19 травня 2026 року м. Запоріжжя
Під час розслідування встановлено, що службові особи Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради, діючи з метою одержання неправомірної вигоди, організували протиправну схему сприяння громадянам в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації шляхом фіктивного працевлаштування осіб чоловічої статі призовного віку на посади педагогічного складу до підпорядкованих закладів освіти на території м. Запоріжжя, що призвело до безпідставного нарахування та розтрати бюджетних коштів. До вказаної діяльності залучено службових осіб територіальних відділів освіти м. Запоріжжя та директорів підзвітних їм навчальних закладів, які, зловживаючи службовим становищем, оформили на роботу осіб, які фактично трудових обов`язків не виконували. Це створило штучні умови для отримання останніми відстрочки від призову та спричинило розтрату бюджетних коштів у вигляді незаконно виплаченої заробітної плати.
З метою перевірки встановлених обставин до УСР в Запорізькій області ДСР НПУ було надане доручення в порядку ст. 40 КПК України, відповідно до матеріалів якого встановлено, що до посадової особи Правобережного відділу освіти Запорізької міської ради протягом 20242025 років звернулись її знайомі, а саме: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з проханням сприяти їм в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на що посадова особа погодилась та запропонувала працевлаштувати їх на посади педагогічних працівників у підзвітний заклад освіти. Для втілення вказаних намірів до схеми залучено директора Запорізької гімназії № 22 Запорізької міської ради ОСОБА_7 , на що остання погодилась та працевлаштувала вказаних осіб на посади педагогічних працівників до Запорізької гімназії № 22 ЗМР.
Таким чином, під час досудового розслідування підтверджено факт причетності до вказаної злочинної діяльності колишнього директора Запорізької гімназії № 22 Запорізької міської ради ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 12.05.2026 на підставі ухвали слідчого судді Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 (за місцем проживання ОСОБА_7 ), під час якого виявлено та вилучено: блокнот у клітинку в твердій обкладинці з написом «Brochure Design» із записами; аркуш А4 із роздрукованою таблицею з прізвищами; мобільний телефон Motorola g85 5G у корпусі синього кольору, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , із сім-картою оператора мобільного зв?язку ПрАТ «Київстар» НОМЕР_3 . У цей день вилучені під час обшуку речі визнані у кримінальному провадженні речовими доказами, про що винесена відповідна постанова.
Також під час огляду мобільного телефону, вилученого у ОСОБА_7 , встановлено обставини, які свідчать про можливе фіктивне працевлаштування до очолюваного нею навчального закладу не лише вищевказаних осіб, а й інших. Отже, органом досудового розслідування виявлено докази причетності ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, а також інші обставини, що свідчать про причетність інших посадових осіб зазначеного навчального закладу, у зв`язку із чим виникла обґрунтована необхідність у накладенні арешту на вищезазначене майно з метою його збереження і можливого використання під час досудового розслідування як доказу.
У судове засідання, призначене для розгляду клопотання про арешт майна, учасники провадження не з`явилися. Слідчий ОСОБА_3 подав до суду заяву, в якій просив клопотання про арешт майна розглядати за його відсутності. ОСОБА_7 , повідомлена про час та місце розгляду клопотання слідчого, у судове засідання не з`явилася. З огляду на те, що неявка учасників провадження у судове засідання, призначене для розгляду клопотання про арешт майна, не перешкоджає вирішенню питання про арешт, слідчий суддя вирішив клопотання слідчого розглядати за відсутності учасників провадження та без фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів.
Вивчивши клопотання слідчого, дослідивши додані до нього матеріали досудового розслідування, слідчий суддя дійшов таких висновків. Згідно зі статтями 7, 16 КПК України загальною засадою кримінального провадження є недоторканність права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження (ч. 1 ст. 131 КПК України). Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна (ч. 2 ст. 131 КПК України). Під час застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню (ст. 3 КПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Частиною 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. З метою забезпечення збереження речових доказів арешт може бути накладений на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України (абз. 1 ч. 3 ст. 170 КПК України). Арешт на комп`ютерні системи (зокрема мобільні телефони) чи їх частини накладається лише у випадках, якщо вони отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення або є засобом чи знаряддям його вчинення, або зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, або у випадках, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другої цієї статті, або якщо їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а також якщо доступ до комп`ютерних систем чи їх частин обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту (абз. 2 ч. 3 ст. 170 КПК України).
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Отже, Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину. Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).
Відповідно до вимог ст. 173 КПК України під час вирішення питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу), а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. Вирішуючи питання про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчий суддя повинен: перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи; з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається ініціатор клопотання, без застосування цих заходів; враховувати, що обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (частина третя статті 132 КПК України) покладається на слідчого та/або прокурора; брати до уваги розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Аналіз обставин кримінального провадження, викладених у клопотанні слідчого, рапортах оперуповноваженого УСР в Запорізькій області ДСР Національної поліції України, відомостей, наданих ГУ ДПС в Запорізькій області та ІНФОРМАЦІЯ_2 , даних, що містяться в протоколах огляду речей та документів, отриманих під час тимчасового доступу, протоколах огляду мобільних телефонів, дозволяє дійти висновку, що вилучений слідчим під час обшуку мобільний телефон міг зберегти на собі сліди кримінальних правопорушень або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Майно, яке має ознаки речового доказу, може бути вилучено та арештовано незалежно від того, хто є его власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.
З урахуванням вищевикладеного слідчий суддя доходить висновку, що клопотання слідчого є обґрунтованим. Арешт майна з метою забезпечення збереження речових доказів є необхідним на цій стадії кримінального провадження, сприятиме досягненню його дієвості, а потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права та свободи його власників або володільців. Незастосування арешту до вищезазначених речей та документів може призвести до їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. За встановлених обставин накладення арешту на вилучене слідчим під час обшуку майно забезпечить справедливу рівновагу між суспільним інтересом та правомірною метою, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються арешт, та метою, яку прагнуть досягти збереження речових доказів, оскільки існують обставини, які підтверджують, що їхнє незастосування може призвести до незворотних наслідків (втрати речових доказів). Причетність вилучених речей та документів до кримінального провадження має бути перевірена під час досудового розслідування в розумні строки.
Керуючись ст. ст. 131, 132, 170, 172, 173, 175, 369, 372 КПК України, слідчий суддя
Клопотання слідчого про арешт майна задовольнити.
Накласти арешт на мобільний телефон «Samsung Galaxy S21» в корпусі чорного кольору ІМЕ1: НОМЕР_4 , ІМЕІ2: НОМЕР_5 з сім карткою оператора «Київстар» з номером НОМЕР_6 та сім карткою оператора «Водафон Україна» з номером НОМЕР_7 , вилучений слідчим 12 травня 2026 року під час проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 , з позбавленням власників (володільців) вищезазначеного майна права на відчуження, розпорядження та користування ним до скасування арешту в установленому Кримінальним процесуальним кодексом України порядку.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні під час розгляду питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Повний текст ухвали складено 25 травня 2026 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1