ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

29 січня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_7,

суддів ОСОБА_8, ОСОБА_9,

при секретарі ОСОБА_10,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001037, за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_1 з доповненням до неї та в його інтересах захисника ОСОБА_2 на вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 05 червня 2014 року, за якими:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця с. Донецький м. Кіровська Луганської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2, раніше не судимого,

визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_11,

засудженого ОСОБА_1,

захисника ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції)

в с т а н о в и в:

до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернулись засуджений ОСОБА_1 та захисник ОСОБА_2 із касаційними скаргами на вищевказані судові рішення.

У касаційних скаргах:

- засуджений ОСОБА_1, з урахуванням доповнень, порушує питання про зміну судових рішень щодо нього та перекваліфікацію його дій на ч. 1 ст. 121 КК України у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та даним про його особу. Зазначає про те, що він не мав прямого умислу на вбивство потерпілого. Крім цього вказує, що суд не взяв до уваги обставину, яка пом'якшує покарання - вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, а також вчинення ним дій у стані сильного душевного хвилювання. Просить призначити покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК України.

- захисник ОСОБА_2 порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Як і засуджений, зазначає про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки він не мав прямого умислу на позбавлення життя, так як маючи можливість довести злочин до кінця, припинив свої дії, залишивши потерпілого при свідомості.

За вказаним вироком ОСОБА_1 визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Вирішено питання про обчислення строків відбування покарання, судові витрати та речові докази.

Ухвалою апеляційного суду вказаний вирок залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за вчинення злочину за таких обставин. 10 жовтня 2013 року приблизно о 23:00 год. з метою перевірити чи не зраджує йому дружина, з якою він незадовго до цього став проживати окремо, ОСОБА_1 приїхав з м. Кривого Рогу до м. Долинська Кіровоградської області та піднявся на сходовий майданчик 8-го поверху біля квартири АДРЕСА_1, де проживала його дружина ОСОБА_3 Почувши у квартирі чоловічий голос та переконавшись у наявності у ОСОБА_3 стосунків з іншим чоловіком, він став чекати як той вийде з квартири до таксі за замовленими по телефону вином та соком. При цьому з метою бути невпізнаним, ОСОБА_1 наявним у нього складним ножем зробив у шапці порізи для очей, а коли потерпілий ОСОБА_4 піднімався назад у квартиру, через ревнощі, бажаючи помститися йому шляхом заподіяння смерті, реалізуючи умисел на вбивство, раптово для потерпілого умисно завдав йому три удари ножем у шию, плече та руку, два з яких спричинили тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, однак злочин було не доведено до кінця з причин, що не залежали від волі засудженого, оскільки потерпілому була надана невідкладна медична допомога.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2, які підтримали свої касаційні скарги, думку прокурора, який зазначив про їх безпідставність, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. Отже, касаційний суд при касаційному розгляді виходить із обставин справи, встановлених судами.

При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та кваліфікацію його дій за даною нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності із дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у вироку наведено докладні мотиви.

Так, в основу вироку за фактом замаху на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_4 обґрунтовано покладено дані, встановлені із показань самого засудженого ОСОБА_1, потерпілого ОСОБА_4 свідків ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, у тому числі протоколів огляду місця події, висновків судово-медичних, судово-імунологічних, судово-психіатричної експертиз, протоколів слідчого експерименту, огляду речових доказів та інших детально наведених у вироку доказах.

Висновки суду щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.

Посилання у касаційних скаргах на відсутність у ОСОБА_1 прямого умислу на вчинення злочину є необґрунтованими та спростовуються даними матеріалів кримінального провадження, що встановлені судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Згідно з ч. 2 ст. 24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тілесного ушкодження визначальним є суб'єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров'я особи», питання про наявність у діях особи умислу слід вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, треба враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передували події, їх стосунки.

Вирішуючи питання про спрямованість умислу на вчинення злочину судом надано всебічну оцінку об'єктивній стороні вчиненого злочину, подіям, що йому передували та поведінці винного після нього. Із обставин, установлених судом, убачається, що ОСОБА_1 прибув в інше місто до будинку, в якому проживала його дружина, маючи намір перевірити її подружню вірність, при цьому взяв із собою ніж із лезом довжиною 93 мм для можливого його застосування. Пересвідчившись у своїй підозрі ОСОБА_1, не бажаючи бути впізнаним, зробив прорізи для очей на шапці, дочекався, поки потерпілий повернеться з вулиці після отримання замовлених напоїв та раптово напав ззаду, завдавши йому три удари ножем, два з яких - у життєво важливі органи, при цьому один із них - у шию з пошкодженням яремної вени, вчинивши дії, які вважав достатніми для доведення злочину до кінця.

Про наявність прямого умислу на вчинення злочину, за якого особа не тільки передбачає можливість настання наслідків, але й бажає їх настання, свідчить також те, що маючи реальну можливість вжити заходів для надання допомоги потерпілому та відвернення негативних наслідків своїх дій, будь-яких заходів для цього не вживав, не перевірив у якому стані той перебував, натомість негайно покинув місце злочину.

Таким чином, на думку колегії суддів, врахувавши наведені обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у ОСОБА_1 прямого умислу на вчинення вбивства потерпілого ОСОБА_4, однак злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі засудженого.

Твердження засудженого про вчинення злочину внаслідок сильного душевного хвилювання є безпідставними. Зокрема, врахувавши висновки комісійної судово-психіатричної експертизи від 15.10.2013 №524, суд встановив, що ОСОБА_1 в момент вчинення злочину міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, не знаходився в тимчасовому хворобливому стані. При цьому, стан сильного душевного хвилювання є таким емоційним станом винного, який значною мірою знижує його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними. У свою чергу ОСОБА_1, надаючи показання, у тому числі у ході слідчого експерименту, детально відтворював обставини злочину, його дії були чіткими та послідовними, що підтверджує здатність повною мірою їх усвідомлювати та керувати ними.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з вироку, при призначенні покарання ОСОБА_1 вищевказані вимоги кримінального закону дотримано. Так, судом ураховано тяжкість вчиненого злочину, що належить до категорії особливо тяжких, обставини його вчинення, обставину, що пом'якшує покарання - активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що його обтяжують, дані про особу засудженого, зокрема те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні малолітню дитину, посередньо характеризується, стан його здоров'я. Врахував суд і позицію потерпілого, який наполягав на суворому покаранні.

Суд апеляційної інстанції підтвердив правильність висновків місцевого суду в частині призначення покарання, та обґрунтовано визнав безпідставними доводи ОСОБА_1 про неврахування судом щирого каяття як обставини, що пом'якшує покарання з огляду на те, що останній протягом судового розгляду жалю з приводу вчиненого не висловлював, вибачення у потерпілого не попросив.

При цьому колегія суддів вважає, що відсутня також така пом'якшуюча обставина, як вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, оскільки об'єктивних тяжких для винного обставин, які обумовили вчинення злочину, встановлено не було, а злочин було вчинено через ревнощі та з метою помсти.

За відсутності кількох обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості злочину, вимоги ст. 69 КК України застосованими бути не можуть.

Таким чином, призначене судом покарання, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами, а підстав для його пом'якшення, у тому числі із застосуванням ст. 69 КК України колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для зміни чи скасування судових рішень, ухвалених у кримінальному провадженні, не встановлено.

Враховуючи наведене, підстав для задоволення касаційних скарг засудженого ОСОБА_1 та в його інтересах захисника ОСОБА_2 колегія суддів не вбачає.

З огляду на викладене, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Залишити вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 05 червня 2014 року щодо ОСОБА_1 без зміни, а касаційні скарги засудженого та захисника ОСОБА_2 в його інтересах - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9