А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

12.12.2014 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судових засідань ОСОБА_4 , з участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого: ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , розглянув у відкритому засіданні кримінальну справу за апеляцією обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Ужгородського міськрайонного суду від 09.09.2014 року, яким
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Синевір Міжгірського району, Закарпатської області, українця, громадянина України, проживаючого та зареєстрованого АДРЕСА_1 , розлученого, з середньо спеціальною освітою, працюючого головним механіком Ужгородського національного університету несудимого,
- визнано винним за ч.1 ст.164 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі ста п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 2550 гривень.
Згідно вироку суду, ОСОБА_6 на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.06.2004 року, був зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_8 на утримання сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 150 гривень щомісячно до досягнення останнім повноліття, в період з серпня 2006 року по грудень 2013 року. Однак, будучи офіційно працевлаштованим, умисно, злісно ухилявся від сплати вказаних платежів, матеріальної або будь-якої іншої допомоги на утримання дитини, допустивши заборгованість по ; аліментним платежам, яка станом на 01.10.2013 року складає16 950 гривень.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок Ужгородського міськрайонноо суду від 09.09.2014 року скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити в зв`язку з недоведеністю його вини, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги тим, що судом першої інстанції судове слідство по справі проведено неповно, висновки, викладені у вироку суду не відповідають фактичним обставинам справи, в процесі судового розгляду, на його думку, були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, зокрема не надано оцінки невизнанню ОСОБА_6 своєї вини, а докази на яких ґрунтується постановлений щодо нього обвинувальний вирок є сумнівними.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого, який підтримав свою апеляцію та просив скасувати вирок та закрити кримінальне провадження щодо нього, прокурора, який вважає вирок суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу обвинуваченого безпідставною, вивчивши доводи апеляції та матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного висновку.
У відповідності до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
В свою чергу, згідно п.5 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати вирок або ухвалу і закрити кримінальне провадження, а у відповідності до ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
В статті 410 КПК України зазначено, що неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо: 1) судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення; 2) необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Одночасно, ст.411 КПК України регламентує, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо:1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; 2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; 3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; 4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності, а ст.412 КПК України визначає, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо, зокрема, за наявності підстав для закриття судом провадження в кримінальній справі його не було закрито.
Статею 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, зокрема, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вказаним вимогам закону оскаржуваний вирок не відповідає з огляду на таке.
У відповідності до ч.1 ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Частина перша ст.164 КК України, зокрема, встановлює кримінальну відповідальність за злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів). Згідно примітки до вказаної статті під злісним ухиленням від сплати коштів на утримання дітей (аліментів) слід розуміти будь-які діяння боржника, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи без повідомлення державного виконавця тощо), які призвели до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за шість місяців відповідних платежів.
З контексту п.п.15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» слідує, що в мотивувальній частині вироку потрібно викласти весь обсяг обвинувачення, визнаного доведеним, а також обставини, які визначають ступінь винності кожного з підсудних, їх роль у вчиненні злочину, а після цього - докази, покладені судом в обгрунтування своїх висновків. Суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.
В свою чергу, відповідно до п.17 цитованої Постанови Пленуму Верховного Суду України в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені у судовому засіданні. При постановленні вироку суд колегіально чи суддя одноособово, в умовах, що виключають будь-яке втручання у вирішення конкретних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності для вирішення питань, зазначених у КПК України. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
Дані рекомендації судом першої інстанції проігноровано.
Так, у вироку, мотивуючи наявність вини ОСОБА_6 , судом вказано, що оцінюючи докази в їх сукупності, надані на підтвердження винуватості ОСОБА_6 , суд, допитавши обвинуваченого, потерпілу та дослідивши докази надані стороною обвинувачення, які засвідчують факти та обставини кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінальної справи, прийшов до висновку, що вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.164 КК України при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.
З вироку слідує, що судом першої інстанції, в сукупності з іншими доказами, не дано належної оцінки невизнанню своєї вини обвинуваченим, не зазначено, якими саме доказами спростовуються його твердження про те, що про судове рішення йому стало відомо тільки в 2006 році і жодних повідомлень з відділу ДВС ним не отримувалось, а отже він не мав будь-яких відомостей про наявність щодо нього виконавчого провадження.
Суд першої інстанції при постановленні вироку щодо ОСОБА_6 не дотримався рекомендацій Пленуму ВСУ, викладених у вище названій постанові і обмежився тільки перерахуванням доказів, наданих стороною обвинувачення, не зазначивши при цьому, які саме фактичні обставини кримінального провадження ними підтверджено, і як вони спростовують доводи обвинуваченого.
Відповідно до ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
На підставі ч.1 ст.25 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.
З матеріалів кримінального провадження та матеріалів виконавчого провадження, досліджених судом апеляційної інстанції, вбачається, що стороною обвинувачення не було представлено та зібрано доказів, які би підтверджували винуватість ОСОБА_6 у висунутому йому обвинуваченні. Жоден доказ, з перерахованих у вироку судом першої інстанції та наявних в матеріалах кримінального, виконавчого та судового провадження, з достовірністю не підтверджують та не доводять винуватості ОСОБА_6 у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей(аліментів).
Стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_6 вчинялись будь-які дії, спрямовані на ухилення від сплати аліментів на утримання дитини змінювалось місце роботи чи приховувались доходи тощо, навпаки, з доказів представлених ОСОБА_6 видно, що його місце роботи не змінювалось з 2006 року.
В досліджених судом апеляційної інстанції матеріалах відсутні будь-які належні, допустимі та достовірні докази, які би доводили обізнаність ОСОБА_6 про наявність виконавчого провадження щодо нього по примусовому стягненню аліментів на утримання дитини. Органом досудового слідства не представлено жодних відомостей, які би з достовірністю стверджували, що ОСОБА_6 в 2004 році була отримана копія судового рішення про стягнення аліментів з нього або наявні в матеріалах процесуальні документи, видані державним виконавцем при примусовому виконанні судового рішення(відсутні копії поштових реєстрів, повідомлень про отримання поштових відправлень тощо).
При цьому, на думку колегії суддів, можливість отримання інших доказів щодо доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінуємого йому стороною обвинувачення злочину вичерпана, оскільки судом були досліджені всі докази, надані стороною захисту та стороною обвинувачення.
Крім того, з документів, наданих ОСОБА_6 , вбачається, що наразі з нього вже більш як рік проводиться стягнення аліментів на утримання дитини та заборгованості по їх виплаті за основним місцем його роботи.
Інших, не досліджених судом першої інстанції та достатніх доказів, які б підтверджували винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, стороною обвинувачення суду не було надано. Під час апеляційного розгляду стороною обвинувачення також не заявлялось клопотань про дослідження інших доказів, відповідно до ч.3 ст.404 КПК України.
А відповідно ст.17 КПК України обов`язок доведеності винуватості особи поза розумним сумнівом покладається на сторону обвинувачення.
В свою чергу, у відповідності до ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.164 КК України не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і доводи апеляції обвинуваченого в цій частині є слушними.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.284 КПК України у разі не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримання, кримінальне провадження закривається.
На підставі ст.417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст..284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у даному кримінальному провадженню не встановлені достатні докази для доведення винуватості обвинуваченого у суді і вичерпані можливості їх отримати, тому вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 - закриттю відповідно до п.3 ч.1 ст.284 КПК України.
Керуючись ст.ст.284, 407, 409, 412, 415, 417, 419 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Ужгородського міськрайонного суду від 09.09.2014 року щодо ОСОБА_6 скасувати.

Кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 про звинувачення за ч.1 ст.164 КК України закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді: