Справа № 1-278/11
№ провадження 1/1620/34/2012
Миргородський міськрайонний суд Полтавської області
П О С Т А Н О В А

10 січня 2012 року

Суддя Миргородського міськрайонного суду Полтавської області Сидоренко Ю.В., розглянувши в порядку досудового розгляду з участю секретаря Кійченко Т.Г., прокурора Жаги Е.Г., потерпілих ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника потерпілого ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_3, обвинуваченого ОСОБА_4, захисника адвоката ОСОБА_5 матеріали кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 121, ч.1 ст.121 КК України,

Встановив:

Органом досудового слідства ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.121, ч.1 ст. 121 КК України.

Прокурор вважав за можливе призначити справу до судового розгляду, ніяких клопотань не заявив, підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходи не вбачав.

Потерпілий ОСОБА_1 заявив клопотання, підтримане його представником адвокатом ОСОБА_3, про зміну обвинуваченому міри запобіжного заходу з підписки про невиїзд на тримання під вартою, посилаючись на те, що обвинувачений не відшкодував йому збитки, заподіяні злочином, і уникає спілкування з ним на цю тему.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 вважали, що підстав для зміни обвинуваченому міри запобіжного заходу немає, оскільки він жодного разу не порушував обраної йому підписки про невиїзд, зявлявся за викликом слідчого та суду, є інвалідом 3 групи та має ряд захворювань, які потребують лікування.

Потерпілий ОСОБА_2 у вирішенні даного клопотання поклався на розсуд суду.

Інших клопотань з питань, зазначених у ст.237 КПК України, учасники процесу не заявили.

Заслухавши думку учасників процесу, вважаю, що вказана кримінальна справа підлягає поверненню прокурору для усунення допущених ним порушень вимог ст. 228 КПК України, а саме:

- обвинувачення, викладене в обвинувальному висновку є неконкретним і суперечливим. Так, ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що він перебуваючи в пасажирському автобусі по дорозі з с.В.Сорочинці до м.Миргорода, вчинив сварку з ОСОБА_6 та ОСОБА_2, при виході з автобуса наніс їм удари ногою, ОСОБА_2 в голову, ОСОБА_6 в область грудної клітки, після чого автобус з ОСОБА_4 рушив та поїхав в напрямку залізничного вокзалу, а ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на таксі поїхали за ним. Як зазначено в обвинувальному висновку: «22 серпня 2010 року, близько 20 години, по прибуттю автобуса до залізничного вокзалу, розташованого в м.Миргород по вул.Залізничній, 2, ОСОБА_4, знаходячись біля паркану, виявив наближення до нього ОСОБА_6 та ОСОБА_2 Зрозумівши, що уникнення бійки не можливе, ОСОБА_4, озброївшись колюче-ріжучим предметом та кухонним виробом, підійшов до ОСОБА_2 і поштовхом звалив його на сходи передніх дверей автобуса та умисно став наносити удари руками в область голови ОСОБА_2, який захищаючись, прикривався руками та у відповідь наносив теж удари в обличчя ОСОБА_4М.»Вказані дії, які ставляться в вину ОСОБА_4 оскільки містяться в резолютивній частині обвинувального висновку, крім того що ніяк не кваліфіковані з точки зору кримінального права, ще й викладені незрозуміло, зокрема не вказано, яким чином ОСОБА_4 «озброївся»та якими саме предметами (не зазначено їх назви або хоча б приблизного опису, де він їх взяв, а також де вони були, коли він наносив удари ОСОБА_2 руками). Крім того, в обвинувальному висновку в порушення вимог ч. 2 ст.223 КПК України не зазначено, з яких мотивів, вже після припинення бійки з ОСОБА_2, ОСОБА_4 «вирішив заподіяти тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості»і кому саме він вирішив їх заподіяти (ОСОБА_2, ОСОБА_6, чи будь-яким іншим особам, які могли опинитись на місці події). ОСОБА_4 обвинувачується в нанесенні ударів ОСОБА_6 та ОСОБА_2, (в т.ч. кухонним виробом та колюче-ріжучим предметом) проте в обвинувальному висновку не вказано, що внаслідок цих ударів потерпілим були заподіяні тілесні ушкодження. Відповідно до обвинувального висновку ОСОБА_6 від удару колюче-ріжучим предметом, нанесеного ОСОБА_4 в область передньої черевної стінки у ліву здухвинну ділянку, помер, а ОСОБА_2 від нанесених ОСОБА_4 близько 6 ударів колюче-ріжучим предметом був доставлений в реанімаційне відділення Миргородської ЦРЛ для надання невідкладної медичної допомоги. Після цього слідчий перелічив усі виявлені у потерпілих тілесні ушкодження, незалежно від ступеню тяжкості, без вказівки на те, що вони виникли внаслідок дій обвинуваченого.

Неконкретність предявленого обвинувачення обмежує право обвинуваченого знати в яких конкретно діяннях його звинувачують та обрати конкретно визначену форму захисту від предявленого обвинувачення, зважаючи на те, що він повністю не визнає свою вину у вчиненні злочинів;

- в обвинувальному висновку не зазначені докази, що зібрано у справі, оскільки, відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008р. № 6 «Про практику застосування кримінально-процесуального законодавства при попередньому розгляді кримінальних справ у судах першої інстанції»під викладенням в обвинувальному висновку доказів, що підтверджують обвинувачення, та доказів, отриманих у результаті перевірки доводів обвинувачених на свій захист, розуміється посилання не тільки на джерела доказів, але й наведення короткого їх змісту. Ця вимога слідчим не виконана, при посиланні на деякі документи, що є джерелами доказів, він не зазначив дати їх складання (не зазначені дати протоколів предявлення осіб для впізнання, та відтворення обстановки та обставин події злочину), короткий зміст показань свідка ОСОБА_7, потерпілого ОСОБА_2 та обвинуваченого ОСОБА_4, які вони дали на очних ставках, а також показань свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 не наведений;

- постановою заступника Миргородського міжрайонного прокурора від 29 грудня 2010 року цю кримінальну справу було повернуто начальнику СВ Миргородського МВ УМВС України в Полтавській області для провадження додаткового розслідування з вказівкою виконання дій, направлених на повне, обєктивне та всебічне розслідування справи (т.3 а.с.186-187). При цьому прокурором було направлене для приєднання до матеріалів кримінальної справи не вирішене клопотання потерпілого ОСОБА_1 про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 і ОСОБА_2 (т.3 а.с.194, 201-204), але слідчим ніякого процесуального рішення по результатах розгляду вказаного клопотання прийнято не було, чим не виконано письмову вказівку прокурора.

Відповідно до вимог статті 249-1 КПК підставою для повернення справи прокурору з попереднього розгляду є встановлення суттєвих порушень ним вимог статей 228 - 232 КПК при перевірці справи з обвинувальним висновком, при прийнятті у ній рішень та при направленні справи до суду.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008р. № 6 «Про практику застосування кримінально-процесуального законодавства при попередньому розгляді кримінальних справ у судах першої інстанції»суттєвими є такі порушення, допущені прокурором при виконанні ним вимог статей 228 - 232 КПК: затвердження ним обвинувального висновку, який складений із суттєвими порушеннями вимог кримінально-процесуального закону або містить недопустиму натуралізацію опису злочину; направлення справи до суду з незатвердженим обвинувальним висновком; направлення справи до суду за наявністю невирішених письмових вказівок прокурора органові дізнання або слідчому про проведення додаткового розслідування, крім випадків, коли виконати зазначені у вказівках процесуальні дії неможливо.

Суттєвими порушеннями при складанні обвинувального висновку, правильність якого повинен перевірити прокурор, слід вважати такі порушення вимог статей 223, 224 КПК, які виключають можливість здійснення обвинуваченим свого захисту і можливість прийняття судом законного рішення у справі з урахуванням такого обвинувального висновку. Зокрема, такі порушення мають місце у випадках, коли в обвинувальному висновку містяться положення, що суперечать одне одному; обвинувачення, викладене в обвинувальному висновку, є неконкретним або не збігається з обвинуваченням, викладеним у постанові про притягнення особи як обвинуваченого; коли в обвинувальному висновку не зазначені докази, що зібрано у справі, і доводи, висунуті кожним з обвинувачених на свій захист, з результатами їх перевірки.

Без усунення вищевказаних порушень вимог Кримінально-процесуального кодексу України, в т.ч. при складанні обвинувального висновку, справа не може бути призначена до судового розгляду, оскільки вони виключають можливість здійснення обвинуваченим свого захисту і можливість прийняття судом законного рішення у справі з урахуванням такого обвинувального висновку.

Підстав для зміни запобіжного заходу обвинуваченому немає, оскільки існуючий на даний час запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд обвинуваченим не порушується і є достатнім для досягнення мети застосування запобіжних заходів, передбаченої ст. 148 КПК України, отже клопотання потерпілого ОСОБА_1 про його зміну на більш суворий запобіжний захід задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 148, 151, 223, 224, 237, 244, 249-1 КПК України,

Постановив:

1. Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 121, ч.1 ст.121 КК України повернути Миргородському міжрайонному прокурору для усунення виявлених порушень, зазначених в описовій частині постанови.

2. У задоволенні клопотання потерпілого ОСОБА_1 про зміну міри запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 на тримання під вартою відмовити. Міру запобіжного заходу щодо ОСОБА_4 залишити попередню підписка про невиїзд.

На постанову може бути подана апеляційна скарга прокурором до Апеляційного суду Полтавської області через Миргородський міськрайонний суд протягом 15 діб з дня її винесення.

Суддя ОСОБА_10