Справа № 127/1439/26
Провадження №11-сс/801/202/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2026, якою задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000670 від 11.08.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2026, було задоволено клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 про арешт майна.

Суд першої інстанції своє рішення мотивує тим, що для з`ясування усіх обставин вказаного кримінального правопорушення, всебічного, повного та об`єктивного досудового розслідування, забезпечення збереження майна та недопущення подальшого його реалізації, забезпечення проведення необхідних судових експертиз, слідчий суддя прийшов до висновку, що клопотання про арешт майна є обґрунтованим та прокурором доведено необхідність накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами :03:133:0323 площею 0.0435 га та :03:133:0324 площею 0.0991 га, а тому слідчий суддя його задовільнив.

Адвокат ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , подала апеляційну скаргу, у якій просила поновити строк на оскарження вказаної ухвали суду першої інстанції, скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити в задоволенні клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_9 .

Апеляційну скаргу мотивує тим, що, на переконання заявника, накладення арешту на земельні ділянки, які належать на праві власності ОСОБА_8 , є необґрунтованим, у зв`язку з чим ухвала слідчого судді підлягає скасуванню.

При цьому, як зазначається в апеляційній скарзі, необхідність скасування накладеного арешту майна зумовлена, зокрема, невідповідністю майна, на яке накладено арешт, критеріям, передбаченим ч. 2 ст. 167 КПК України, а також тим, що арешт накладено на майно особи, яка у кримінальному провадженні не має процесуального статусу підозрюваного або обвинуваченого і не належить до осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного чи обвинуваченого.

Крім того, в апеляційній скарзі наголошується, що кримінальне правопорушення, у межах якого внесено відомості до ЄРДР, стосується виключно протиправних дій ОСОБА_10 , якому 09.01.2026 повідомлено про підозру, тоді як ОСОБА_8 , як зазначає сторона захисту, є законним набувачем земельних ділянок, придбаних за відплатним договором у ОСОБА_10 , яка, у свою чергу, також є добросовісним набувачем у розумінні положень Цивільного кодексу України. У зв`язку з цим апелянт стверджує, що ОСОБА_8 не має жодного відношення до кримінального правопорушення, у межах якого здійснюється досудове розслідування, а майно законного добросовісного набувача, на його думку, не може бути вилучене у межах даного кримінального провадження.

Також апелянт посилається на практику Верховного Суду, зокрема постанову колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 09.04.2020 у справі № 676/2199/19, якою, на її переконання, визначено підхід до застосування заходів забезпечення кримінального провадження щодо третіх осіб.

Окрім цього, у апеляційній скарзі зазначається, що накладення арешту на майно порушує право власності ОСОБА_8 , гарантоване, зокрема, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ч. 4 ст. 41 Конституції України, оскільки, на думку апелянта, такий арешт здійснено без наявності передбачених кримінальним процесуальним законом підстав.

При цьому адвокат також звертає увагу на те, що власника майна не було повідомлено про дату та час розгляду клопотання прокурора про накладення арешту, у зв`язку з чим ОСОБА_8 була позбавлена можливості надати суду свої пояснення та довести безпідставність заявленого прокурором клопотання.

Разом із тим у апеляційній скарзі наголошується, що земельні ділянки були придбані ОСОБА_8 на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу за ринковою вартістю, які на даний час судом недійсними не визнавалися та ніким не оспорювалися, а право власності на відповідні земельні ділянки підтверджується належними правовстановлюючими документами.

Також, у кримінальному провадженні відсутній цивільний позов, який відповідно до вимог кримінального процесуального закону міг би бути підставою для накладення арешту на майно з метою забезпечення відшкодування шкоди.

Адвокат ОСОБА_7 звертає увагу на те, що, на її думку, слідчий суддя, постановляючи оскаржувану ухвалу, вийшов за межі клопотання прокурора, оскільки прокурор просив накласти арешт на майно до закінчення досудового розслідування, тоді як суд застосував арешт до завершення судового розгляду справи по суті.

Окрім того, в апеляційній скарзі викладено посилання на практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої втручання держави у право мирного володіння майном повинно забезпечувати справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та необхідністю захисту основоположних прав особи, а покладення на особу індивідуального та надмірного тягаря є неприпустимим.

У зв`язку з наведеним апелянт вважає, що накладений арешт є необґрунтованим, порушує права та законні інтереси власника майна щодо володіння, користування та розпорядження земельними ділянками, а тому просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

Колегія суддів, дослідивши клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, перевіривши доводи, наведені заявником, та матеріали провадження, дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Разом із тим, положеннями ч. 1 ст. 117 КПК України передбачено, що пропущений із поважних причин процесуальний строк підлягає поновленню за клопотанням заінтересованої особи.

Як убачається з матеріалів провадження та доводів, викладених у клопотанні, власник майна ОСОБА_8 не була викликана у судове засідання під час розгляду клопотання прокурора про накладення арешту на майно та не була повідомлена про дату і час його розгляду, у зв`язку з чим була позбавлена можливості брати участь у судовому засіданні та висловити свою позицію щодо заявленого клопотання.

Крім того, як зазначено у клопотанні, копія оскаржуваної ухвали слідчого судді власнику майна не надсилалася та не вручалася, а про факт накладення арешту на належні їй земельні ділянки ОСОБА_8 дізналася лише 24.02.2026 після отримання письмового повідомлення від слідчого та ознайомлення з фотокопією відповідної ухвали.

За таких обставин колегія суддів враховує, що особа об`єктивно була позбавлена можливості реалізувати своє право на апеляційне оскарження судового рішення у встановлений законом строк, оскільки не була належним чином повідомлена про розгляд клопотання та не отримала копію судового рішення у день його проголошення.

Матеріали судової справи вказаних доводів адвоката не спростовують.

Враховуючи викладене, а також з огляду на необхідність забезпечення права особи на ефективний судовий захист та доступ до правосуддя, колегія суддів приходить до висновку, що наведені заявником обставини свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

За таких умов строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді підлягає поновленню.

У судове засідання не з`явилася власниця майна ОСОБА_8 , яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, клопотання про відкладення до суду не подавала.

Проте, у судовому засіданні була присутня її адвокат ОСОБА_7 , яка не заперечувала щодо розгляду апеляційної скарги без участі ОСОБА_8 .

За наведених обставин, відповідно до ч. 4 ст. 405, ст. 422 КПК України, апеляційний розгляд проведено за відсутності власника майна.

Колегія суддів, вислухавши думку адвоката, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовільнити, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, вивчивши та перевіривши матеріали судової справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовільнити з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2026 не відповідає.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційних скарг, які подані особами, які, відповідно до матеріалів кримінального провадження, не мають процесуального статусу і не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

У п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК зазначено, що ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає апеляційному оскарженню. При цьому, КПК не встановлено чіткого переліку осіб - суб`єктів права на апеляційне оскарження цієї ухвали, але п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК регламентовано, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК.

Одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт (п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК).

Статтею 64-2 КПК визначається зміст і процесуальний статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Водночас, в останньому абзаці ч. 7 ст. 173 КПК передбачено, що треті особи мають право на захисника та право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.

За таких обставин, власник чи володілець майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав № 438811432 від 08.08.2025 власником земельної ділянки :03:133:0323 площею 0.0435 га є ОСОБА_8 .

Відповідно до з витягу з Державного реєстру речових прав № 438812521 від 08.08.2025 власником земельної ділянки :03:133:0324 та 0.0991 га є ОСОБА_8 .

А тому, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_8 має повне право на оскарження вказаного судового рішення слідчого судді.

Щодо безпосередньо самих вимог апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому законом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації або необхідне для забезпечення інших завдань кримінального провадження.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним статтею 98 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про арешт, слідчий суддя зобов`язаний врахувати комплекс обставин, визначених ст. 173 КПК України, серед яких: правова підстава арешту; достатність доказів/розумність підозр щодо зв`язку майна з кримінальним провадженням; розумність та співрозмірність обмеження права власності; наслідки арешту для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Із доводів апеляції вбачається, що арешт накладено на земельні ділянки, власником яких є заявниця, яка не має процесуального статусу підозрюваного/обвинуваченого, а про арешт вона дізналася постфактум. За таких обставин судовий контроль має бути спрямований на те, щоб арешт не перетворився на непропорційне обмеження прав третьої особи та щоб зберігався «справедливий баланс» між завданнями кримінального провадження і гарантіями права власності.

У практиці ЄСПЛ наголошується, що будь-яке втручання органу влади у право мирного володіння майном повинно бути законним, відповідати принципові верховенства права (включно зі свободою від свавілля) та забезпечувати справедливий баланс; такого балансу не буде досягнуто, якщо на особу покладається «надмірний індивідуальний тягар».

Європейський суд із прав людини також визнає, що тимчасове обмеження можливості користування/розпорядження майном у зв`язку із судочинством може бути легітимним як форма контролю за використанням власності, але й у такому разі ключовими залишаються критерії законності та пропорційності.

Разом із тим колегія суддів звертає увагу, що мотивувальна частина ухвали слідчого судді фактично містить лише загальні посилання на норми кримінального процесуального закону та загальні цілі кримінального провадження, однак не містить належного аналізу конкретних обставин, які б об`єктивно свідчили про необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження саме щодо майна третьої особи.

Так, обґрунтовуючи необхідність накладення арешту, слідчий суддя послався на потребу забезпечення всебічного, повного та об`єктивного досудового розслідування, збереження майна, недопущення його подальшого відчуження, а також проведення необхідних експертиз. Однак такі формулювання мають загальний характер та не містять конкретного встановлення тієї правової підстави арешту, яка прямо передбачена ч. 2 ст. 170 КПК України, зокрема, чи накладається арешт з метою забезпечення збереження речових доказів, спеціальної конфіскації або відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Водночас, вирішуючи питання про накладення арешту на майно, слідчий суддя повинен був перевірити, чи відповідає майно, на яке накладається арешт, критеріям речового доказу, визначеним ст. 98 КПК України, а також чи існують достатні підстави вважати, що без застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження досягнення його завдань буде ускладненим або неможливим.

Однак із змісту оскаржуваної ухвали не вбачається, що слідчим суддею було наведено мотиви, які б свідчили про те, що земельні ділянки з кадастровими номерами :03:133:0323 та :03:133:0324, які перебувають у власності ОСОБА_8 , самі по собі містять відомості, що можуть бути використані як докази у кримінальному провадженні, або що вони зберегли на собі сліди кримінального правопорушення.

Крім того, слідчий суддя не навів переконливих доводів щодо існування реального ризику відчуження вказаного майна або інших обставин, які б свідчили про необхідність його арешту з метою забезпечення інтересів кримінального провадження. Саме лише припущення про можливість подальшого відчуження майна без наведення відповідних фактичних даних не може вважатися достатньою підставою для обмеження права власності.

Колегія суддів також звертає увагу, що положеннями ч. 10 ст. 170 КПК України прямо передбачено, що майно, яке перебуває у власності добросовісного набувача, не підлягає арешту, крім випадків, коли такий арешт накладається з метою забезпечення збереження речових доказів. Проте слідчий суддя, цитуючи зазначену норму закону, не здійснив її належного застосування до встановлених обставин та не навів мотивів, з яких дійшов висновку про необхідність застосування арешту щодо майна особи, яка не є підозрюваною у кримінальному провадженні.

Так само у мотивувальній частині ухвали відсутній аналіз наслідків застосування арешту для третьої особи та оцінка співрозмірності такого обмеження права власності завданням кримінального провадження, як того вимагають положення ст. 173 КПК України.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що слідчий суддя, постановляючи ухвалу про накладення арешту на майно, обмежився формальним посиланням на норми кримінального процесуального закону, не навівши достатніх та переконливих мотивів, які б свідчили про наявність передбачених законом підстав для такого втручання у право власності

Оскільки арешт є інтенсивним обмеженням права власності, а КПК вимагає вибору найменш обтяжливого способу арешту та оцінки наслідків для третьої особи, колегія суддів виходить із необхідності скасування арешту у разі, якщо ці вимоги не дотримано або якщо наведені органом обвинувачення доводи не забезпечують достатньої процесуальної якості втручання (належного мотивування, обґрунтованої мети і доведеної необхідності).

Окремо колегія суддів бере до уваги, що законодавець спеціально врегулював арешт майна третьої особи з метою спеціальної конфіскації: такий арешт можливий лише за наявності достатніх підстав вважати, що майно підлягатиме спеціальній конфіскації, а також за встановлення умов щодо характеру набуття та обізнаності третьої особи Цей підхід узгоджується із загальним принципом, що застосування майнових обмежень до власника, який не був обізнаний про незаконне використання майна, потребує особливо ретельного судового контролю.

Більше того, під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000670 від 11.08.2025 за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України, 02.03.2026 було направлено до Вінницького міського суду Вінницької області для розгляду по суті, що свідчить про завершення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні та передачу матеріалів кримінального провадження разом із обвинувальним актом до суду першої інстанції для здійснення судового розгляду.

За таких обставин колегія суддів враховує, що на момент апеляційного розгляду досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні завершено, а обвинувальний акт направлено до суду для розгляду по суті. Водночас матеріали провадження не містять належних даних, які б свідчили про необхідність подальшого застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, щодо майна, власником якого є третя особа, яка не має процесуального статусу підозрюваного чи обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні. За таких умов колегія суддів приходить до висновку, що на теперішній час відпала потреба у подальшому обмеженні права власності третьої особи шляхом застосування арешту майна, оскільки таке втручання у право мирного володіння майном не є необхідним для досягнення цілей кримінального провадження та не відповідає принципу пропорційності.

Колегія суддів також враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а право приватної власності є непорушним.

Зазначена конституційна гарантія передбачає, що будь-яке втручання держави у здійснення права власності можливе виключно на підставі закону, за наявності обґрунтованої необхідності та за умови дотримання встановленої законом процедури.

Водночас відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права.

Зазначена норма Конвенції передбачає, що будь-яке втручання державних органів у право особи на мирне володіння майном повинно відповідати трьом основним критеріям: бути здійсненим на підставі закону; переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства; бути пропорційним поставленій меті.

При цьому, як неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема у рішеннях «Спорронг та Льонрот проти Швеції», «Смирнов проти України», втручання держави у право власності повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та необхідністю захисту фундаментальних прав особи.

Такий баланс не може вважатися дотриманим у випадку, коли на особу покладається індивідуальний та надмірний тягар у вигляді необґрунтованого обмеження її права власності.

Водночас відповідно до положень ст. 7 та ст. 16 КПК України недоторканність права власності є однією із загальних засад кримінального провадження, а позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження допускається лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Таким чином, застосування арешту майна у даному випадку не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та пропорційності втручання у право власності, що суперечить як положенням Конституції України, так і гарантіям, передбаченим ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що подальше застосування арешту на зазначене майно є невиправданим обмеженням права власності та не відповідає вимогам кримінального процесуального закону, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 422 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 19.01.2026, якою задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000670 від 11.08.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України скасувати.

У задоволенні клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_9 відмовити.

Ухвала набуває законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4