шкоди, пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_9 , які заперечували проти апеляційних скарг, обговоривши їх доводи, перевіривши матеріали провадження в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 та представника потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_8 підлягають задоволенню частково з таких підстав.
Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, як особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_11 , відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, обґрунтований сукупністю розглянутих у судовому засіданні й наведених у вироку доказів, яким суд дав належну оцінку, і в апеляційних скаргах не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_10 за ст.ст. 286 ч. 2 КК України судом кваліфіковані правильно.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд послався на те, що обставинами, які пом`якшують покарання, є щире каяття та часткове відшкодування завданої шкоди. Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.
Судом також враховані дані про особу обвинуваченого ОСОБА_10 , який вчинив тяжкий злочин, характеризується по місцю проживання позитивно, одружений, має на утриманні одну неповнолітню дитину, раніше не судимий, відношення обвинуваченого до вчиненого. А також обставини кримінального провадження, думку потерпілої, яка наполягає на суворому покаранні обвинуваченого та призначив покарання у виді позбавлення волі.
В судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_10 офіційно влаштувався на роботу водієм. Така робота є єдиним джерелом доходу його сім`ї. Під час вчинення кримінального правопорушення не перебував в стані алкогольного сп`яніння, тому суд не застосував до нього додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Відповідно до п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році», обвинуваченого ОСОБА_10 звільненню від відбування покарання, оскільки його засуджено за злочин, вчинений з необережності, який не є особливо тяжким, відповідно до статті 12 КК України.
В матеріалах даного кримінального провадження міститься копія свідоцтва про народження, відповідно до якої ОСОБА_10 має неповнолітню дитину ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і довідка служби у справах дітей Луцької міської ради про те, що ОСОБА_10 не позбавлений батьківських прав щодо своєї дитини ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, вищевикладені обставини та дані щодо особи обвинуваченого ОСОБА_10 , а також обставини провадження, приймаючи до уваги думку потерпілої, суд, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, прийшов до обґрунтованого висновку про доцільність призначення покарання в межах санкції, передбаченої ст. 286 ч. 2 КК України у виді реального позбавлення волі, без застосуванням додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами, відповідним чином мотивувавши свої висновки.
Апеляційний суд вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог кримінального закону, врахувавши і вказані в апеляційній скарзі обставини, а саме залишення без батька двох неповнолітніх дітей, думку потерпілої щодо призначення обвинуваченому суворої міри покарання. Тому в цій частині доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку, призначивши ОСОБА_10 , який вину визнав, вважається не судимим, основне покарання у виді реального позбавлення волі в межах санкції Закону про кримінальну відповідальність, за який його визнано винним, у визначеному судом розмірі, без застосуванням додаткового покарання, з відповідним мотивуванням. Тому призначене ОСОБА_10 покарання неможливо визнати явно несправедливим, внаслідок м`якості. Воно є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_10 та попередження нових кримінальних правопорушень. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необгрунтованими. Обвинуваченого ОСОБА_10 було обгрунтовано звільнено від покарання на підставі акту амністії.
Щодо посилання в апеляційній скарзі представника потерпілого та цивільного позивача на те, що суд безпідставно визнав обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, - щире каяття та часткове відшкодування шкоди, то вони є необгрунтованими.
Суд першої інстанції відповідним чином мотивував своє рішення, частково задовольнивши цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 в частині стягнення моральної шкоди частково. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 100000 грн. у відшкодування моральної шкоди.
Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд, відповідно до п.п. 3, 4, 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, обгрунтовано врахував, що така шкода заподіяна злочинними діями засудженого, врахував характер та обсяг душевних страждань потерпілої ОСОБА_7 , характер вчиненого кримінального правопорушення. Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з висновками місцевого суду щодо розміру стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди, враховуючи, що вона втратила чоловіка, не працює, перенесла психічні та душевні страждання, без батька-годувальника залишилось двоє її дітей. Тому вважає за необхідне збільшити розмір такого відшкодування до 200000 грн., що буде відповідати фактичним обставинам провадження і принципу розумності та справедливості.
На підставі викладеного, вирок суду щодо ОСОБА_10 слід змінити.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженню ОСОБА_6 та представника потерпілої та цивільного позивача ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28 січня 2015 року щодо ОСОБА_10 змінити.
Збільшити розмір стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди із 100000 (ста тисяч) гривень до 200000 (двохсот тисяч) гривень.
В решті вказаний вирок залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді: