471/1674/13-к 17.01.2014
У Х В А Л А
про залишення апеляційної скарги без руху

17 січня 2014 року м. Миколаїв
Суддя апеляційного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , перевіривши апеляційні скарги прокурора прокуратури Братського району Миколаївської області ОСОБА_2 , захисника ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 на вирок Братського районного суду Миколаївської області від 02 грудня 2013 року, яким ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,-
ВСТАНОВИЛА:
Перевіривши апеляційні скарги на відповідність їх вимогам закону, вважаю, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_3 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 не може бути розглянута судом апеляційної інстанції, оскільки вона не відповідає вимогам, передбаченим ст. 396 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_3 просить про скасування вказаного вироку і ухвалення нового, яким ОСОБА_4 виправдати за ч. 2 ст. 121 КК України.

Так, в мотивувальній частині апеляційної скарги захисник ОСОБА_3 зазначає, що суд у вироку не в повному обсязі та не вірно виклав покази обвинуваченого ОСОБА_4 . Тобто обставини справи викладені так, ніби між обвинуваченим і потерпілим була сварка. Хоча як зазначає захисник, сварки між ними не було.

Також апелянт вважає, що судом у вироку не вірно були викладені покази свідка ОСОБА_5 щодо подій від 24.08.2013 року і наводить ті ж покази. А покази свідка ОСОБА_6 , яка була допитана в судовому засіданні, взагалі не викладені.

Крім того, зазначає, що суд у вироку послався на ст. 36 КК України та на п. 24 роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного суду України від 07.02.2003 року № 2 «Про судову практику у справах про злочини проти життя і здоров`я особи» на те, що відповідальність за ст. 124 КК України настає лише за умови, що здійснення винним захист ____________________________________________________________________

Провадження № 11-кп/784/109/14 Головуючий у першій інстанції

Категорія: оскарження вироку ОСОБА_7

Доповідач апеляційного суду

ОСОБА_1
явно не відповідав небезпечності посягання чи обстановці, яка склалася.

Як вбачається із тексту апеляції, апелянту не зрозуміло, чому суд у вироку послався на зазначену постанову.

Однак, із мотивувальної частини вироку вбачається, що пославшись на вказаний закон і постанову, суд дійшов висновку, що в діях потерпілого не було встановлено суспільно небезпечного діяння, що виключає стан необхідної оборони.

Разом з тим, апелянт посилається на роз`яснення п. 2, які містяться в постанові Пленуму Верховного суду України від 26.04.2002 року № 1 «про судову практику у справах про необхідну оборону», в яких вказано, що судам слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При цьому необхідно враховувати поведінку нападника, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу реально.

У разі, якщо особа заподіяла тому, хто посягає тяжкої шкоди, яка не відповідає небезпечності посяганням, або обстановці захисту, то в даному випадку є перевищення меж необхідної оборони відповідно до ст. 36 КК України і дії слід кваліфікувати за ст. 118 КК України або за ст. 124, що передбачено у п. 7 вказаної постанови.

Крім того, апелянт зазначив, що судом взагалі не обговорювалось питання про перевищення меж необхідної оборони і питання про уявну оборону (ст. 37 КК України) відповідно до якої визнаються дії, пов`язані із заподіянням шкоди за таких обставин, коли реально суспільно небезпечного посягання не було, і особа неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання, то в даному разі наступає і інша відповідальність за завдання шкоди через необережність.

Крім того, захисник не додав до апеляційної скарги не надав необхідної кількості копій апеляційної скарги для їх надіслання сторонам кримінального провадження

Відповідно п.4 ч.2 ст.396 КПК України, в апеляційній скарзі зазначаються вимоги особи, яка подає апеляційну скаргу та їх

обґрунтування із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

З огляду на зміст апеляційної скарги, заявлені апелянтом вимоги є неконкретними та такими, що сформульовані без врахування повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду, передбачених ст. 407 КПК України, в тому числі і постановлення виправдувального вироку.

Відповідно до ч. 1 ст. 399 КПК України суддя-доповідач, встановивши, що апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції подано без додержання вимог, передбачених статтею 396 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху, в якій зазначаються недоліки скарги і встановлюється достатній строк для їх усунення, який не може перевищувати

п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала апеляційну скаргу. Копія ухвали про залишення апеляційної скарги без руху невідкладно надсилається особі, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі наведеного, приходжу до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги захисника ОСОБА_3 без руху, надавши апелянту строк для усунення недоліків.

Керуючись ст. 396, ч. 1 ст. 399, 407 КПК України, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 залишити без руху.
Копію ухвали про залишення апеляційної скарги без руху невідкладно надіслати захиснику ОСОБА_3 .

Надати апелянту строк для усунення недоліків - 5 днів з дня отримання копії ухвали.

Роз`яснити, якщо апелянтом не будуть усуненні недоліки апеляційної скарги у строк, встановлений суддею, вона буде вважатися неподаною та повернена особі, яка її подала.
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду

Миколаївської області ОСОБА_1