Ухвала

іменем україни

21 липня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_3

суддів: ОСОБА_4., ОСОБА_5

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 березня 2015 року у кримінальному провадженні № 00104465 за обвинуваченням

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, уродженця та жителя АДРЕСА_1

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати вирок місцевого та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м'якості.

В обґрунтування наведеного вказує, що судами не враховано дані про особу засудженого, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та безпідставно не застосовано додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року ОСОБА_1 визнано винуватими і засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік без позбавлення керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на нього обов'язки, передбачені пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог КПК.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 березня 2015 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим і засуджено за те, що він 11 серпня 2014 року близько 18.00 год., керуючи автомобілем марки ІЖ (реєстр. № НОМЕР_1), рухаючись заднім ходом по дворовій території в напрямку від Дарницького бульвару в бік будинку № 4 по вул. Бойченка в м. Києві, порушив пункт 10.9 Правил дорожнього руху і наїхав на пішохода ОСОБА_2, яка йшла позаду автомобіля, чим заподіяв останній тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК в касаційній скарзі не оспорюються.

Відповідно до ст. 65 КК при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Згідно з вимогами ст. 75 КК в разі, якщо суд при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п'яти років, враховуючи ступінь тяжкості злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Стверджуючи можливість виправлення ОСОБА_1 без відбування покарання, суд першої інстанції виходив із того, що вчинений засудженим злочин відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії невеликої тяжкості. Крім того ОСОБА_1 раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, вчинив злочин з необережності. Також, судом було враховано його ставлення до вчиненого та поведінку після вчинення злочину, а також, обставину, що пом'якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, що його обтяжує. За таких обставин суд дійшов висновку про можливість застосування до ОСОБА_1 положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування покарання за ч. 1 ст. 286 КК з випробуванням.

Разом з тим, твердження прокурора про те, що суд безпідставно не призначив ОСОБА_1 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, є безпідставними, оскільки, відповідно до санкції ч. 1 ст. 286 КК , призначення додаткового виду покарання не є обов'язковим. Крім того, суд обґрунтовано врахував, що ОСОБА_1 вчинив злочин з необережності, а також, те що він неофіційно працює водієм, що є його єдиним джерелом доходу та надає можливість утримувати сім'ю.

Доводи прокурора з приводу не призначення ОСОБА_1 додаткового покарання, крім іншого, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який аргументовано відмовив у їх задоволенні, навівши в ухвалі відповідні мотиви.

Висновки апеляційного суду належним чином мотивовано. Ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК .

Що стосується доводів прокурора про те, що ОСОБА_1 не відшкодував потерпілій завданої шкоди, то вони також є безпідставними, оскільки, як убачається зі змісту вироку місцевого суду, остання цивільний позов не заявляла.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування судових рішень, не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги прокурора не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 березня 2015 року щодо ОСОБА_1.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5