Справа № 570/2035/15-к
номер провадження 1-в/570/293/2015
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2015 року Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

представника Городищенської ВК № 96 ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Рівному клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого до засудження по АДРЕСА_1 , громадянина україни, який має повну загальну середню освіту, та його захисника ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким,

в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням у якому просить замінити невідбуту частину покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі, мотивуючи тим що таке покарання, як довічне позбавлення волі є порушенням Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та призначене йому незаконно, оскільки на момент вчинення ним злочинів такого виду покарання у національному законодавстві не існувало.

Дане клопотання ґрунтується на конкретному рішенні Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року «Вінтер та інші проти Сполученого королівства Великобританія», по якому суд дійшов висновку, що рішення засудити позивачів до пожиттєвого тюремного ув`язнення, без можливості його перегляду, не відповідає ст.3 Конвенції, оскільки держава - відповідач не передбачила обмеження у часі відбування покарання та можливості умовно-дострокового звільнення осіб.
Єдиною альтернативою довічному позбавленню волі в Україні є покарання у вигляді позбавлення волі терміном на 15 років, яке має граничний строк відбуття та обмеження у часі, як і передбачає умовно-дострокове звільнення, а отже не порушує ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950р.), ст.28 Конституції України.
У своєму клопотанні засуджений стверджує, що максимальне покарання, яке могло бути призначене йому судом, є покарання у виді 15 років позбавлення волі.
Зазначає, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі є незаконним. Хоча він засуджений за Кримінальним кодексом України (далі - КК України) в редакції 1960 року, проте рішенням Конституційного суду України № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року положення санкцій статей Особливої частини КК України, які передбачають смертну кару, як вид покарання, визнані неконституційними. Тому, на його думку, зазначеним рішенням змінено закон про кримінальну відповідальність за вчинення навмисного вбивства за обтяжуючих обставин. А КК України в редакції 1960 року, за яким його засуджено до довічного позбавлення волі, не відповідає положенням Конституції України, Європейської Конвенції з прав людини і нормам міжнародного права, зокрема, через те, що строк призначеного йому покарання є невизначеним, внаслідок чого відсутні механізми можливого його звільнення.
Засуджений вимагає від національного суду врахувати дану практику Європейського суду з прав людини, як джерело права при розгляді даного клопотання по суті, що передбачено КПК України та Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» в частині визнання порушень його прав як людини і громадянина згідно ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950 р.), ст.28 Конституції України.
Відповідно до ст.82 ч.1 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.
Засуджений просить витребувати через Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Міністерства юстиції України рішення Великої палати Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року «Вінтер та інші проти Сполученого королівства Великобританія» та залучити перекладача з англійської мови для автентичності перекладу даного рішення; визнати порушення його прав людини та громадянина, передбачених ст.3 Європейської Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод (1950р.),ст.28 Конституції України та піддання його жорстокому, нелюдському чи такому, що принижує гідність покаранню, а саме призначення йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі; замінити йому невідбуту частину покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у вигляді позбавлення волі строком на 15 років.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 клопотання підтримав, просить замінити йому невідбуту частину покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у вигляді позбавлення волі строком на 15 років.
Захисник заявив клопотання про приведення вироку від 06 жовтня 2005 року апеляційного суду Донецької області у відповідність до Закону України "Про внесення змін до Кримінального та Кримінально процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності та пом`якшення покарання засудженому до п`ятнадцяти років позбавлення волі.

Відповідно до ст.537 ч.1 п.13) КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 КК України, згідно частини 3 якої призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого санкцією нового закону. У разі, якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною 1 статті 72 цього Кодексу.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 був засуджений вироком Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2005 року за ст.ст. 69, 142 ч.2, 142 ч.3, 215-3 ч.3, 93 п.п. «а,г,е,з,і», КК України 1960 року та ст.ст. 257, 187, ч.4 , 263 ч.1 КК України до довічного позбавлення волі, яке відбуває на даний час в Городищенській ВК №96..
Згідно ст.4 ч.2 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
За вчинені ОСОБА_4 злочини, передбачені ст. 93п.п. «а,г,е,з,і» КК України, максимальне покарання передбачено у виді довічного позбавлення волі. Призначене ОСОБА_4 вироком Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2005 року покарання у вигляді довічного позбавлення волі відповідно до положень КК України, які діяли на момент вчинення ним злочинів.
Відповідно до п. п. 3, 13, 14 ч.1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч.2 ст. 539 КПК України, має право вирішувати питання, зокрема про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким у випадках, передбачених частинами 2 і 3 ст. 74 КК України, інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Відповідно до положень ч.1 ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.
Положеннями статті 51 КК України передбачено, як окремі види покарань за вчинення злочинів, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Таким чином, зі змісту положення частини першої статті 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено лише можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.
Крім того, відповідно до п.3 ч.4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, засуджених за вчинення особливо-тяжких злочинів, можливе за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України. Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.
Згідно з частиною третьою статті 74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахування за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.
З вироку від 06 жовтня 2005 року вбачається, що злочини, за вчинення яких призначено довічне позбавлення волі ОСОБА_4 було вчинені: 3 квітня 2000 року вбивство ОСОБА_7 , 02 червня 2001 року вбивство ОСОБА_8 , 04 серпня 2001 року - вбивство ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , 09 серпня 2001 року вбивство ОСОБА_14 , але на момент засудження ОСОБА_4 діяв Кримінальний Кодекс України 2001 року, яким за ч. 2 ст. 115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктами 4, 7, 12 частини другої цієї статті.
Відповідно до частини другої статті 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Засуджений ОСОБА_4 , в обґрунтування клопотання послався в тому числі на рішення Європейського суду з прав людини, зокрема у справі "Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританія" як на підставу для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.
У вказаній справі «Вінтер та інші проти Сполученого королівства» (Vinter and others v. United Kingdom) Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що рішення засудити позивачів до пожиттєвого тюремного ув`язнення, без можливості його перегляду, не відповідає ст. 3 Конвенції. В той же час в даній справі Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що наявність в національному законодавстві покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить вимогам ст. 3 Конвенції. Велика палата тлумачить положення ст. 3 Конвенції як такі, що вимагають надання можливості скорочення терміну тюремного ув`язнення, шляхом відповідного перегляду. Важливо відзначити, що Велика Палата неодноразово підкреслює, що її висновки у вищевказаному контексті є обмеженими для застосування в рамках національної юрисдикції Сполученого Королівства, і що питання форми і тимчасових рамок перегляду рішень про призначення довічного тюремного ув`язнення в якості міри покарання відносяться до компетенції судів національної юрисдикції. Велика Палата також висловила думку, що в її завдання не входить встановлювати терміни для перегляду питання про продовження тюремного ув`язнення. Разом з тим вона аналізує існуючу національну та міжнародну практику (у тому числі, наприклад, статтю 77 Римського статуту Міжнародного кримінального суду і відповідні положення установчих документів різних міжнародних кримінальних трибуналів), згідно якої такий перегляд повинен відбуватися вперше не пізніше 25 років після вироку до довічного позбавлення волі, а далі - на періодичній основі. Також Суд не визнав своїм завданням визначати форму (рішення органу виконавчої або судової влади), яку може приймати перегляд.
Таку форму перегляду в Україні визначено ч. 2 ст. 87 КК України, як помилування Президентом України.
Крім того слід зауважити наступне:
Твердження ОСОБА_4 , що оскільки існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі, то такий вид покарання йому не міг бути призначений, не відповідає фактичним обставинам справи, є надуманим та особи засудженого не стосується.
Більше того, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це, на переконання суду, підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).
За таких обставин, суд вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року та статей КК України 2001 року не дає підстав для призначення ОСОБА_4 покарання у виді 15 років позбавлення волі, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчиненого ним злочину і покарання за його вчинення та не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.
Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).
У частині ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни покарання тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.
Тобто, виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.
За таких обставин, суд вважає, що рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року, яким визнано неконституційною смертну кару в України, не є новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, в чому намагається переконати суд ОСОБА_4 .
При цьому, суд вважає, що новий вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, оскільки при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом, тощо.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на чому наполягає засуджений (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).
Чинним кримінальним законодавством передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк при виконанні засудженим ряду вимог, в тому числі щодо його поведінки. А тому твердження ОСОБА_2 про позбавлення його такої можливості є надуманими та суперечать вимогам законодавства.
З огляду на те, що вирок суду відносно ОСОБА_4 набрав законної сили, був предметом перегляду судом вищої інстанції, а суд першої інстанції в даній стадії процесу не вправі вирішувати ті питання, які вирішуються судом при розгляді справи по суті, в тому числі щодо ревізії судового рішення, на вирішенні якої наполягає засуджений, його вимоги в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону та підлягають відхиленню
На підставі викладеного, ст. ст. 4, 51, 63, 64, 82, 87 КК України, керуючись ст. 537, 539 КПК України, суд -
у х в а л и в:
У задоволенні клопотання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його захисника ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, відмовити.

На ухвалу суду протягом семи діб з дня її оголошення прокурор, засуджений вправі подати апеляції до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області.

Суддя ОСОБА_1