У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі :

головуючого

Паневіна В.О.,

суддів

Коротких О.А., Кліменко М.Р.

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 5 лютого 2008 року кримінальну
справу за касаційним поданням першого заступника прокурора Вінницької області
на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 14 грудня 2006
року, яким

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

раніше судиму
за ч. 3 ст. 185, ст. 304 КК України

на два роки
виправних робіт,

засуджено за ч. 2 ст. 389 КК України
на два роки обмеження волі.

На підставі ст. 71 КК України,
за сукупністю вироків, ОСОБА_1 визначено остаточне покарання два роки і два
місяці обмеження волі.

На підставі ст. ст. 75, 76 КК України засуджену звільнено від
відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік шість місяців
з покладенням обов'язків не виїжджати за межі України на постійне місце
проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої системи, повідомляти ці
органи про зміну місця проживання, роботи та навчання.

В апеляційному порядку справа не розглядалася.

ОСОБА_1 визнано винною у тому, що вона, відбуваючи за вироком
Жмеринського міського суду Вінницької області від 3 грудня 2002 року покарання
у виді виправних робіт, самовільно ухилялася від відбування цього покарання.

У касаційному поданні прокурор
порушує питання про скасування вироку з направленням справи на новий судовий
розгляд у зв'язку з неправильним застосуванням кримінального закону та
невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину й особі засудженої
внаслідок м'якості. Посилається на те, що суд, призначаючи покарання ОСОБА_1 за
сукупністю вироків, порушив вимоги ч. 4 ст. 71 КК України, оскільки покарання
за сукупністю вироків має бути більшим за покарання, призначене за новий
злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. На
думку прокурора, суд необґрунтовано застосував ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи касаційного подання, колегія суддів
вважає, що воно задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_1
у вчиненні зазначеного у вироку злочину відповідає фактичним обставинам справи,
підтверджуються показаннями засудженої у судовому засіданні і є обґрунтованим.
Оскільки фактичні обставини справи ніким з учасників судового розгляду не оспорювалися,
відповідно до ст. 299 КПК України інші докази судом не досліджувалися.

Дії ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 389 КК України
судом кваліфіковано правильно і у касаційному поданні не оспорюються.

Як убачається з матеріалів справи,
невідбута ОСОБА_1 частина покарання за попереднім вироком становила один рік і
один місяць виправних робіт.

За новий злочин, передбачений ч. 2
ст. 389 КК України, суд призначив засудженій покарання у виді двох років
обмеження волі. Призначаючи ОСОБА_1 остаточне покарання на підставі ст. 71 КК
України за сукупністю вироків шляхом часткового складання призначених покарань,
суд відповідно до вимог ст. 72 КК України врахував співвідношення при
переведенні виправних робіт у обмеження волі і обґрунтовано приєднав невідбуту
частину покарання у виді двох місяців обмеження волі за попереднім вироком.

За таких обставин, при призначені
ОСОБА_1 покарання за сукупністю вироків на підставі ч. 4 ст. 71 КК України
судом порушень закону допущено не було, оскільки остаточне покарання є більшим
від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини
покарання за попереднім вироком.

Ураховуючи те, що ОСОБА_1 вчинила злочин невеликої тяжкості, щиро
розкаялася у вчиненому, має на утриманні неповнолітню дитину, суд обґрунтовано
на підставі ст. 75 КК України звільнив її від відбування покарання з
випробуванням. Таке рішення не суперечить вимогам закону і є справедливим, а
доводи касаційного подання про невиправдане звільнення від відбування покарання
з випробуванням, є необґрунтованим.

Істотних порушень вимог
кримінально-процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду
повно та всебічно розглянути справу й постановити законний, обґрунтований і
справедливий вирок, при перевірці судового рішення щодо ОСОБА_1 у касаційному
порядку не виявлено.

Отже, підстав для призначення справи
до касаційного розгляду із повідомленням зазначених у ст. 384 КПК України осіб,
немає.

Керуючись ст. 394 КПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Відмовити в задоволенні
касаційного подання першого заступника прокурора Вінницької області щодо
ОСОБА_1, засудженої Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області від 14
грудня 2006 року.

судді:

Паневін В.О. Коротких О.А. Кліменко М.Р.