Суддя ОСОБА_1
Справа № 644/3052/26
Провадження № 1-кп/644/698/26
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 р. м. Харків

Індустріальний районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши матеріали справи за обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000223 від 18.02.2026, щодо:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, не одруженого, не працюючого, освіта середньо-спеціальна, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 05.03.2026 Індустріальним районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 309 до 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Обов`язковість судового рішення згідно зі статтею 129 Конституції України є однією з основних засад судочинства.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Як установлено ст. 298 КУпАП, яка кореспондується із ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Судовим розглядом встановлено, що постановою Радивилівського районного суду Рівненської області від 14.04.2025 у справі №568/525/25, що набрала законної сили 25.04.2025, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 40800 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк на 5 років без оплатного вилучення транспортного засобу. Не зважаючи на це, ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи про наявність вказаної постанови Радивилівського районного суду Рівненської області, будучи ознайомленим з нею, з метою невиконання рішення суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, 04.11.2025 о 14:28, будучи позбавленим права керувати транспортними засобами, ігноруючи заборону, встановлену ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», повторно керував транспортним засобом Toyota Avalon з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , та будучи позбавленим права керувати транспортним засобом, перебуваючи по просп. Героїв Харкова, 264В в м. Харків, був зупинений екіпажом УПП в Харківській області ДПП, про що було складено протоколи за ч. 2 ст. 130 КУпАП та ч. 5 ст. 126 КУпАП. За вказані правопорушення постановою Індустріального районого суду м. Харкова (справа № 644/10687/25 провадження № 3/644/2385/25), що набрала законної сили 06.01.2026, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 130 та ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 40800 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років без вилучення транспортного засобу.

Крім того, ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільнонебезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи про наявність вище вказаної постанови Радивилівського районного суду Рівненської області, будучи ознайомленим з нею, з метою невиконання рішення суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, 09.11.2025 о 16:01, будучи позбавленим права керувати транспортними засобами, ігноруючи заборону, встановлену ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», повторно, керував транспортним засобом Тоyota Avalon з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , та будучи позбавленим права керувати транспортним засобом, перебуваючи по проспекту Героїв Харкова, буд. 272-Д в м. Харкові, був зупинений екіпажом УПП в Харківській області ДПП, про що були складені протоколи за ч. 2 ст. 130 КУпАП та ч. 5 ст. 126 КУпАП. За вказані правопорушення постановою Індустріального районого суду м. Харкова від 04.12.2025 (справа № 644/11001/25 провадження № 3/644/2438/25), що набрала законної сили 16.12.2025 ОСОБА_4 , визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 130 та ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 40800 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 10 років 6 місяців.

Крім того, ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільнонебезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи про наявність вищевказаної постанови Радивилівського районного суду Рівненської області, будучи ознайомленим з нею, з метою невиконання рішення суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушения ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, с обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, 01.12.2025 о 01:58, будучи позбавленим права керувати транспортними засобами, ігноруючи заборону, встановлену ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», повторно, керував транспортним засобом Toyota Avalon з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , та будучи позбавленим права керувати транспортним засобом, перебуваючи по вул. Велика Кільцева біля будинку 16 в м. Харкові, був зупинений екіпажом УПП в Харківській області ДПП, про що були складені протоколи за ч. 2 ст. 130 КУпАП та ч. 5 ст. 126 КУпАП. За вказані правопорушення постановою Індустріального районого суду м. Харкова від 23.12.2025 (справа № 644/11768/25 провадження № 3/644/2567/25), що набрала законної сили 03.01.2026, ОСОБА_4 , визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 130 та ч. 5 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 40800 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років.

Таким чином, ОСОБА_4 , діючи усвідомлено, виконав усі необхідні дії, які вважав за необхідне для досягнення своєї мети, спрямовані на умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, визнав повністю, визнавши обставини, викладені в обвинувальному акті. Вказав, що він розкаюється у вчиненому та усвідомив суспільну протиправність своїх діянь. Додатково пояснив, що він має статус учасника бойових дій, мобілізувався у травні 2022 року, а в кінці літа 2025 року наступив на міну, втратив кінцівку та демобілізувався. Інвалідність з приводу втрати кінцівки він ще не оформив.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що прокурор також не оспорювала фактичні обставини провадження, а судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності його позиції, роз`яснивши обвинуваченому положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним продовження дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Суд, врахувавши визнання обвинуваченим всіх обставин, які викладені у обвинувальному акті, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 382КК України як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

При цьому суд враховує, що у постанові Верховного Суду від 27 січня 2025 року у справі № 685/1196/23 вказано, що керування транспортним засобом особою, яка достовірно знає про наявність постанови суду, якою на неї накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, свідчить про умисне ухилення від її виконання, що і є однією з форм невиконання судового рішення в розумінні ч. 1 ст. 382 КК України. Мета такого керування не є обов`язковим і визначальним елементом суб`єктивної сторони вказаного протиправного діяння.

Перед призначенням покарання суд також вважає за необхідне в аспекті ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 1 ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод надати оцінку тому, чи не є призначення покарання за цим вироком подвійним притягненням обвинуваченого до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

В даному випадку на обвинуваченого вже було накладено стягнення у виді штрафу та позбавлення права керування транспортними засобами за факти керування транспортним засобом в ті періоди часу, коли згідно з постановою суду він був позбавлений такого права. Ці факти керування обвинуваченим транспортними засобом покладені в основу обвинувачення за ч. 1 ст. 382 КК України.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «А та Б проти Норвегії» (заяви № 24130/11 та 29758/11) вказано, що по відношенню до питань, що стосуються застосування санкцій в рамках як кримінального, так і адміністративного права, найнадійнішим способом виконання вимог статті 4 Протоколу №7 є забезпечення належних стадій, уніфікованих методик, що дозволяють об`єднати паралельне правове регулювання відповідної діяльності з тим, щоб реалізувати різні суспільні інтереси у сфері реагування на правопорушення, в рамках єдиного провадження. Стаття 4 Протоколу №7 не виключає проведення подвійного провадження, за умови, що будуть виконані певні умови. Зокрема, для того, щоб Суд визнав, що не відбулося подвійного засудження чи покарання (bis), забороненого статтею 4 Протоколу №7, Держава-відповідач має довести, що подвійні провадження були «досить тісно пов`язані за суттю та в часі». Інакше кажучи, що вони об`єднані на комплексній основі і утворюють єдине ціле. Це означає, що не тільки мета і засоби, що використовуються для її досягнення мають доповнювати одне одного за суттю і бути пов`язані в часі, а й те, що можливі наслідки такого правового реагування на відповідну поведінку мають бути пропорційними і передбачуваними для осіб, яких вони стосуються.

Матеріальні критерії для визначення того, чи існує досить тісний зв`язок за суттю, включають в себе:

1) чи переслідують різні провадження взаємодоповнюючі цілі і, таким чином, стосуються не тільки in abstracto, але й in сoncreto, різних аспектів соціально неправомірної поведінки;

2) чи є подвійність провадження передбачуваним наслідком (як в законодавстві, так і на практиці), одного і того ж оспорюваного діяння (idem);

3) чи проводяться паралельні провадження таким чином, щоб уникнути, наскільки це можливо, будь-якого дублювання в збиранні, а також оцінці доказів, зокрема, шляхом належної взаємодії між різними компетентними органами з тим, щоб факти, встановлені в одному провадженні, також використовувалися в іншому провадженні;

4) чи враховується санкція у першому завершеному провадженні в тих провадженнях, які завершуються пізніше з тим, щоб особа, якої вони стосуються, не несла надмірний тягар. Останній ризик буде менш імовірним у правових системах, де налагоджений компенсаційний механізм, призначений для забезпечення пропорційності загальної суми накладених штрафів.

Аналізуючи вищенаведені матеріальні критерії в рамках цієї кримінальної справи, суд зауважує наступне:

1) провадження у цій кримінальній справі та у справі про адміністративне правопорушення щодо обвинуваченого переслідують взаємодоповнюючі цілі та стосуються різних аспектів соціально неправомірної поведінки, оскільки справи про адміністративні правопорушення щодо обвинуваченого стосувалися фактів керування ним транспортним засобом в період позбавлення його такого права, в той час як ця кримінальна справа стосується факту умисного невиконання обвинуваченим постанови суду, що є посяганням на авторитет органів правосуддя України;

2) подвійність провадження у виді справ про адміністративні правопорушення та кримінальної справи щодо одного і того ж діяння обвинуваченого є передбачуваним наслідком як в законодавстві згідно із нормами КУпАП та КК України, так і у практиці Верховного Суду (постанови Верховного Суду від 27 лютого 2023 року у справі № 450/205/19, від 27 січня 2025 року у справі № 685/1196/23);

3) паралельні провадження у справах про адміністративні правопорушення та у кримінальній справі були проведені таким чином, що не відбулося дублювання в збиранні, а також оцінці доказів, оскільки у справі про адміністративне правопорушення суд оцінював докази щодо керування обвинуваченим транспортним засобом, а у кримінальній справі суд, спираючись на показання обвинуваченого та наведені у обвинувальному акті постанови суду у справах про адміністративні правопорушення, оцінює чи відбулося умисне невиконання постанови суду, що раніше набрала законної сили;

4) в силу норм статті 65 КК України суд під час розгляду цієї кримінальної справи та вибору виду і міри покарання наділений дискреційними повноваженнями, що дозволяють врахувати санкції у завершених провадженнях з тим, щоб обвинувачений не ніс надмірний тягар за наслідками розгляду цієї справи.

Отже, призначення покарання за цим вироком не буде подвійним притягненням обвинуваченого до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до нетяжкого злочину, особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, офіційно не працює, раніше судимий, інвалідності не має, не перебуває на обліку у лікарів нарколога чи психіатра, вину визнав, має статус учасника бойових дій.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає його щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання згідно зі ст. 67 КК України, суд не вбачає.

На підставі викладеного, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєне кримінальне правопорушення призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також враховуючи ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, особу обвинуваченого, який офіційно не працює, відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність обставини, що пом`якшує покарання, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі.

Призначення покарання у виді штрафу буде недоцільним, оскільки по-перше, у суду відсутні відомості про наявність у обвинуваченого доходу чи грошових заощаджень для сплати штрафу, а по-друге, на обвинуваченого вже було накладено значні суми штрафу за епізоди керування транспортним засобом згідно з ч. 2 ст. 130 та ч. 5 ст. 126 КУпАП і обвинувачений в судовому засіданні визнав, що він досі не сплатив ці штрафи.

Поряд з цим, ОСОБА_4 засуджено вироком Індустріального районного суду м. Харкова від 05.03.2026 за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді 1 року обмеження волі, та звільнено на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на 1 рік.

У постановах Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 199/1496/17 та від 19.02.2026 у справі № 643/1170/24 вказано, що кримінально-правові норми, передбачені статтями 70, 75 КК не передбачають окремого порядку призначення покарання за сукупністю злочинів в тих випадках, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від покарання з іспитовим строком, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, від відбування якого вона також звільняється з іспитовим строком. Оскільки самостійне виконання таких вироків не засноване на вимогах закону про кримінальну відповідальність, призначаючи остаточне покарання згідно з вимогами ч. 4 ст. 70 КК, суд має право вмотивовано вирішити питання про звільнення особи від відбування остаточного покарання з випробуванням, та визначити іспитовий строк в порядку та в межах, передбачених ст. 75 КК.

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 вчинив наведений вище злочин до засудження його 05.03.2026 Індустріальним районним судом м. Харкова, то суд призначає остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у відповідності до ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим із остаточним призначенням покарання у виді позбавлення волі.

З урахуванням вищевикладених обставин, відсутності судимостей у обвинуваченого до вчинення ним кримінального правопорушення, наявності у нього постійного місця проживання, визнання ним своєї вини, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо без реального тримання його в кримінально-виконавчій установі, шляхом звільнення від відбування покарання з іспитовим строком, а також вважає за необхідне покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язки у відповідності з ч. 1 ст. 76 КК України.

При цьому, визначаючи тривалість іспитового строку для обвинуваченого суд враховує, що хоча обвинувачений і не оформив собі інвалідність, проте він згідно з його показаннями втратив кінцівку під час здійснення заходів з відсічі російській агресії. Вказана обставина та наявність у обвинуваченого статусу учасника бойових дій свідчать про те, що обвинуваченому можливо визначити іспитовий строк мінімальної тривалості.

Таке покарання, на переконання суду, буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових злочинів, відповідатиме особі обвинуваченого та буде достатнім для досягнення відповідно до ст. 50 КК України мети покарання.

Судові витрати відсутні. Долю речових доказів слід вирішити на підставі ст. 100 КПК України.

Враховуючи те, що стосовно обвинуваченого запобіжний захід не застосовувався, а сторони провадження не заявили клопотання про застосування щодо нього запобіжного заходу, суд не вбачає підстав для застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Керуючись ч. 3 ст. 349, ст. 368-370, ст. 373, ст. 374КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, і призначити йому покарання у виді 1 (одного) року та 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, призначити ОСОБА_4 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання більш суворим покаранням, призначеним за цим вироком, менш суворого покарання, призначеного за вироком Індустріального районного суду м. Харкова від 05.03.2026, та остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді 1 (одного) року та 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України на період іспитового строку покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Не обирати запобіжний захід щодо ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили.

Речові докази у виді роздруківки з ІПНП «АРМОР» на 5 аркушах та оптичного диску формату DVD-R ємністю 4,7 ГБ з написом «Verbatim» - залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

На вирок суду протягом 30 днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через Індустріальний районний суд м. Харкова.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору в порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Суддя ОСОБА_5