Номер провадження: 11-кп/813/1652/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 27.01.2026, якою під час судового розгляду к/п № 0001267 від 14.08.2024 стосовно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Новоолексіївка Генічеського р-ну Херсонської обл., громадянина України, із середньою спеціальною освітою, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 361, ч. 1 ст. 393 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 27.03.2026 включно, із визначенням застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою суду задоволено клопотання прокурора Пересипської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_7 та стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 27.03.2026 включно, із визначенням застави в розмірі 242 240 грн, а також відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу.

Обґрунтовуючи ухвалу суд 1-ої інстанції виходив з доведеності наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які зберігають свою актуальність на цій стадії к/п стосовно ОСОБА_6 та унеможливлюють застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не погодився із оскаржуваною ухвалою, вважає її необґрунтованою та незаконною, оскільки:

- встановлені ризики є суто формальними, прокурором недоведені, при цьому суд 1-ої інстанції не здійснив їх належну перевірку, а фактично ототожнив сам факт обвинувачення з існуванням ризиків;

- в судовому засіданні був допитаний його родич, що свідчить про наявність в нього міцних соціальних зв`язків. Крім того, він має постійне місце проживання на території м. Одеси, щодо нього надано позитивні характеристики з органу пробації, він не перебуває на обліку в психіатричному та наркологічному диспансерах, разом з тим, суд 1-ої інстанції належним чином не обґрунтував чому вказані обставини не зменшують встановлені ризики;

- факти впливу на свідків відсутні, будь-яких доказів зворотного не надавалось суду;

- він перебуває під вартою понад півтора роки, що відповідно до практики ЄСПЛ вимагає особливо переконливого та детального обґрунтування необхідності подальшого тримання під вартою.

За таких обставин обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та застосувати щодо ньогозапобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, водночас прокурор та захисник в судове засідання апеляційного суду не з`явились, при цьому обвинувачений не заперечував проти розгляду справи за їх відсутності, в зв`язку із чим та з врахуванням приписів ст.ст. 405, 422-1 КПК України колегія суддів вирішила провести апеляційний розгляд провадження за встановленою явкою.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого, перевіривши доводи його апеляційної скарги та ретельно дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на таке.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики ЄСПЛ передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до копії обвинувального акту, який міститься в матеріалах судового провадження, що надійшло до апеляційного суду, ОСОБА_6 обвинувачується у вчинені злочинів, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 361, ч. 1 ст. 393 України за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене за попередньою змовою групою осіб, повторно, поєднане з проникненням у житло, в умовах воєнного стану; таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно в умовах воєнного стану; втеча з-під варти, вчинена особою, яка перебуває в попередньому ув`язненні; несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих), інформаційно-комунікаційних систем.

Частиною 1 ст. 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд зауважує, що обвинуваченому ОСОБА_6 інкримінується декілька злочинів різної ступені тяжкості, зокрема й злочин за ч. 4 ст. 186 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, який є тяжким злочином відповідно до класифікації ст. 12 КК України.

Оскільки, ОСОБА_6 інкримінується вчинення декілька злочинів, в тому числі тяжкий та йому загрожує суворе покарання, вказане не може залишатися без належної уваги суду при вирішенні питання про продовження йому строку дії запобіжного заходу.

Окрім того, особливої уваги вимагає той факт, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 393 КК України, тобто втеча з-під варти, що ним було вчинено під час перебування в суді, в якому вирішувалось питання про обрання йому запобіжного заходу в межах цього к/п № 0001267 від 14.08.2024.

На переконання апеляційного суду, вказані обставини демонструють ставлення обвинуваченого до можливого суворого покарання за вчинення інкримінованих йому діянь та свідчать про бажання обвинуваченого уникнути цього шляхом втечі.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Відповідно до сформованої практики ЄСПЛ, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. Тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Колегія суддів зауважує, що ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від органу досудового розслідування та суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями), зокрема і суворістю передбаченого покарання.

В контексті доводів апелянта щодо відсутності ризиків в цьому к/п, апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_6 інкримінується декілька злочинів, в тому числі вчинених з корисливих мотивів в умовах воєнного стану, потерпілими від якого стали особи похилого віку, що є обтяжуючою обставиною. При цьому, кількість інкримінованих діянь в межах цього к/п, а також той факт, що на теперішній час стосовно нього розслідується ще 11 кримінальних проваджень, а в межах іншого к/п він оголошувався в розшук, що не було спростовано на стадії апеляційного розгляду, вказує на можливість продовження обвинуваченим кримінально протиправної діяльності, що підтверджує існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, розгляд обвинувального акту судом ще триває, а відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу.

Більш того, кількість інкримінованих злочинів, які є предметом розгляду в межах обвинувального акту в цьому к/п вимагає часу для дослідження зібраної доказової бази, в тому числі допиту свідків в судовому засіданні, при цьому не може залишатися без уваги наявність співучасника по деяким епізодам, що в сукупності свідчить про актуальність ризику впливу на учасників к/п, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Окрім вказаного, апеляційний суд, також, враховує специфіку інкримінованих діянь та обставини к/п, характеристики особи обвинуваченого, його поведінку та активні дії, які йому інкримінуються, що підтверджує актуальність вище встановлених ризиків та є підставою для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

При цьому, з огляду на вище наведене, підстав для застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу не встановлено, оскільки інший запобіжний захід не зможе гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відхиляючи доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо наявності в нього місця проживання та міцних соціальних зв`язків, апеляційний суд звертає увагу, що в матеріалах к/п відсутні докази, які б свідчили про наявність в обвинуваченого стійкого зв`язку з певним визначеним місцем проживання в м. Одесі чи в Одеській області, а наявність в нього родича не свідчить про наявність між ними міцних соціальних зв`язків.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, а істотних порушень судом 1-ої інстанції норм кримінального процесуального законодавства не встановлено, з огляду на що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 .

Водночас, апеляційний суд враховує, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в цьому к/п переданий до суду для розгляду 08.10.2024, при цьому обвинувачений ОСОБА_6 тривалий час утримується під вартою.

Частина 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду на вимоги ч. 4 ст.28 КПК України, якою регламентовано, що кримінальне провадження щодо особи (осіб), яка тримається під вартою має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Аналіз зазначених положень свідчить, що розумність строків кримінального провадження встановлено законодавцем задля забезпечення гарантій особи від необґрунтованого та надмірного затягування кримінального провадження стосовно неї з метою забезпечення прав цієї особи.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Апеляційний суд, загалом погоджуючись із висновком суду 1-ої інстанції щодо наявності правових підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою з метою забезпечення імперативних завдань кримінального провадження, в той же час звертає особливу увагу суду 1-ої інстанції на те, що запобіжний захід не є покаранням за злочин.

Відтак, апеляційний суд, не втручаючись у процес здійснення правосуддя судом 1-ої інстанції, вважає таку тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України, тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим звертає увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття дієвих заходів для розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

Водночас, апеляційний суд нагадує суду 1-ої інстанції про те, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підставою дисциплінарної відповідальності судді є безпідставне затягування або невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку встановленого законом.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 194, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 27.01.2026, якою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 361, ч. 1 ст. 393 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 27.03.2026 включно, із визначенням застави залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття дієвих заходів для розгляду к/п за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в розумні строки, визначені ст. 28 КПК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4