Дата документу Справа № 335/8117/14-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/323/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст.115 ч. 1 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2015 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора і захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 17 листопада 2014 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, мешкає за адресою АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаними вироком суду ОСОБА_8 засуджено за те, що 08 травня 2014 року приблизно об 11.20 год. ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем свого мешкання, а саме у приміщенні кухні, розташованої в квартирі АДРЕСА_3 , діючи умисно, в ході раптово виниклого конфлікту з раніше знайомим ОСОБА_9 , взяв кухонний ніж зі столу та за допомогою нього наніс один удар в область брюшної порожнини знизу ОСОБА_9 , чим спричинив останньому тяжке тілесне ушкодження у вигляді одиночного сліпого колото-різаного поранення лівої підвздошної області з ушкодженнями по ходу раневого каналу лівих стегнових артерії і вени, що ускладнилося гострою крововтратою, яке згідно висновку експерта №1733 від 10.06.2014 року відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, полягає в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_9 , настання якої як наслідок обвинувачений хоча і не передбачав, проте повинен був та міг передбачити, враховуючи властивості предмета, яким було спричинено удар. Після нанесення вказаного вище тілесного ушкодження потерпілий ОСОБА_9 помер на місці події.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. Йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі. Початком строку відбування покарання визначено 08.05.2014 року.

Вирішено питання про речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор не погодився з кваліфікацією дій обвинуваченого, вважаючи безпідставним перекваліфікацію судом дій ОСОБА_8 з ч.1 ст.115 КК, за якою той обвинувачувався, на ч.2 ст.121 КК. Прокурор вважав, що суд, повністю дослідивши обставини справи та надані обвинуваченням докази, помилково кваліфікував діяння як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. На переконання обвинувачення діяння ОСОБА_8 слід кваліфікувати за ч.1 ст.115 КК, як умисне вбивство. В зв`язку з чим, прокурор просив скасувати вирок суду першої інстанції. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним в умисному вбивстві ОСОБА_9 . Кваліфікувати дії обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК, як умисне вбивство, та призначити покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Крім прокурора вирок суду оскаржив захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 , який вважав, що вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. Підставами для таких вимог захисника стали істотні порушення кримінального процесуального закону, які проявились в тому, що орган досудового розслідування в порушення ст.55 КПК не отримав від ОСОБА_10 її письмової згоди на залучення до справи в якості потерпілої; під час досудового слідства не допитані свідки ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , слідчим не проведено одночасного допиту ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , слідчий не усунув протиріч між показами ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . Слідчим не була призначена судово-наркологічна експертиза ОСОБА_8 , що могло на переконання захисника вплинути на кваліфікацію дій обвинуваченого.

Заслухавши доповідача у справі, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу обвинувачення і заперечила проти доводів і вимог апеляційної скарги захисника; обвинуваченого і його захисника, які наполягали на своїх доводах і вимогах, викладених в апеляції захисту, та заперечили проти доводів і вимог апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляція захисника не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст.ст.407, 420 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок та ухвалити новий вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення, необхідності застосування більш суворого покарання.

Так, суд першої інстанції, дослідивши під час судового розгляду в повному обсязі надані обвинуваченням докази, перекваліфіковуючи дії ОСОБА_8 з ч.1 ст.115 КК на ч.2 ст.121 КК, виходив з того, що

· обвинувачений перебував із потерпілим у дружніх стосунках протягом 15 років;

· між ними не було неприязні;

· конфлікт виник спонтанно на побутовому ґрунті;

· удар кухонним ножем був одиничний і завданий неприцільно;

· потерпілий декілька хвилин залишався живим;

· ОСОБА_8 витягнув ніж з рани;

· потерпілий помер через декілька хвилин від гострої крововтрати, внаслідок заподіяння йому тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння;

· ОСОБА_8 мав реальну можливість після завдання ОСОБА_9 одного удару ножем, продовжувати свої протиправні дії, проте обвинувачений в умовах відсутності перешкод для їх продовження, припинив їх.

Отже суд, зваживши на характер і локалізацію спричинення поранення потерпілого, факт припинення злочинних дій, поведінку обвинуваченого і потерпілого, що передували події, стосунки між ними, дійшов висновку, що у ОСОБА_8 не було умислу на умисне вбивство потерпілого.

Проте з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись з огляду на наступне.

Згідно із ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Проте оскаржений вирок суду наведеним вимогам процесуального закону в повній мірі не відповідає.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, т.т. ОСОБА_9 , за ч.1 ст. 115 КК «Умисне вбивство».

При цьому при кваліфікації дій особи за ч.1 ст. 115 КК суб`єктивна сторона злочину може бути у формі як прямого так і непрямого умислу.

З огляду на положення ст.24 КК непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Суд першої інстанції, дослідивши надані обвинуваченням докази, дійшов висновку і зазначив у своєму вироку, що « ОСОБА_8 не міг не усвідомлювати суспільно-небезпечний характер своїх дій…» (т.1 а.п. 237 об.) Тобто суд дійшов вірного висновку, що ОСОБА_8 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, як це передбачено ч.3 ст.24 КК.

Далі суд в своєму вироку зазначив, що досліджені ним під час судового розгляду обставини свідчать, що «завдаючи потерпілому удар кухонним ножем, ОСОБА_8 до наслідків своїх дій ставився байдуже та свідомо допускав настання будь-яких наслідків, т.т. діяв з непрямим умислом (!!!), про це свідчать його покази у судовому засіданні». (т.1 а.п. 238)

Таким чином, суд першої інстанції,

по-перше, зазначив, що ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, свідомо припускав настання суспільно небезпечних наслідків його (діяння) вчинення;

по-друге, суд прямо вказав, що ОСОБА_8 діяв з непрямим умислом.

Такі висновки суду першої інстанції ні прокурором ні захисником в апеляційних скаргах не оспорено. ОСОБА_8 взагалі апеляції не подавав. А тому з огляду на положення ст. 404 КПК ці обставини апеляційному перегляду не підлягають.

Отже суд першої інстанції, дослідивши обставини справи на підставі належних і допустимих доказів, яким судом апеляційної інстанції інша оцінка не дається, правильно зазначив, що ОСОБА_8 , позбавляючи життя ОСОБА_9 , діяв з непрямим умислом, оскільки обвинувачений на момент спричинення ним удару ножем потерпілому в життєво важливий орган усвідомлював суспільно небезпечний характер своєї дії, в силу свого життєвого досвіду передбачав його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання.

Помилка суду першої інстанції, яка проявилась у здійсненні перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч.1 ст.115 КК на ч.2 ст.121 КК, полягала в тому, що суд безпідставно вважав, що умисне вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, який дійсно в діях обвинуваченого відсутній.

Через дану помилку вирок районного суду є необґрунтованим і немотивованим, оскільки містить у собі суттєве протиріччя.

Так, районний суд зазначив в описі встановлених ним обставин, що ОСОБА_8 , діючи умисно, взяв кухонний ніж зі столу та наніс ним один удар ОСОБА_9 , чим спричинив останньому тяжке тілесне ушкодження, яке перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого, яку обвинувачений хоча і не передбачав, проте повинен був та міг передбачити.

Тим самим, суд дійсно описав склад злочину, передбачений ч.2 ст.121 КК, якому притаманна змішана форма вини у виді умислу на спричинення тілесного ушкодження, а необережності щодо спричинення смерті. Проте, суд мотивував таке своє рішення обставинами і доказами, з яких вбачається винуватість ОСОБА_8 у вчиненні ним злочину передбаченого ч.1 ст.115 КК, вчиненого з непрямим умислом.

Крім того, суд першої інстанції описуючи фабулу злочину за ч.2 ст.121 КК, допустив в ній протиріччя, зазначаючи, що ОСОБА_8 , діючи умисно, взявши кухонний ніж зі столу та нанісши ним один удар в область життєво важливого органу ОСОБА_9 , і завдавши, тим самим, останньому тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть ОСОБА_9 , не передбачав можливості її настання, проте повинен був та міг передбачити, враховуючи властивості предмета, яким було спричинено удар. Адже на переконання судової колегії особа, наносячи великим ножем удар в область життєво важливого органу людині, в обов`язковому порядку передбачає хоч і не відворотність, але принаймні можливість спричинення тілесного ушкодження, яке може потягнути за собою смерть потерпілого.

Суд першої інстанції помилково вважав, що наявність у ОСОБА_8 реальної можливості після завдання ОСОБА_9 одного удару ножем продовжувати свої протиправні дії, від яких обвинувачений в умовах відсутності перешкод для їх продовження відмовився, факт припинення ним злочинних дій, поведінка обвинуваченого і потерпілого, що передувала події, дружні стосунки між ними, самі по собі свідчать про відсутність у ОСОБА_8 умислу на умисне вбивство потерпілого. Вказані обставини можуть свідчити лише про відсутність у обвинуваченого тільки прямого умислу на спричинення смерті ОСОБА_9 , проте жодним чином не вказують на відсутність непрямого умислу на позбавлення життя потерпілого. Більш того, про наявність у ОСОБА_8 непрямого умислу на вчинення вбивства ОСОБА_9 суд прямо зазначив в своєму вироку.

Суд першої інстанції зробив необґрунтований і безпідставний висновок про те, що ОСОБА_8 не передбачав суспільно небезпечних наслідків свого діяння. Підставою для такого висновку суду апеляційної інстанції є встановлений тим же районним судом факт, того, що обвинувачений діяв умисно, взявши великий кухонний ніж зі столу та наносячи ним один удар ОСОБА_9 в життєво важливий орган і спричиняючи колото-різану рану завглибшки 23 см.. На переконання апеляційного суду обвинувачений усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій в силу свого віку і життєвого досвіду. Він мав реальну можливість до нанесення ушкодження позбутися ножа в місці і в момент конфлікту.

Отже, судова колегія наголошує, що апеляційним судом не дається інша оцінка жодному доказу, дослідженому судом першої інстанції. Всі дослідженні районним судом докази повністю викривають вину ОСОБА_8 у вчиненні ним саме умисного вбивства ОСОБА_9 за наступних обставин.

08 травня 2014 року, приблизно об 11.20 год. ОСОБА_8 перебував у стані алкогольного сп`яніння за місцем свого мешкання, а саме у приміщенні кухні, розташованої в квартирі АДРЕСА_3 . В ході раптово виниклого конфлікту з раніше знайомим ОСОБА_9 , ОСОБА_8 взяв кухонний ніж зі столу, маючи невизначений намір щодо способу його застосування проти ОСОБА_9 .

Проте, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки від можливості застосування ножа у формі спричинення тілесних ушкоджень чи позбавлення життя ОСОБА_9 , не маючи обов`язковою метою убивство ОСОБА_9 , однак свідомо припускаючи настання смерті останнього, під час конфлікту з потерпілим, ОСОБА_8 наніс один удар ножем ОСОБА_9 в область брюшної порожнини внизу, спричинивши йому тяжке тілесне ушкодження у виді одиночного сліпого колото-різаного поранення лівої підвздошної області з ушкодженнями по ходу раневого каналу лівих стегнових артерії і вени, що ускладнилося гострою крововтратою, від якого ОСОБА_9 помер на місці події.

У судовому засіданні апеляційної інстанції як і в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні злочину за викладених обставин не визнав, при цьому пояснив, що умислу на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_9 у нього не було, смерть ОСОБА_9 наступила випадково в ході виниклої між ними бійки.

Також пояснив, що 8 травня 2014 року вночі після вживання ним разом з потерпілим спиртних напоїв, вони пішли на риболовлю. Вранці прийшли додому, та продовжили вживати спиртні напої. В його квартирі знаходилась ОСОБА_11 та потерпілий ОСОБА_9 зі своєю дружиною ОСОБА_10 .. Всі вони перебували на кухні в квартирі. ОСОБА_10 провокувала потерпілого вдарити обвинуваченого. Через що потерпілий вдарив ОСОБА_8 в щелепу два рази. Він в свою чергу схватив кухонний ніж, який лежав на столі, а потерпілий схопив однією рукою його за руку, в якій був ніж, а іншою - за його шию. Під час бійки, потерпілий хотів вирвати ніж з його рук, він ніж не випускав, після чого ніж випадково потрапив в живіт потерпілого. Як саме, він не бачив, так як він з потерпілим близько знаходилися один напроти одного. Побачивши, що ніж тирчить в животі потерпілого, він витягнув ніж, та посадив потерпілого на кухонний куток. Перелякавшись, вискочив в під`їзд разом з дружиною потерпілого, для того щоб викликати швидку допомогу.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_8 змінив свої показання, зазначивши, що ніж під час спричинення тілесного ушкодження був уже в руках потерпілого ОСОБА_9 . Такі ж обставини обвинувачений зазначив у своїх запереченнях на апеляцію прокурора.

Проте такі пояснення і заперечення обвинуваченого протирічать дослідженому судом першої інстанції змісту протоколу проведення слідчого експерименту, відповідно до якого ОСОБА_8 показував, що взятий ним ніж постійно перебував у його правій руці, в тому числі й в момент спричинення рани. (т.1 а.п. 90)

Вина обвинуваченого, підтверджується також сукупністю доказів, які було досліджено судом першої інстанції, і яким судом апеляційної інстанції інша оцінка не дається.

Так, будучи допитаною під час судового розгляду потерпіла ОСОБА_10 пояснила, що 8 травня 2014 року на кухні квартири ОСОБА_8 між ним і потерпілим виник конфлікт, в ході якого обвинувачений правою рукою схватив кухонний ніж та наніс ним удар в пах ОСОБА_9 , а потім кинув ніж на кухонний стіл та вискочив з квартири. Вона також вибігла з квартири, щоб від сусіда зі стаціонарного телефону викликати швидку. Сусід її впустив в квартиру, в цей час в квартиру забіг ОСОБА_8 та вирвав телефонний кабель. Сусід викликав швидку з мобільного телефону, однак врятувати життя потерпілого не вдалося.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що 08 травня 2014 року вранці ОСОБА_8 разом з ОСОБА_9 повернулися з риболовлі. Вони перебували в стані сильного сп`яніння. Знаходячись на кухні в її квартирі її чоловік та потерпілий почали скандалити та штовхатися, вони стояли друг напроти друга. Все трапилося миттєво. Як саме ОСОБА_8 наніс удар ножем ОСОБА_9 вона не бачила, так як в цей момент знаходилася в коридорі. Вважає, що умислу у ОСОБА_8 вбивати ОСОБА_13 не було, оскільки вони 15 років товаришували.

Такі ж пояснення ОСОБА_11 дала також і в суді апеляційної інстанції, додавши, що під час конфлікту між обвинуваченим і потерпілим жодної загрози життю для ОСОБА_8 не було.

Свідок ОСОБА_14 апеляційному суду пояснив, що він проживає у будинку, де проживають сім`ї ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , про обставини подій йому нічого невідомо. В його квартиру прийшла ОСОБА_10 , а потім ОСОБА_8 , який сказав, що трапилась біда. Свідок не підтвердив факту навмисного виривання телефонного кабелю ОСОБА_8 , твердо вважаючи, що це сталося випадково, оскільки під час необережного поводження з телефоном шнур і раніше виривався з розетки. Тим більше, медична допомога одразу була викликана через мобільний телефон свідка і ОСОБА_8 цьому не перешкоджав.

Згідно досліджених протоколів огляду місця події та трупу 08.05.2014 року в квартирі АДРЕСА_3 був виявлений та оглянутий за участю судово-медичного експерта труп ОСОБА_9 , який мав ножове поранення.

Згідно з висновком експерта № 1733 від 09.05.2014 року смерть ОСОБА_9 настала від поодинокого сліпого колото-різаного поранення лівої підвздошної області з пошкодженням по ходу раневого каналу лівих стегнових артерії і вени, ускладнених гострою крововтратою, яка стала безпосередньою причиною смерті. Дана рана утворилося від дії одностороннє гострого колючо-ріжучого предмета, який мав обушок та лезо, яким міг бути клинок ножа довжиною близька 23-25 см. При судово-токсикологічній експертизі крові від трупу ОСОБА_9 виявлений етиловий спирт в концентрації 3,8 промілє, що вказувало на те, що перед настанням смерті ОСОБА_9 знаходився в стані сильного алкогольного сп`яніння.

Допитана під час судового розгляду експерт ОСОБА_15 підтвердила надані нею висновки № 1733 від 09.05.20114 року, № 2382 від 28.06.2014 року, № 2985 від 09.07.2014 року. Суду пояснила, що вона була присутньою в ході проведення слідчого експерименту за участі підозрюваного ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_10 , свідчення ОСОБА_8 в ході проведення слідчого експерименту про механізм нанесення ним ножового поранення потерпілому не відповідали характеру пошкодження, а саме виходячи з його пояснень повинна бути різана рана, а мала місце колото-різана рана. ОСОБА_8 при проведенні слідчого експерименту показував механізм нанесення ножового поранення потерпілому в правий бік, а мало місце поранення у лівому боці, пояснення потерпілої ОСОБА_10 в цілому можуть відповідати результатам проведеної нею судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 . Також пояснила, що смерть ОСОБА_9 настала немиттєво, десятки хвилин він залишався живим, причиною смерті була гостра крововтрата, у потерпілого були пошкоджені крупні судини, внаслідок їх повного перерізання.

З протоколу про проведення слідчого експерименту від 26 червня 2014 року, за участю підозрюваного ОСОБА_8 , відеозапис якого був досліджений у судовому засіданні, суд встановив, що він добровільно в присутності понятих, розповів та показав, за яких обставин між ним та потерпілим ОСОБА_9 відбулася бійка. Встановлено, що ОСОБА_8 в цілому під час допиту на досудовому слідстві, давав пояснення аналогічні тим, що давав під час судового розгляду справи. Але під час слідчого експерименту за участю його захисника вказував більш детальний механізм спричинення ножового поранення потерпілого, та що, він порізав ножем праву нижню частину живота потерпілого. Однак у судовому засіданні з приводу цього пояснив, що під час проведення слідчого експерименту він заплутався в тому, в якому боці живота потерпілого був поріз, оскільки перебував в стомленому та збентеженому стані( т. 1а.с. 142-150).

З протоколу про проведення слідчого експерименту від 08 липня 2014 року, за участю потерпілої ОСОБА_10 , відеозапис якого був досліджений у судовому засіданні, суд встановив, що пояснення потерпілої під час проведення слідчого експерименту суттєво не відрізняються від тих, які вона надавала в судовому засіданні. (т.1, а.п. 102-109).

Згідно висновку експерта № 2985 від 09.07.2014 року (матеріали кримінального провадження (т.1, а.п. 114-115) в процесі проведення слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_10 , можливість спричинення тілесних ушкоджень, виявлених під час судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 , при обставинах, вказаних потерпілою ОСОБА_10 при проведенні слідчого експерименту в цілому не виключається.

З висновку експерта №286 від 27.06.2014 року (матеріали кримінального провадження т. 1, а/с 155-156) рана на клапті шкіри з лівої клубової області від трупа ОСОБА_9 утворилася від дії плаского одностороннього колюче-ріжучого предмета, яким міг бути клинок ножа, що має обух та лезо, результати проведеного дослідження дають підстави вважати, що вказана рана на клапті шкіри від трупа ОСОБА_9 могла утворитися від дії представленого на експертизу ножа, який було вилучено під час огляду місця події.

Досліджені судом першої інстанції докази в ході судового розгляду повністю підтверджують факт і спосіб завдання саме ОСОБА_8 тілесного ушкодження ОСОБА_9 , від якого той помер.

Судова колегія не вбачає підстав сумніватись в їх достовірності, оскільки вони є логічними, послідовними, за своїм змістом не містять протиріч, на їх підставі судом встановлені та перевірені обставини, які в силу ст. 91 КПК підлягають доказуванню в кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції правильно дав критичну оцінку версії обвинуваченого і його захисника, про те, що смерть потерпілого настала випадково в ході виниклої бійки між ними, а тому на переконання сторони захисту дії ОСОБА_8 слід кваліфікувати за ознаками вбивства по необережності.

Така версія не узгоджуються з встановленими у справі обставинами, вище переліченими доказами і наведеним судом апеляційної інстанції докладним аналізом подій з визначенням дійсної суб`єктивної сторони складу даного злочину, в якому форми вини у виді необережності (злочинної самовпевненості чи злочинної недбалості) не вбачається. Таким чином, показання обвинуваченого дані ним в ході апеляційного розгляду і наведені в його письмових запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, колегія суддів вважає, як обраний ним спосіб захисту з метою уникнути відповідальності за скоєний більш тяжкий злочин.

В зв`язку з чим, суд кваліфікує дії ОСОБА_8 за ч.1 ст.115 КК України, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 згідно ст. 66 КК судовою колегією, як і судом першої інстанції не встановлено. Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого відповідно до ст. 67 КК є вчинення злочину особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_8 виду і розміру покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який кримінальний закон відносить до особливо тяжкого злочину, а тому може бути застосовано лише реальне покарання у виді позбавлення волі. У справі наявна обставина, яка обтяжує покарання, що унеможливлює призначення мінімального його розміру.

Разом з тим, суд зважає на позицію потерпілої, яка не наполягала на призначенні обвинуваченому суворого покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк. Обвинувачений в силу ст.89 КК раніше не судимий, на обліках в лікарів нарколога і психіатра не перебуває, за місцем проживання та за місцем попередньої роботи характеризується позитивно, на момент вчинення злочину мав на утриманні неповнолітню доньку. Вказані обставини дають право суду не призначати максимальний і наближений до нього строк покарання у виді позбавлення волі.

Ухвалюючи в цій частині новий вирок, судова колегія не може погодитись з доводами захисника ОСОБА_7 , наведеними ним в його апеляційній скарзі, щодо підстав скасування вироку з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Адже захисник в одному разі посилався на нібито існуючі порушення кримінального процесуального закону, які мали місце під час досудового розслідування і при цьому жодним чином не позначились на правах і законних інтересах підзахисного ОСОБА_8 . В іншому разі захисник вимагав повторного допиту свідків і потерпілої, які й так були допитані судом першої інстанції. Непроведення на досудовому слідстві перехресного допиту свідків за участі обвинуваченого не позбавляло сторону захисту провести такий допит під час судового розгляду.

Результат проведення чи непроведення під час досудового слідства судово-наркологічної експертизи ОСОБА_8 жодним чином не міг позначитись на кваліфікації дій обвинуваченого і встановлення об`єктивної сторони кримінального правопорушення, яке ним вчинено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду Запорізької області від 17 листопада 2014 року щодо ОСОБА_8 в частині формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, кваліфікації діяння, а також розміру призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Визнати ОСОБА_8 винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України за обставин, зазначених в мотивувальній частині даного вироку суду апеляційної інстанції.

Призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років.

В решті вирок Орджонікідзевського районного суду Запорізької області від 17 листопада 2014 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржений безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а ОСОБА_8 , який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання повного тексту даного вироку суду.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4