Справа № 460/1330/15-к
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Яворівський районний суд Львівської області
у складі головуючого судді: ОСОБА_1 ,
при секретарі: ОСОБА_2 ,
з участю прокурора: ОСОБА_3 ,
обвинуваченого: ОСОБА_4 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня, не одруженого, безпартійного, мобілізованого військовослужбовця п/п НОМЕР_1 (колишня в/ч НОМЕР_2 ), такого, який не має судимості,
за ст.407 ч.3 КК України, -
22 травня 2014 року, у відповідності до Указу Президента України від 06 травня 2014 року «Про часткову мобілізацію» та мобілізаційного плану, ОСОБА_4 призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 під час заходів часткової мобілізації для проходження військової служби.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22 травня 2014 року за №114, солдата ОСОБА_4 призначено на посаду заступника командира бойової машини навідником-оператором 1 механізованого відділення 1 механізованого взводу 8 механізованої роти 3 механізованого батальйону, зараховано до списків особового складу частини та поставлено на всі види забезпечення.
Відповідно до ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Відповідно до положень ст.9 ч.4 п.1. ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовцем є особа, яка проходить військову службу, а початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, вважається день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату.
Відтак, з моменту відправлення ОСОБА_4 у військову частину польова пошта НОМЕР_1 , з районного збірного пункту, він набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби.
Згідно п.п.1,3 ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Відповідно до ст.216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 за №548-ХІУ, військовослужбовці строкової служби у вільний від занять та робіт час мають право вільно переміщатися по території військової частини, а під час звільнення - в межах гарнізону.
03 березня 2014 року, за сигналом «Тривога», військову частину НОМЕР_2 переведено у вищу ступінь бойової готовності, на військовослужбовців покладено спеціальні завдання та розпочато особливий період несення військової служби, про що було доведено до всього особового складу частини.
Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби, солдату ОСОБА_4 було достеменно відомо і до часу самовільного залишення військової частини, він дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.
У відповідності до плану відмобілізування та приведення військової частини НОМЕР_2 у бойову готовність та на виконання вимог наказу командира 24 окремої механізованої бригади від 10 червня 2014 року за №111, введено в дію нове умовне найменування бригади «військова частина польова пошта НОМЕР_1 ».
05 жовтня 2014 року, близько 08 години, солдат ОСОБА_4 , не маючи наміру назавжди ухилитися від військової служби, без дозволу командира, самовільно залишив територію військової частини польова пошта НОМЕР_1 , що знаходиться в АДРЕСА_2 та перебував за місцем свого фактичного проживання в АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд.
02 квітня 2015 року, близько 11 години, солдат ОСОБА_4 , самостійно і добровільно прибув до військової прокуратури Львівського гарнізону та повідомив про скоєне ним кримінальне правопорушення, після чого повернувся у розташування військової частини польова пошта НОМЕР_1 , про що доповів своєму командуванню та приступив до виконання обов`язків військової служби.
Таким чином, своїми діями обвинувачений ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинив самовільне залишення військової частини та місця служби, не з`явившись вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць, тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ст.407 ч.3 КК України.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину та підтвердив факт вчинення ним самовільного залишення військової частини та місця служби, тривалістю понад один місяць, за обставин, викладених у обвинувальному акті, пояснивши при цьому, що після повернення із зони АТО, він за станом здоров`я, потребував відпочинку, тому і відлучився з території військової частини та знаходився вдома. Щиро розкаюється у вчиненому, завіривши, що подібного вчиняти ніколи не буде, просить надати йому можливість надалі проходити військову службу і просить також суворо його не карати.
Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд, заслухавши думку учасників судового розгляду визнає недоцільним подальше дослідження доказів, стосовно фактичних обставин самовільного залишення військової частини та місця служби, та нез`явлення ОСОБА_4 вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць, так як вони ніким не оспорюються і учасники судового розгляду не заперечують проти цього.
При цьому, суд з`ясував правильне розуміння сторонами кримінального провадження змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності їх позиції, роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Аналізуючи докази, що були дослідженні по справі, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 ч.3 КК України в судовому засіданні доведена повністю і кримінальне правопорушення кваліфіковано вірно, оскільки він, як військовослужбовець, вчинив самовільне залишення військової частини та місця служби, не з`явившись вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць.
Обираючи вид і розмір покарання, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, повністю визнає свою вину, обставини, які пом`якшують покарання, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину та обставини, які обтяжують покарання, вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.
Керуючись ст.ст.373, 374 КПК України, суд,-
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 ч.3 КК України, призначивши йому покарання, у виді позбавлення волі на строк два роки.
Застосувати до засудженого ОСОБА_4 ст.75 КК України, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обовязки.
Згідно ст.76 КК України, покласти на засудженого ОСОБА_4 такі обовязки:
· не покидати територію військової частини без дозволу командира частини,
· контроль за поведінкою засудженого військовослужбовця покласти на командира частини.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області, протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, через Яворівський районний суд Львівської області.
Вирок виготовлений в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя: ОСОБА_1