У Х В А Л А

Іменем України

справа № 610/4594/14-к

провадження № 1-кп/610/92/2015

м. Балаклія 10.03.2015 року
Колегія суддів Балаклійського районного суду Харківської області у складі:
головуючий: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі:

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

секретаря: ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000073 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27 п.п. 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 187 КК України,
в с т а н о в и л а:

12.11.2014р. з прокуратури Харківської області до Зміївського районного суду Харківської області надійшов обвинувальний акт з додатками до нього (а.с. 30).
За ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18.11.2014р. кримінальне провадження передано на розгляд до Балаклійського районного суду Харківської області (а.с. 37-38).
За ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28.11.2014р. відмовлено у задоволенні клопотання потерпілої про передачу кримінального провадження на розгляд іншого суду (а.с. 79).
За ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 10.12.2014р. обвинувальний акт повернуто прокурору (а.с. 69-73). Вказане рішення було скасовано за ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29.01.2015р., призначено новий розгляд в суді першої інстанції (а.с. 108-109).
Обвинувальний акт повторно надійшов до Балаклійського районного суду Харківської області 14.02.2015р. (а.с. 111).

В підготовчому судовому засіданні всі його учасники вважали можливим призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

Потерпілі ОСОБА_8 і ОСОБА_9 про дату, час та місце підготовчого судового засідання повідомлені належним чином, однак не з`явились у нього, просили провести без їхньої участі (а.с. 125, 138). Учасники процесу не заперечували проти проведення підготовчого судового засідання за відсутності потерпілих. За таких обставин їх неявка не перешкоджає проведенню підготовчого судового засідання.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт, зокрема, повинен містити:
1)
виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими,

2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та

3) формулювання обвинувачення.

При цьому, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, зокрема ст.ст. 277, 291 КПК України, обвинувачення має бути логічним і конкретним, виходячи з об`єктивно встановлених обставин кримінального правопорушення. При цьому, фактичні обставини справи, формулювання обвинувачення та правова кваліфікація кримінального правопорушення не повинні суперечити одне одному.

Частиною 1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість кожного з обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інші обставини, що мають значення для кримінального провадження.

Однак, ці вимоги закону слідчим та прокурором не дотримані.

Так, після зазначення прокурорів у провадженні обвинувальний акт містить дослівно «Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення», а текст починається словами «досудовим розслідуванням встановлено» (I).

Виходячи з цього, наведений на аркушах 2-8 текст є викладом фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, тобто елементом 1) пункту п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Окрім цього обвинувальний акт повинен містити ще 2-ва інших елементи вказаної норми.

Елемент 2) п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність міститься в обвинувальному акті.

Натомість елементу 3) цієї норми формулювання обвинувачення обвинувальний акт не містить.

Формулювання обвинувачення може починатися словами, наприклад « ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що …» або із зазначення з часу, місця, і т.д. вчинення кримінального правопорушення тощо.

У будь-якому разі, згідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен містить одночасно і виклад фактичних обставин кримінального правопорушення і формулювання обвинувачення.

Але є очевидним, по факту, що обвинувальний акт не містить одного із цих вказаних елементів. Висновок про наявність одного з них автоматично виключає наявність іншого.

Якщо ж апеляційна інстанція стане на позицію про необхідність оцінки цього тексту як формулювання обвинувачення, то обвинувальний акт не буде містити викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, а також:

(II, III, VII) не конкретизовано яким же саме чином « ОСОБА_10 своїм виглядом підтримував дії і слова співучасника» під час розмови з ОСОБА_9 , це питання залишено на здогадку суду і учасникам процесу,
(IV, VI) вказано « ОСОБА_10 , діючи згідно раніше розробленому плану, утримуючи руку в районі пояса під сорочкою, став створювати вигляд, що у нього є вогнепальна зброя», однак не конкретизовано якими саме діями, утримуючи руку в районі пояса під сорочкою, ОСОБА_10 створював вигляд, що у нього є вогнепальна зброя, а не банально просто обрав таку позу, чухав живіт, заправляв сорочку тощо, на підставі чого зроблений такий висновок,

(V) як убачається з формулювання обвинувачення за ч. 3 ст. 189 КК України (а.с.4-7), від потерпілого ОСОБА_9 і його матері ОСОБА_11 зажадали передати їм гроші, погрожуючи в іншому випадку вбивством потерпілого і застосуванням до нього фізичного насильства, небезпечного для життя і здоров`я. Але зажаданих грошей вони не отримали.

Однак, формулювання обвинувачення суперечить правовій кваліфікації злочину, в якій вже вказано про застосування до потерпілого насильства, небезпечного для життя і здоров`я, а також про заподіяння майнової шкоди у великих розмірах.

Тому, обвинувачення є не логічним і не конкретним, формулювання обвинувачення та правова кваліфікація злочину суперечать одне одному.

Без цього суду на початку судового розгляду суду неможливо однозначно уяснити суть обвинувачення, роз`яснити її обвинуваченому, прийняти правильне рішення щодо можливого визнання обвинуваченим фактичних обставин справи і визначити обсяг доказів, які підлягають дослідженню.

Неконкретність обвинувачення порушує права обвинуваченого на захист вже з моменту надання йому копії обвинувального акта, т.я. захищатися від неконкретного обвинувачення неможливо.

Обвинувачені, учасники процесу, нарешті суд, повинні чітко знати і розуміти суть обвинувачення, предмет судового розгляду.

Недопустимим є використання при формулюванні обвинувачення загальних фраз.

Підставою для зміни обвинувачення в суді є лише встановлення нових фактичних обставин кримінального правопорушення. Наявність у прокурора цього права зовсім не означає, що він ним скористається, а тим паче з власної ініціативи. Як свідчать обставини справи, виконуючи повноваження процесуального керівника досудового розслідування, прокурор затвердив обвинувальний акт, не усунувши наведені недоліки, а до цього не змінивши повідомлення про підозру.

Обвинувачення з самого початку повинно бути конкретним, чітким та зрозумілим, підозрюваному таким чином забезпечується реалізація його права на захист зі стадії досудового розслідування. А відповідне право у прокурора виникає лише під час судового розгляду, за наявності на те визначених у законі підстав і волі на те. Суд позбавлений процесуальної можливості примусити прокурора конкретизувати обвинувачення.

Цьому праву прокурора кореспондує його обов`язок належним чином виконувати свої повноваження під час досудового розслідування.

Суд здійснює судовий розгляд саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, згідно зі ст. 337 КПК України.

Доводи прокурора про зазначення в обвинувальному акті відомостей, які, на його думку, доведені, та будуть достатніми для підтримання обвинувачення, не ґрунтуються на законі і суперечать загальним засадам кримінального провадження, у тому числі й забезпеченню права на захист, з урахуванням ст. 42 КПК України, яка передбачає, що обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.

Наведені вимоги Закону дотримані не були, а вказані факти є підставою для повернення обвинувального акта, як такого, що не відповідає вимогам цього кодексу, в порядку п.3 ч.3 ст.314 КПК України.
Вказані норми є імперативними і будь-якому тлумаченню або оцінці (про суттєвість таких порушень, як це передбачалося ст.249-1 КПК України 1960р. або про не перешкоджання призначенню справи до судового розгляду, тощо) не підлягають та є безумовною підставою для прийняття такого рішення при встановленні невідповідності обвинувального акта з додатками вимогам цього Кодексу.
Обвинуваченому ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, в останнє тримання під вартою продовжено 15.01.2015р. апеляційним судом Харківської області до 10 березня 2015р. (а.с. 94).

Згідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 2 цієї ж статті, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Зокрема, для цього повинна бути мета і підстави (ст. 177), ризики повинен довести прокурор (ст. 183, 194 КПК України).

Прокурор заявив клопотання про продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою з тих підстав, що обвинувачений може здійснити спробу переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків.

Обвинувачений і захисник заперечували проти задоволення цього клопотання за його безпідставністю, просили обрати більш м`який запобіжний захід.

ОСОБА_4 обвинувачуються у вчиненні 2-х тяжких і особливо тяжкого злочинів.

Тому, з огляду на викладене, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у злочині, наявні ризики, які дають достатні підстави вважати, що: обвинувачений може здійснити спробу переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків (ч. 1 ст. 177 КПК).

З огляду на це, інші більш м`які запобіжні заходи, передбачені ст.176 КПК України, можуть не забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і його належну поведінку, а також запобігти спробам переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків.

Інші дані про особу обвинуваченого, передбачені ст. 178 КПК України, в сукупності з усіма обставинами, даного висновку не спростовують.

Згідно до п. 4 ч. 1 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як, зокрема: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Ці вимоги є дотриманими.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 91, 109, 291, 314-317, 331 КПК України, -

у х в а л и л а:

Обвинувальний акт за кримінальним провадженням № 0000073 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27 п.п. 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 187 КК України повернути прокурору.

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 до 09 травня 2015 року.
В частині рішення про повернення обвинувального акту ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Харківської області через Балаклійський райсуд протягом 7 днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.
Головуючий ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3