Справа №1-795/06
ПОСТАНОВА

Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого - судді Савченка А.Г.

при секретарі Федорченко Л.В.

за участю прокурора Яроцького К.В.

захисників ОСОБА_4,
ОСОБА_5

підсудних ОСОБА_1, ОСОБА_2,

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні суду у м. Полтаві 21 лютого 2007 року кримінальну
справу по обвинуваченню

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, уродженця с. Великі Сорочинці
Миргородського району Полтавської області, мешканця АДРЕСА_1, громадянина України, освіта
вища, одруженого, на утриманні має неповнолітню дитину, працює головою
ІНФОРМАЦІЯ_4, в силу ст. 89
КК України не судимого,

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження,

уродженки м. Баку, мешканки АДРЕСА_2, громадянки
України, освіта середня, незаміжньої, приватного підприємця, не судимої та

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 року народження,
уродженки м. Старокостянтинів Хмельницької області, мешканки АДРЕСА_3, незаміжньої,
працює інженером -технологом
ВАТ «ІНФОРМАЦІЯ_5», не судимої

у вчиненні
злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України,

встановив:

Органами досудового слідства ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обвинувачуються
в тому, що вони під прикриттям ІНФОРМАЦІЯ_4, головою якого значився ОСОБА_1, та
від імені приватного підприємця ОСОБА_2,
не маючи спеціальної ліцензії по наданню послуг, пов'язаних із
посередництвом у працевлаштуванні громадян на роботу за кордоном, за згодою
потерпілих, з гарантіями надати роботу, що добре оплачується в м. Москві та
Московській області, шляхом законного переміщення через державний кордон
України, займалися вивозом з Полтавського регіону громадян України та
отримували за це гроші.

2

Наприкінці 2003 року ОСОБА_1 в
газеті «Полтава і полтавці», прочитавши оголошення про набір будівельною
компанією висококваліфікованих працівників будівельних професій для роботи у
Підмосков'ї із заробітною платою від 200
до 600 умовних
одиниць, вирішив зайнятися посередницькою діяльністю по вивозу полтавців за
кордон, за що отримувати певну оплату. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 погодилися на
пропозицію ОСОБА_1 займатися такою діяльністю.

На виконання
свого злочинного умислу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4,
розташованої за адресою АДРЕСА_4,
а також в орендованих офісах, розташованих по АДРЕСА_5, шляхом поміщення
оголошень в газетах «Полтава і полтавці», «Місто плюс передмістя», «Прем'єр» з
інформацією про наявність вакантних робочих місць з високою заробітною платою
та шляхом розклеювання аналогічного змісту оголошень в громадських місцях,
підшукували робітників, які бажають працевлаштуватися на будівництвах
Підмосков'я та м. Москви РФ.

ОСОБА_1 під час
зустрічей та бесід із претендентами на вказану роботу, надавав їм неправдиву
інформацію стосовно розміру заробітної плати, умов проживання та харчування.

ОСОБА_2, маючи
право як приватний підприємець надавати послуги з відеозйомки, представлялася
потерпілим як особа, що надає інформаційні послуги по працевлаштуванню. З метою
надання своїй діяльності видимого законного характеру, за пропозицією ОСОБА_2
потерпілі заповнювали анкети та сплачували за це 20 - 25 грн., а також за працевлаштування за кордоном сплачували
по 125 грн.
Після сплати вказаних коштів, ОСОБА_2 видавала потерпілим квитанції з печаткою
приватного підприємця та направляла на співбесіду до ОСОБА_1

Під час від'їзду
групи потерпілих до м. Москви, ОСОБА_2 у приміщенні Південного вокзалу м.
Полтави проводила інструктаж про правіша їх поведінки в потягу, при цьому їх
попереджала, щоб вони не повідомляли працівникам митниці дійсну мету поїздки.

ОСОБА_3 4-5 лютого та 10-11 лютого 2004 року супроводжувала
потерпілих ОСОБА_6, ОСОБА_7.
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 до місця роботи
в м. Жуковське Московської області РФ,
де передавала їх невстановленій слідством особі на ім'я. Вадим, який
працював на будівництві виконробом.

ОСОБА_1,
ОСОБА_3. та ОСОБА_2 незаконно надали посередницькі послуги по працевлаштуванню
вказаним потерпілим, вивезли останніх на будівництво в м. Жуковське Московської
області, надавши їм неправдиву інформацію, не переконавшись у її достовірності.

Вивезені
потерпілі вимушені були працювати без трудового контракту, не маючи соціального
захисту, не отримуючи заробітної плати та проживати в приміщенні, яке не
опалюється.

Оскільки
потерпілі проживали в РФ
нелегально, то під час перевірки федеральною іміграційною службою у них
були вилучені паспорта і за порушення правил

3

перебування, на території РФ їх притягували до
адміністративної відповідальності.

Невстановлена
слідством особа «Вадим» сплачував за них штрафи і відраховував з їх заробітної
плати вказані суми штрафів, за харчування, за користування житлом, що призвело
потерпілих до повної залежності від нього і потерпілі не могли повернутися
додому із-за відсутності у них коштів.

За увесь період
своєї злочинної діяльності ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3. та невстановлена органами
досудового слідства особа отримали від покупців 9000 російських рублів, які розподілили між собою та
використали на власні потреби.

їх дії органами
досудового слідства кваліфіковані за ч. 2
ст. 190 КК
України як шахрайство, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману та
зловживання довірою, вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб.

В ході судового
розгляду справи після проголошення обвинувального висновку кожний із підсудних
заявили, що суть пред'явленого обвинувачення їм не зрозуміла, оскільки фабула
обвинувачення викладена як торгівля людьми, а дії кваліфікуються як шахрайство
без розкриття його суті, в зв'язку з чим вони не розуміють, від якого
обвинувачення повинні захищатись. Вважаючи обвинувачення неконкретним, вони
просять повернути справу на додаткове розслідування. Це клопотання також
підтримали і захисники підсудних, зазначивши, що з обвинувачення не зрозуміло,
якою саме сумою коштів потерпілих заволодів кожний із підсудних і чому кожному
із них інкримінується як викрадена сума в 9000
російських рублів.

Прокурор,
заперечуючи проти задоволення клопотання підсудних і їх захисників, заявив, що
вважає обвинувачення конкретним, а поведінку підсудних непослідовною, оскільки
в ході попереднього розгляду справи вони погоджувались з думкою прокурора про
те, що обвинувальний висновок складено відповідно до вимог ст. 223 КПК України, а
тому їх твердження про неконкретність обвинувачення розцінює як спробу
зволікання в розгляді справи.

Заслухавши їх
думку, дослідивши в цій частині матеріали кримінальної справи, суд приходить до
висновку про неконкретність пред'явленого обвинувачення, а отже вбачає підстави
для направлення справи на додаткове розслідування, виходячи з наступного.

Відповідно до
частини 1 статті 132 КПК України «у
постанові про притягнення як обвинуваченого повинно бути зазначено: хто склав
постанову; місце і час її складання; назву справи; прізвище, ім»я та по
батькові обвинуваченого, день, місяць та рік його народження; злочин, у
вчиненні якого обвинувачується дана особа, час, місце та інші обставини
вчинення злочину, наскільки вони відомі слідчому, і стаття кримінального
закону, якою передбачений цей злочин».

Аналізуючи зміст
наведеної норми, суд виходить з того, що в описовій частині постанови повинні
бути наведені ознаки об'єктивної сторони складу злочину, що визначені в тексті
частин 1 та 2 статті 190 КК України.
Обов'язковим, на думку суду, є зазначення в тексті постанови мотиву та способу
вчинення злочину.

Як слідує з змісту обвинувального висновку та постанов про притягнення
підсудних як обвинувачених мотивом їх злочинних діянь було об»єднання
всіх їх з невстановленою

4

досудовим слідством особою в злочинну групу з метою
нібито надання шляхом обману посередницьких послуг громадянам по їх
працевлаштуванню у м. Москві та Московській області РФ, тобто
здійснювати вивіз з Полтавського регіону за кордон, не маючи на це спеціальної
ліцензії, громадян України.

В подальшому в
постановах про притягнення як обвинувачених і обвинувальному висновку
описується механізм обману і незаконного вивезення громадян через кордон
України до м. Москви і Московської області РФ в різні періоди протягом 2003-2004 років без зазначення фактів заволодіння підсудними
конкретних сум їх коштів, способу заволодіння тощо.

З змісту
обвинувачення не вбачається, якою саме сумою коштів кожного із потерпілих
заволоділи кожний із підсудних і в цілому і чому саме їм інкримінується як
викрадена сума в 9000 російських
рублів.

Наведене дає
підстави суду прийти до висновку про неконкретність пред'явленого підсудним обвинувачення, що є істотним порушенням
вимог кримінально-процесуального закону, яка може перешкодити суду повно
і всебічно розглянути справу і постановити законний і справедливий вирок чи
постанову.

Свідченням
неконкретності пред'явленого підсудним обвинувачення є також роз'яснення
Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 2 постанови від 25 грудня 1992 року з послідуючими змінами «Про
судову практику в справах про корисливі злочини проти приватної власності»,
із якого слідує, «що об'єктом посягань, передбачених главою V КК
України, до якої відноситься і ч. 2
ст. 190 КК, є
приватна власність громадян, а предметом -
майно, належне громадянам: жилі будинки, квартири, предмети домашнього
господарства, продуктивна і робоча худоба, насадження на земельній ділянці,
засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти,
акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого
призначення».

Об'єктом же
діянь, які інкримінуються підсудним, і які описані в описовій частині
обвинувачення, є суспільні відносини, що гарантують право кожної людини на
фізичну свободу (волю) та особисту недоторканість, захищають її гідність.

Отже,
інкримінуючи підсудним в описовій частині обвинувачення діяння, які посягають
на волю, честь та гідність особи і кваліфікуючи їх в резолютивній частині, як
злочин проти приватної власності, органи досудового слідства позбавляють
можливості підсудних належним чином здійснювати захист від пред'явленого обвинувачення
в силу його суперечливості, незрозумілості та неконкретності.

Це також слідує
і з пункту 10 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує
право на захист у кримінальному судочинстві» від 23 жовтня 2003
року, згідно з яким підозрюваному, обвинуваченому чи засудженому мають бути
роз'яснені їх права. Зокрема, підозрюваний має право знати, в чому він
підозрюється, обвинувачений -
у чому обвинувачується, підсудний -
за якою статтею КК йому пред'явлено обвинувачення.

Недодержання
органами досудового слідства вимог статей 132
і 142 КПК
України може бути підставою для повернення справи на додаткове розслідування.

Обвинувачуючи
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
у заволодінні

5

чужим майном шляхом обману та
зловживання довірою, вчиненому повторно за попередньою змовою групою осіб,
органи досудового слідства, не конкретизувавши об'єктивної сторони вчиненого
злочину, мотивів його вчинення, передрукували диспозицію частин 1 та 2 статті 190 КК України в
обвинувальний висновок, що фактично позбавило обвинувачених захищатися від
такого обвинувачення.

Крім того, судом
постановою від 29 грудня 2005 року ця
кримінальна справа вже поверталася на додаткове розслідування .з мотивів
неконкретності пред'явленого обвинувачення. Дії підсудних органами досудового
слідства за цією ж фабулою обвинувачення тоді були кваліфіковані за ч. З ст. 149 КК України.

Порушення
закону, на які вказував суд в своїй постанові, повертаючи справу на додаткове
розслідування, не були усунуті в ході його проведення і без обґрунтування
причин і наведення мотивів дії підсудних механічно перекваліфіковані на ч. 2 ст. 190 КК України, від
чого неконкретність обвинувачення не втратила своєї суті.

Таким чином,
неконкретність обвинувачення, являється не лише порушенням права підсудних на
захист, а й унеможливлює саму можливість розгляду справи по суті в суді.

Підстав для зміни або скасування обраного запобіжного
заходу суд не вбачає.

Керуючись статтею 281
КПК України, суд,

постановив:

Справу по обвинуваченню ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 2

ст. 190 КК
України повернути прокурору
Полтавської області на додаткове
розслідування.

Запобіжний захід
у вигляді підписки про невиїзд, обраний щодо підсудних, залишити без змін.

На постанову
протягом семи діб з дня її винесення може бути подана апеляція до апеляційного
суду Полтавської області.