ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/549/26 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Шахрайство
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

-головуючого ОСОБА_2 ,

-суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

-при секретарі ОСОБА_5 ,

-прокурора ОСОБА_6 ,

-обвинуваченого ОСОБА_7 ,

-захисника ОСОБА_8 ,

-потерпілої ОСОБА_9 ,

-потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Харкові кримінальне провадження за апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2025 року відносно ОСОБА_7 , -

УСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Південного Харківської області, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, неповнолітніх дітей на утриманні не маючого, працевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого: АДРЕСА_1

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч . ч.1 ст. 28, ч.4 ст. 190 КК України та призначено йому покарання за ч.1 ст. 28, ч.4 ст. 190 КК України - у вигляді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого його майна.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 встановлено рахувати з моменту фактичного виконання вироку та затримання ОСОБА_7 для відбування покарання у вигляді позбавлення волі.

Цивільний позов ОСОБА_9 , ОСОБА_10 задовольнити частково.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 у відшкодування майнових збитків суму в розмірі 721650 грн., у відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 10000 грн.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 у відшкодування майнових збитків суму в розмірі 721650 грн., у відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 10000 грн.

Як установив суд, особа, відносно якого матеріали виділені в окреме провадження, з яким ОСОБА_7 перебуває у родинних зв`язках, приблизно наприкінці жовтня - на початку листопада 2013 року познайомився з ОСОБА_10 та його дружиною ОСОБА_9 , з якими в подальшому у нього склалися партнерські стосунки, пов`язані з комерційною діяльністю.

Однак, у січні 2016 року особа, відносно якого матеріали виділені в окреме провадження вирішив стати на шлях протиправної, злочинної діяльності, спрямованої на заволодіння у шахрайський спосіб грошовими коштами подружжя ОСОБА_11 . Для досягнення своєї корисливої мети особа, відносно якого матеріали виділені в окреме провадження розробив злочинний план щодо незаконного отримання грошових коштів від ОСОБА_10 та ОСОБА_9 із подальшим залученням до його реалізації в якості співвиконавця ОСОБА_7 , рідного брата своєї дружини, який мав долучитися до вчинення злочину в перебігу його виконання. При цьому особа, відносно якого матеріали виділені в окреме провадження, розраховуючи на довіру з боку вказаних осіб, вирішив запропонувати ОСОБА_9 придбати у нього за 50000 доларів США автомобіль моделі «AUDI Q7», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2013 року випуску, шасі (кузов) № НОМЕР_2 , тип легковий універсал-В, який він придбав у м. Києві 02.06.2014 на автомайданчику "Автоімперія" за 53 000 доларів США, який 13.05.2015 вже був оформлений на ОСОБА_7 , а потім 02.06.2015 вже від імені останнього оформив на своє ім`я нотаріально посвідчену довіреність реєстраційний № 511 у приватного нотаріуса ОСОБА_12 на право користування (експлуатувати) та розпорядження (продати, здати в оренду, позичку, обміняти на інший транспортний засіб) зазначеним автомобілем.

Реалізуючи свій злочинний умисел, особа, відносно якого матеріали виділені в окреме провадження, отримавши в січні 2016 року від ОСОБА_9 , яка йому повністю довіряла та не здогадувалась про його злочинний намір, попередньо згоду на придбання вказаного автомобіля за 50000 доларів США, спочатку 01.03.2016 оформив у приватного нотаріуса ОСОБА_13 , за адресою: м. Харків, вул. Проскури, 6, офіс 1-Б, довіреність реєстраційний № 581 від свого імені про надання ОСОБА_10 та ОСОБА_9 право на користування (експлуатацію) та розпорядження (продати, здавати в оренду, позичку, обміняти на інший транспортний засіб) автомобілем моделі «AUDI Q7», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2013 року випуску, шасі (кузов) № НОМЕР_3 , тип легковий універсал-В. Того ж дня особа, відносно якого матеріали виділені в окреме провадження, діючи умисно, у відповідності до заздалегідь розробленого ним злочинного плану та розподілених ним спланованих функцій виконання між ним та ОСОБА_7 , переслідуючи корисливі мотиви, з метою незаконного збагачення, шляхом зловживання довірою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , перебуваючи в приміщенні офісу "СВС Сервіс", розташованого за адресою: м. Харків, вул. Продольна, 8, спочатку надав їм зазначену нотаріально посвідчену довіреність на право користування (експлуатувати) та розпорядження (продати, здати в оренду, позичку, обміняти на інший транспортний засіб) автомобілем моделі «AUDI Q7», д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, шасі (кузов) № НОМЕР_2 , тип легковий універсал-В.

При цьому особа, відносно якого матеріали виділені в окреме провадження запевнив ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які нічого не підозрювали про його злочинний намір та повністю довіряла йому, що саме він є власником автомобіля, хоча той і зареєстрований на ОСОБА_7 . Потім ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , довіряючи особі, відносно якого матеріали виділені в окреме провадження та, будучи введеними ним в оману і впевненими, що вони на законних підставах придбали зазначений автомобіль, передали останньому в присутності ОСОБА_14 та ОСОБА_15 грошові кошти в сумі 50000 доларів США, банкнотами по 100 доларів у кількості 500 штук, що становило 1354 700 грн. з урахуванням офіційного курсу НБУ станом на 01.03.2016, так як еквівалент долара до української гривні становив 27,094 грн.

У свою чергу особа, відносно якого матеріали виділені в окреме провадження, отримавши від введених ним в оману ОСОБА_9 та ОСОБА_10 50 000 доларів США, діючи з корисливих мотивів, з метою заволодіння зазначеними коштами шляхом зловживання довірою, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер діяння, передбачаючи його наслідки у вигляді матеріальної шкоди у великих розмірах та бажаючи їх настання, заволодівши вказаною сумою грошових коштів, для більшої переконливості своїх прихованих шахрайських дій, власноруч надав ОСОБА_9 розписку, в якій підтвердив факт продажу ним подружжю ОСОБА_11 вказаного автомобіля.

Після цього, особа, відносно якого матеріали виділені в окреме провадження, бажаючи довести свій злочинний умисел до кінця, та повернути у свою власність автомобіль, яким тимчасово почала користуватись ОСОБА_9 , у липні 2016 року запропонував ОСОБА_7 , як формальному володільцю автомобіля, який достовірно знав про злочинні наміри та вже вчинені протиправні дії особа, відносно якого матеріали виділені в окреме провадження, анулювати довіреність від 01.03.2016.

При цьому ОСОБА_7 , бажаючи приєднатись до злочинної діяльності особи, відносно якого матеріали виділені в окреме провадження, в процесі вчинення злочину відповідно до заздалегідь розробленого останнім злочинного плану, спрямованого на заволодіння грошовими коштами подружжя ОСОБА_11 шляхом зловживання довірою в особливо великих розмірах та розподілених ним (особою, відносно якого матеріали виділені в окреме провадження) функцій виконання протиправних дій, усвідомлюючи їх подальший протиправний характер, надав добровільно згоду на участь у вчиненні шахрайства та, діючи узгоджено, звернувся 23.07.2016 року з відповідною заявою про анулювання зазначеної довіреності, яку зареєстровано під реєстраційним № 1895, до приватного нотаріуса ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_2 .

Надалі особа, відносно якого матеріали виділені в окреме провадження 25.07.2016, діючи в якості представника на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_16 , реєстраційний № 1896 від 23.07.2016, від імені ОСОБА_7 та за згодою останнього звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовною заявою щодо витребування майна, а саме автомобілю моделі «AUDI Q7», державний номерний знак НОМЕР_1 , з чужого незаконного, як на думку заявника, володіння на його ( ОСОБА_7 ) користь.

Таким чином, ОСОБА_7 у групі з особою, відносно якого матеріали виділені в окреме провадження, без попередньої змови з останнім виконали всі дії, які вважали за необхідне для незаконного заволодіння шляхом зловживання довірою грошовими коштами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в сумі 1354700 грн. та повернення у власність одного з подільників, а саме ОСОБА_7 , автомобіля моделі «AUDI Q7», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2013 року випуску, шасі (кузов) № НОМЕР_2 , тип легковий універсал-В, вартістю 1202589 грн., що підтверджено висновком згідно автотоварознавчої експертизи № 405 від 25.08.2016, який став предметом його злочинних, шахрайських дій, так як останні не можуть оформити право власності на нього.

В результаті протиправних дій, вчинених у злочинній групі ОСОБА_7 та особою, відносно якого матеріали виділені в окреме провадження, потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 завдано матеріальної шкоди в особливо великих розмірах на суму 1354700 грн., що в шістсот і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення-злочин, передбачений ч. 1 ст.28, ч. 4 ст.190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене в особливо великих розмірах групою осіб без попередньої змови між собою.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок.

Вказує, що ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, відомості про яке не були внесені до ЄРДР.

24 червня 2016 року за заявою ОСОБА_10 були внесені відомості до ЄРДР, при цьому зміст заяви полягав у тому що на думку ОСОБА_10 . ОСОБА_17 шахрайським шляхом заволодів коштами в розмірі 100 тис. доларів під виглядом інвестиції у виробництва молока.

Натомість заява ОСОБА_9 про заволодіння шахрайським шляхом коштами в розмірі 50 тис доларів ОСОБА_18 під час продажу автомобіля Ауді знаходиться в матеріалах кримінального провадження 0000156.

Вказане свідчить про те, що заяви стосувались двох різних подій, що очевидно є порушенням.

Щодо фактичних обставин зазначає, Між ОСОБА_18 та ОСОБА_11 були певні домовленості щодо ведення господарської діяльності, яка стосувалася виробництва та подальшої переробки і збуту молочної продукції.

ОСОБА_18 був винен певні кошти ОСОБА_11 , але через виникнення на виробничих потужностях пожежі, ОСОБА_18 витратив кошти на ремонт та відновлення виробництва, внаслідок чого не зміг сплатити ОСОБА_11 борг, на що ОСОБА_11 почав погрожувати ОСОБА_18 закриттям його цеху та відповідні неприємності з правоохоронними органами.

В подальшому, в рахунок боргу ОСОБА_11 вимагав передати йому автомобіль та написати довіреність на право розпорядження, що і було зроблено у нотаріуса.

Дійсно автомобіль належав ОСОБА_7 , проте у ОСОБА_18 була довіреність, яка давала йому право здійснити відповідну передачу права власності, зокрема і права розпорядження.

Гроші за автомобіль ОСОБА_18 не передавались.

Текст відповідної розписки жодним чином не свідчить про передачу коштів.

23 липня 2016 року, коли ОСОБА_18 дізнався про наявність кримінального провадження, він попросив ОСОБА_7 скасувати видану довіреність.

Наголошує на тому, що ОСОБА_7 як власник мав законне право це зробити, жодних ознак злочину в його діях не було.

Причетність ОСОБА_7 до будь яких злочинних дій є припущенням.

Вважає неправильною кваліфікацію дій, оскільки посилання на ч.1 ст. 28 КК України є зайвим.

Також, на думку захисника, згідно обвинувачення злочин було вчинено 01.03.2016 року, а тому незрозуміло яким чином ОСОБА_7 міг долучитись до вже вчиненого злочину, захиснику не зрозуміло.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора та потерпілих, які заперечували проти апеляційної скарги сторони захисту, думку ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , які підтримали свою апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 28 ч.4 ст.190 КК України, підтверджується сукупністю доказів, зібраних у встановленому порядку і безпосередньо досліджених судом, яким дана належна оцінка, зокрема показами потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_21 .

Покази потерпілих та свідків є логічними, послідовними та несуперечливими.

В судовому засіданні в суді першої інстанції зокрема потерпілий ОСОБА_10 в суді першої інстанції пояснив, що у нього з ОСОБА_17 були хороші довірчі стосунки, оскільки вони працювали разом. ОСОБА_18 запропонував йому придбати в нього автомобіль «AUDI Q7» за 50000 дол. США, говорив, що автомобіль це його, він завжди їздив на цьому автомобілі. Вони домовились і в березні 2016 року у нього на роботі (в офісі «СВС Сервіс» по вул. Продольна, 8 в м. Харкові) ОСОБА_18 приїхав на автомобілі і він придбав в нього автомобіль «AUDI Q7» за 50000 дол. США, ОСОБА_18 віддав йому документи на автомобіль, ключі, 2 комплекту гуми, написав розписку про продаж автомобіля, а він йому віддав гроші за автомобіль в розмірі 50000 дол. США. Під час угоди він тільки побачив, що ОСОБА_18 має генеральну довіреність, а власник автомобіля є ОСОБА_22 . ОСОБА_18 йому обіцяв переоформити автомобіль на нього, однак завжди говорив, що часу немає. Він шукав ОСОБА_18 , однак той перестав виходити на зв*язок і став його обкрадати на роботі. Потім, ОСОБА_18 хотів забрати в нього автомобіль і скасував довіреність на автомобіль. Вважає, що ОСОБА_22 був в групі з ОСОБА_18 і вони його обманули взяли гроші і скасували довіреність на автомобіль, щоб його забрати. Зараз автомобіль в них з дружиною, він його ОСОБА_18 та ОСОБА_22 не віддав.

Потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснювала, що з ОСОБА_18 познайомилась і в них були дружні стосунки. ОСОБА_18 запропонував їм з чоловіком придбати автомобіль «AUDI Q7» за 50000 дол. США, на якому він їздив, вони погодились. В березні 2016 року ОСОБА_18 привіз автомобіль до них в офіс по вул. Продольна, 8 в м. Харкові, віддав їм автомобіль, документи на автомобіль, зробив довіреність на них, сам також їздив по генеральній довіреності, у нього всі автомобілі були по довіреностям. За автомобіль ОСОБА_18 отримав гроші в сумі 50000 дол. США, написав розписку в отриманні грошей та продажу автомобіля. Вона їздила на цьому автомобілі «AUDI Q7», але коли захотіла його переоформити і продати, в ОСОБА_23 їй сказали, що автомобіль під арештом і ОСОБА_22 , на кого була оформлений автомобіль анулював довіреність. Телефон ОСОБА_18 на той момент вже не відповідав і він скривався. Вважає, що ОСОБА_22 домовився з ОСОБА_18 , щоб їх обманути та заволодіти їх грошима. До цих всіх подій із ОСОБА_22 вона знайома не була.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснював, що з ОСОБА_18 був знайомий, ОСОБА_22 не знав раніше. В 2016 році ОСОБА_18 приїхав на автосервіс по вул. Продольній в м. Харкові в офіс ОСОБА_11 , щоб продати автомобіль «AUDI Q7». ОСОБА_24 на цьому автомобілі, привіз також комплекти зимової гуми на автомобіль, який вони одразу вигрузили. Іващенки в офісі (кабінеті дружини) віддали за автомобіль ОСОБА_18 50000 дол. США (було 5 пачок грошей купюрами по 100 дол. США), отримали документи на автомобіль. Він, на прохання ОСОБА_18 відвіз його за адресою, яку той сказав, ОСОБА_18 віддав комплект ключів, а автомобіль залишився у ОСОБА_11 .

Вказані покази потерпілих і свідків викладені у вироку та відповідають фактично наданим ними у судовому засіданні в суді першої інстанції.

З показів потерпілих вбачається, що вони мали дружні відносини з ОСОБА_18 , вирішили придбати автомобіль у ОСОБА_18 , передали йому кошти за нього, а він їм передав довіреність та написав розписку.

Про те, що автомобіль не оформлений на ОСОБА_7 дізнались вже в процесі купівлі транспортного засобу, пізніше не змогли його переоформити бо ОСОБА_7 відізвав довіреність.

При цьому, в подальшому автомобіль так і не був переоформлений.

Свідок ОСОБА_14 був на автосервісі та бачив кошти в розмірі 50 тисяч доларів (5 пачок купюрами по 100 доларів) та бачив як їх передали за автомобіль, ОСОБА_18 передав ключі, комплект зимової резини. Потім він відвіз ОСОБА_18 за адресою, яку він вказав.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку показам вказаних вище свідків та потерпілих і з такою оцінкою колегія суддів погоджується в повному обсязі.

Будь яких відомостей, які б ставили покази свідків під сумнів, сторона захисту не надала.

Покази свідків, в тому числі повністю підтверджують подію злочину та причетність до їх вчинення обвинуваченого.

Таким чином, потерпілі та свідок підтвердили те, що автомобіль було продано за 50000 доларів, які були фактично передані ОСОБА_18 , проте автомобіль не було переоформлено, а було надано довіреність, яка була в подальшому анульована ОСОБА_7 .

Вказане повністю спростовує доводи апеляційної скарги захисника про те, що кошти не передавались, а передача автомобіля була способом взаєморозрахунків між сім`єю ОСОБА_11 та ОСОБА_18 .

Покази потерпілих, свідка ОСОБА_14 повністю спростовують версію сторони захисту.

Більш того, судом першої інстанції досліджено розписку ОСОБА_18 від 01.03.2016 року наступного змісту - «Расписка. Я ОСОБА_25 паспорт НОМЕР_4 выдан Мелитопольским РОУМВД 23 апреля 2005 года продал автомобиль Ауди Q7 2013 года выпуска ОСОБА_26 за суму 50000 у.е. 1.03.2016 ОСОБА_25 подпись»

Сторона захисту не заперечує проти автентичності вказаної розписки, а відповідно враховуючи її зміст та покази потерпілих та свідків, колегія суддів констатує, що автомобіль був фактично проданий сім`ї ОСОБА_11 і жодного взаєморозрахунку між ОСОБА_18 та сім`єю ОСОБА_11 не було, кошти фактично були передані в рахунок оплати вартості автомобіля.

Проте в подальшому відповідно до заяви ОСОБА_7 від 23.07.2016 року до приватного нотаріуса, вказана довіреність була скасована.

Також судом першої інстанції було досліджено докази, згідно яких ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом про витребування належного йому автомобіля з незаконного володіння відповідачів, потерпілих у даній справі.

Колегія суддів наголошує, що такі дії ОСОБА_7 беззаперечно свідчать про те, що він приєднався до злочинної діяльності особи, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, та в процесі вчинення злочину ОСОБА_7 здійснював дії, внаслідок яких мала завершитись здійснення об`єктивної сторони шахрайства фізичне повернення автомобіля та недопущення вибуття його із власності ОСОБА_7 .

Варто також зазначити, що незважаючи на тривалий час, який минув, ОСОБА_7 , розуміючи що проводиться досудове розслідування, був ознайомлений з матеріалами кримінального провадження не здійснив жодних дій щодо можливого переоформлення автомобіля на законного власника і станом на день розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_7 таких дій не здійснив.

Вказане додатково свідчить про направленість умислу ОСОБА_7 та його співучасть у вчиненні шахрайства.

За вказаних обставин, колегія суддів критично ставиться до версії сторони захисту про відсутність події злочину.

Зібрані докази у справі свідчать про протилежне.

Фактичні дані, на підставі яких суд встановив обставини цього кримінального провадження містяться також в інших досліджених доказах, які також є належними та допустимими.

Згідно з положеннями ст. 85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Наведені судом першої інстанції докази, згідно ст. 85, 86 КПК, є належними та допустимими.

Підстав для визнання доказів недопустимими судом апеляційної інстанції не установлено, оскільки не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК.

Усі досліджені докази відкриті стороною обвинувачення стороні захисту у порядку статті 290 КПК.

Сторонами не наведено достатніх фактів, що свідчили б про недостовірність будь-якого із поданих доказів. Тому докази є достовірними.

Окрім іншого, захисник у своїй апеляційній скарзі також ставить під сумнів правильність кваліфікації дій обвинуваченого та стверджує що дії які виконувались ОСОБА_7 , були здійснені вже після закінчення об`єктивної сторони злочину.

Колегія суддів з такими доводами сторони захисту не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ст.190 КК України, шахрайством визначається заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Принциповим у цьому питанні є встановлення і доведення поза розумним сумнівом, що особа, умисно, з корисливих мотивів заволодіваючи чужим майном або набуваючи права на майно шляхом обману чи зловживання довірою, зокрема й беручи на себе при цьому певні зобов`язання, одразу не мала наміру їх виконувати, використовуючи певні правовідносини як спосіб реалізації умислу, спрямованого на заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою. Висновок про це може бути зроблений, в тому числі й виходячи з сукупності фактичних дій такої особи. (Правова позиція Верховного справа № 127/11849/15-к, провадження № 51-930км19, викладена в постанові від 03.03.2021 року).

Шахрайство вважається закінченим з моменту, коли винна особа фактично заволоділа чужим майном, отримала право на нього (документи, підписи) або отримала реальну можливість розпорядитися ним на власний розсуд.

Отже, враховуючи фактичні обставини справи, інкримінований ОСОБА_7 злочин вважається вчиненим не з моменту передачі коштів за автомобіль, а з моменту анулювання довіреності на автомобіль, що унеможливило його переофрмлення у власніть потерпілих.

Серед інших доводів апеляційної скарги захисника, сторона захисту наголошувала на тому, що до ЄРДР було внесено лише первинну заяву потерпілого про щахрайство ОСОБА_18 щодо сім`ї ОСОБА_11 і жодного відношення до автомобіля ця заява не мала.

Через це, захисник вважає, що розслідування проводилось для перевірки інших фактів, а не обставин шахрайства, пов`язаних з автомобілем.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами захисника.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що дійсно первинна заява потерпілого стосувалась шахрайства в розмірі 100 тисяч доларів, пов`язаного з господарською діяльністю, далі в матеріалах справи є заява потерпілої вже з відповідними відомостями про шахрайство, пов`язане з автомобілем та відповідно про заволодіння коштами в розмірі 50 тис. доларів.

В подальшому, після внесення відомостей до ЄРДР слідством, з метою перевірки відомостей, які містились в заявах про вчинення злочину, було проведено низку процесуальних дій і 08.09.2016 року згідно постанови прокурора було перекваліфіковано склад кримінального правопорушення з ч.3 ст. 190 КК України на ч.4 ст. 190 КК України.

Крім того, у вказаній постанові зазначено, що під час проведення досудового розслідування за фактом шахрайства щодо сім`ї ОСОБА_11 було встановлено, що невстановлена особа, під приводом продажу автомобіля заволоділа коштами у сумі 50 тис. доларів США, що належали ОСОБА_9 .

Також судом досліджено витяг з кримінального провадження (Т.1 арк. 95) з правовою кваліфікацією за ч.1 ст. 28, ч.4 ст. 190 КК України, згідно якого «в період часу з березня по серпень 2016 року ОСОБА_17 у групі з ОСОБА_7 без попередньої змови виконали всі дії, які вважали за необхідне для незаконного заволодіння та повернення у власність одного з подільніків, а саме ОСОБА_7 автомобіля моделі «AUDI Q7», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2013 року випуску, шасі (кузов) № НОМЕР_2 , тип легковий універсал-В, шляхом обману та зловживання довірою грошовими коштами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на суму 1354700 грн.»

Колегія суддів наголошує, що при вирішенні питання щодо допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини та використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 ст. 87 КПК України. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК України, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі ч. 1 ст. 87 КПК України.

У разі встановлення іншого порушення прав і свобод людини, крім істотних, суд в кожному конкретному випадку має перевірити, у тому числі, чи вплинуло таке порушення на загальну справедливість судового розгляду за критеріями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики ЄСПЛ та національного законодавства.

Крім того, при вирішенні питання щодо допустимості фактичних даних, отриманих з порушенням процесуального закону, суд в кожному конкретному випадку має встановити: чи спричинило це порушення появу обґрунтованих сумнівів у достовірності фактичних даних, отриманих в результаті проведення процесуальної дії; чи можливо усунути такі сумніви за допомогою інших доказів чи додаткових процесуальних засобів доказування. У цьому випадку докази, отримані з порушеннями КПК України, можуть бути використані судом як допустимі лише у разі, якщо: ці порушення не є істотними, тобто не могли вплинути та не впливають на достовірність отриманих фактичних даних; порушення є суттєвими (такими, що породжують сумніви у достовірності доказів), втім такі сумніви можуть бути усунуті іншими зібраними допустимими доказами. У разі встановлення порушення, що породжує сумніви в достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути на основі інших доказів чи за допомогою проведення додаткових процесуальних дій, суд має визнати такий доказ недопустимим. Суд здійснює встановлення достовірності доказу шляхом дослідження та аналізу його змісту, перевірки та співставлення з іншими доказами на предмет об`єктивного взаємозв`язку та взаємоузгодження».

Саме виходячи з наведених вище класифікації недопустимих доказів та критеріїв перевірки доказів на допустимість, колегія суддів перевірила доводи захисту щодо недопустимості фактичних даних, отриманих на думку сторони захисту з істотними порушеннями КПК України.

Колегія суддів зазначає, що вказуючи на порушення, на думку захисту, вимог кримінального процесуального закону з боку органу досудового розслідування, стороною захисту не наведено аргументів, які саме права і свободи ОСОБА_27 були порушені у цій конкретній процесуальній ситуації.

З огляду на наведене, колегія суддів відкидає доводи апеляційної скарги захисника в цій частині як необгрунтовані.

Поряд з вказаним, в судовому засіданні захисник заявив клопотання про необхідність повторного дослідження судом апеляційної інстанції низки доказів у справі.

Відповідно до ч.3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Вказаних відомостей захисник не навів ані у своєму клопотанні, ані під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Захисник не зазначив, які докази були неповно досліджені судом першої інстанції чи які порушення суд першої інстанції допустив під час їх дослідження.

За таких обставин колегія суддів відмовила у повторному дослідженні доказів судом апеляційної інстанції.

Отже, дослідивши всі зібрані докази, суд першої інстанції прийшов до цілком правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому дій.

З огляду на вказане, колегія суддів відкидає доводи сторони захисту щодо оспорювання фактичних обставин справи.

При цьому судом першої інстанції, сторонам були створені належні та рівні умови для реалізації своїх прав.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що наведені в апеляційній скарзі мотиви щодо незгоди з судовим рішенням в частині доведеності вини обвинуваченого, а також щодо незгоди з наданою судом оцінкою окремих доказів, не спростовують правильності висновків судів і не містять переконливих доводів, які би дозволили колегії суддів дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність в цій частині.

Доводів, щодо незгоди з призначеним обвинуваченому покарання, апеляційна скарга не містить, у зв`язку з чим колегія суддів не надає оцінку оскаржуваному вироку в частині призначеного покарання.

Таким чином вирок суду є законним та обґрунтованим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405,406, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2025 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді