Справа №950/132/26 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/863/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Катування
УХВАЛА

Іменем України

13 квітня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання -

ОСОБА_5 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого- ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження, відомості про яке 27 червня 2025 року внесені до ЄРДР за №0011334, за клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу судді Лебединського районного суду Сумської області від 26 лютого 2026 року про продовження строку тримання під вартою,

у с т а н о в и л а:

Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 26 лютого 2026 року задоволено клопотання прокурора про продовження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.127, ч.2 ст.406 , ч.5 ст. 426-1 КК України, запобіжного заходу у виді тримання під вартою у Державній установі «Сумський слідчий ізолятор» на строк до 27 квітня 2026 року включно.

Не погодившись з таким судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 26 лютого 2026 року, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_9 про продовження відносно ОСОБА_8 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою. У випадку висновку суду апеляційної інстанції про часткову обґрунтуваність клопотання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою- визначити заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що у грошовому еквіваленті становить 266 240 гривень, як альтернативного запобіжного заходу.

Щодо поновлення строку на апеляційне оскарження зазначила, що її робоче місто, знаходиться в одному із районів міста Суми (вул Хвойна, район Баранівки), інтенсивність ворожих атак якого є однією з найбільших у м. Суми через наближеність до лінії фронту, працювати в звичайному режимі 4 та 5 березня 2026 року на робочому місці було неможливо, що було пов`язано з постійними перебоями роботи інтернет зв`язку та необхідністю перебування в укритті в період атак БпЛА, а тому вважає, що строк на апеляційне оскарження був пропущений з поважних причин. Крім того, зазначає, що період пропуску строку на апеляційне оскарження є незначним і складає лише 1 день.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник посилається на те, що вказана ухвала є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою, у зв`язку з чим підлягає скасуванню. Зазначає, що продовження тримання під вартою ОСОБА_8 не відповідає вимогам законності і стандартам Європейського суду з прав людини.

Прокурор фактично повторює ті самі загальні твердження, що вже неодноразово використовувалися раніше, не наводячи жодних нових обставин або доказів.

Вказує, що суд не надав оцінки доводам сторони захисту і це свідчить про формальний і невмотивований характер ухвали.

Апелянт зазначає, що прокурор не довів наявності виняткових обставин для застосування ч. 4 ст. 183 КПК України, а суд першої інстанції не надав оцінки таким аргументам сторони захисту та, продовжуючи тримання обвинуваченого під вартою, послався на ч. 4 ст. 183 КПК України як на підставу для не визначення розміру застави. Водночас, інкриміновані ОСОБА_8 кримінальні правопорушення (ч. 2 ст. 406, ч. 3 ст. 127, ч. 5 ст. 426-1 КК України) не належать до переліку кримінальних правопорушень, прямо визначених в абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України та не обґрунтував необхідність такого винятку.

Також вказує, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, істотно зменшилися, оскільки досудове розслідування завершено, а всі докази вже зібрані, що виключає ризики їх знищення чи спотворення; твердження про вплив на свідків є абстрактними та не підтверджені жодними доказами; відсутні будь-які заяви чи факти такого впливу; ризик втечі спростовується попередньою бездоганною процесуальною поведінкою обвинуваченого; виїзд за кордон є юридично неможливим в умовах воєнного стану; ризик вчинення нового злочину ґрунтується виключно на припущеннях і не підтверджений жодними обставинами.

Після завершення досудового розслідування частина ризиків фактично відсутня.

Апелянт зазначає, що прокурор не довів неможливість застосування до її підзахисного більш м`якого запобіжного заходу, як цього вимагають ст. 183, 194, 199 КПК України. Зокрема, взагалі не наведено жодних аргументів щодо неможливості застосування застави, що свідчить про невиконання стороною обвинувачення обов`язку доказування.

З урахуванням особи обвинуваченого, який є військовослужбовцем, має позитивні характеристики та належну процесуальну поведінку в минулому, за наявності можливості покладення процесуальних обов`язків, на думку захисника, саме застава є достатнім і пропорційним запобіжним заходом.

За таких обставин, суд був зобов`язаний відмовити у продовженні тримання під вартою та застосувати більш м`який запобіжний захід, однак цього не зробив, що призвело до постановлення незаконної та невмотивованої ухвали.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, колегія суддів, дійшла висновку, що наведені захисником обставини свідчать про наявність поважних причин пропуску такого строку. Зокрема, об`єктивні умови, пов`язані з безпековою ситуацією у місті Суми, інтенсивністю ворожих атак, необхідністю перебування в укритті та перебоями в роботі інтернет-зв`язку, унеможливлювали своєчасне подання апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів враховує, що строк пропущений лише на один день, що також свідчить про відсутність зловживання процесуальними правами та намір захисника своєчасно реалізувати право на апеляційне оскарження.

З огляду на викладене, керуючись принципами забезпечення права на доступ до правосуддя та апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає за можливе поновити строк на апеляційне оскарження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , яка підтримала свою апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_8 який підтримав апеляційну скаргу захисника, доводи прокурора ОСОБА_9 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до частин 1-3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду, суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; за наслідками розгляду якого суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців. Тобто, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Іншими словами, застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів суспільства; визначення таких прав вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (рішення у справі «Летельє проти Франції»).

На розгляді у Лебединському районному суді Сумської області знаходиться кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 127, ч.2 ст.406, ч.5 ст.426-1 КК України, розгляд якого по суті пред`явленого обвинувачення до закінчення дії попередньої ухвали суду про тримання під вартою завершити неможливо, тому прокурором було подане клопотання про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вказане клопотання обґрунтовано тим, що продовжують існувати та не зменшилися ризики, передбачені пунктами 1, 2, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, запобігти яким можливо лише шляхом продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 26 лютого 2026 року обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою на строк до 27 квітня 2026 року без визначення розміру застави.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжких злочинів, за які законом України про кримінальну відповідальність передбачене покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років. Існують реальні ризики того, що останній може переховуватися від суду з метою уникнути відповідальності за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких він обвинувачується, вчинити інше кримінальне правопорушення, і застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу є недостатнім для запобігання визначеним в ухвалі суду ризикам, передбаченим пунктами 1 та 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству, а висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Урахування тяжкості кримінального правопорушення має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності обвинуваченого та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності його поведінку, беручи до уваги, покарання, яке може бути призначене судом за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що він може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, так як «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26 липня 2001 року у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96)).

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 127, ч.2 ст.406, ч.5 ст.426-1 КК України, і обґрунтованість цього обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку або іншого рішення по суті пред`явленого обвинувачення, а тому колегія суддів не уповноважена надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо його винуватості чи невинуватості, вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого обвинувачення, достовірність або недостовірність наявних доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення або суду першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінального провадження.

Суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого рішення, що обвинувачений може переховуватись від суду, цей ризик не зменшився та є актуальним і на час апеляційного розгляду, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке може йому загрожувати у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого правопорушення, характер та ступінь суспільної небезпечності вчинених кримінальних правопорушень, конкретні обставини провадження та дані про особу, оскільки обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності, є обвинуваченим у кримінальних провадженнях № 757/52276/20-к за ч.2 ст.15, ч.4 ст.190 КК України (Печерський районний суд м. Києва) та № 761/18761/20 за ч.2 ст.15, ч.4 ст.190, ч.4 ст.27, ч.4 ст.369 КК України (Шевченківський районний суд м. Києва), 758/7678/16-к ч.3 ст.190 КК України (Подільський районний суд м. Києва) , що свідчить про відсутність належних висновків із попередніх заходів кримінально-правового впливу та схильність до протиправної поведінки. Ризик втечі має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і реально існує.

Необхідно також враховувати, що в умовах воєнного стану питання щодо забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого набуває особливого значення, оскільки здійснення правосуддя в особливих умовах ускладнюється наявністю певних перешкод, які не існують у мирний час та вимагає від учасників судового розгляду відноситись до виконання своїх обов`язків, та реалізації наданих прав з більшою відповідальністю і зобов`язує суд діяти більш ефективно та організовано.

Тому, висновок суду про те, що неможливо запобігти ризикам, які існували на час обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме переховуватися від суду, вчинити нові кримінальні правопорушення, шляхом застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, є вмотивованим і з таким висновком погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності або істотного зменшення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів враховує, що після направлення обвинувального акта до суду стадія судового розгляду передбачає безпосереднє дослідження доказів, у тому числі допит свідків, а відтак ризик незаконного впливу на них не втрачає своєї актуальності. При цьому відсутність зафіксованих фактів такого впливу не виключає ймовірності його вчинення, з огляду на характер інкримінованих кримінальних правопорушень та обставини їх вчинення.

Доводи апеляційної скарги про належну процесуальну поведінку обвинуваченого у минулому також не є безумовною гарантією його належної поведінки в подальшому, оскільки ризик переховування оцінюється судом з урахуванням сукупності обставин, у тому числі тяжкості покарання, яке загрожує особі у разі визнання винуватим.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на значний строк, що об`єктивно підвищує ризик його переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Посилання сторони захисту на неможливість виїзду за межі України в умовах воєнного стану не виключає ризику переховування в інший спосіб, у тому числі шляхом зміни місця проживання, уникнення явки до суду або перебування на тимчасово окупованих територіях.

Щодо ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, колегія суддів зазначає, що такий ризик оцінюється не ізольовано, а у взаємозв`язку з характером інкримінованих діянь, їх системністю, способом вчинення та даними про особу обвинуваченого.

Суд першої інстанції, дослідивши зазначені обставини в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявні ризики не зменшилися настільки, щоб їх можна було нівелювати шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки встановлених судом обставин та незгоди з наданою їм правовою оцінкою, однак не містять нових даних, які б свідчили про відсутність або істотне зменшення ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що прокурором не доведено неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до вимог ст. 183, 194, 199 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

З матеріалів кримінального провадження та оскаржуваної ухвали слідує, що суд першої інстанції дійшов висновку про наявність реальних та триваючих ризиків, зокрема ризику переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Незважаючи на те, що в апеляційній скарзі наголошується на відсутності належної аргументації прокурора щодо неможливості застосування застави, колегія суддів враховує, що такий обов`язок доказування не зводиться виключно до формального переліку доводів, а оцінюється судом з урахуванням усіх обставин кримінального провадження в їх сукупності.

Суд першої інстанції, дослідивши дані про особу обвинуваченого, зокрема його статус військовослужбовця, наявність позитивної характеристики, соціальних зв`язків та державних нагород, обґрунтовано дійшов висновку, що ці обставини самі по собі не нівелюють встановлених ризиків та не гарантують належної процесуальної поведінки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки позитивні характеристики особи підлягають врахуванню, однак не мають вирішального значення у разі наявності об`єктивно підтверджених ризиків, пов`язаних із тяжкістю інкримінованих кримінальних правопорушень та можливістю ухилення від правосуддя, тим більше, що ці обставини існували на час вчинення кримінальних правопорушень, однак не запобігли їх вчиненню.

Щодо можливості застосування застави як альтернативного запобіжного заходу, апеляційний суд зазначає, що визначення застави не є обов`язком суду, якщо встановлено, що вона не зможе забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

З огляду на стадію судового розгляду, характер інкримінованих кримінальних правопорушень, їх тяжкість, а також наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що застосування більш м`яких запобіжних заходів, у тому числі застави, домашнього арешту чи особистого зобов`язання, не забезпечить належного рівня процесуальної поведінки обвинуваченого.

Доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до іншого тлумачення тих самих обставин та не містять даних, які б свідчили про можливість ефективного застосування альтернативних запобіжних заходів.

Вирішуючи питання про продовження застосування ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, ураховуючи наявність об`єктивної потреби у цьому, зважаючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, наявність ризиків, зазначених в ухвалі суду першої інстанції, необхідність забезпечення повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що суспільний інтерес, який полягає у захисті держави від злочинів привалює над принципом поваги до свободи особистості і виправдовує саме на теперішній час подальше тримання обвинуваченого під вартою.

За таких обставин колегія суддів вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого та досягнення цілей, визначених статтею 177 КПК України.

Щодо доводів апелянта про те, що прокурором не доведено наявності виняткових обставин для застосування положень ч. 4 ст. 183 КПК України, а суд першої інстанції безпідставно не визначив розмір застави, колегія суддів зазначає таке.

Як убачається з оскаржуваної ухвали, обираючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, суд першої інстанції, посилаючись на положення ч. 4 ст. 183 КПК України, дійшов висновку про відсутність підстав для визначення розміру застави, мотивуючи це тим, що обвинувачений підозрюється, зокрема, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 406 КК України.

Відповідно до змісту ч. 4 ст. 183 КПК України, суд має право не визначати розмір застави виключно у випадках: якщо особа підозрюється або обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, прямо передбачених у зазначеній нормі; або за наявності виняткових обставин, які свідчать про те, що застосування застави не забезпечить виконання покладених на особу процесуальних обов`язків.

При цьому перелік кримінальних правопорушень, за яких застава може не визначатися, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Як установлено з матеріалів кримінального провадження, інкриміновані ОСОБА_8 кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 406, ч. 3 ст. 127, ч. 5 ст. 426-1 КК України, не входять до переліку, визначеного ч. 4 ст. 183 КПК України. Відтак саме по собі посилання суду першої інстанції на тяжкість обвинувачення та кваліфікацію діяння за ч. 2 ст. 406 КК України не може бути самостійною та достатньою підставою для невизначення розміру застави.

Разом з тим, із матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції, хоча й не навів чіткого формулювання мотивів, фактично врахував характер та обставини інкримінованих кримінальних правопорушень, зокрема їх насильницький характер; ступінь їх тяжкості; дані про особу обвинуваченого; наявність ризиків, передбачених пунктами 1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що визначення розміру застави не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та не усуне встановлені ризики.

Допущена судом першої інстанції неточність у застосуванні ч. 4 ст.183 КПК України, на думку колегії суддів, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та не впливає на законність і обґрунтованість прийнятого рішення в цілому.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на недотримання судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону щодо строків продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до ч.1 ст.197 КПК України строк тримання під вартою під час судового розгляду не може перевищувати 60 днів, а його продовження здійснюється в межах цього строку. Як убачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції 26 лютого 2026 року продовжив строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 до 27 квітня 2026 року включно, тобто фактично на 61 день, що виходить за межі встановленого законом граничного строку.

Таким чином, суд першої інстанції допустив порушення вимог ст.197 КПК України, оскільки продовження строку тримання під вартою понад 60 днів є неприпустимим, що саме по собі є підставою для скасування судового рішення.

Колегія суддів враховує, що захисник у поданій апеляційній скарзі не порушувала питання щодо незаконності продовженого судом першої інстанції строку тримання під вартою, хоча посилалась на незаконність ухвали в цілому. Відповідно до положень статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час перегляду справи встановлено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Апеляційний суд зобов`язаний перевірити законність і обґрунтованість судового рішення в межах апеляційних вимог, однак має право вийти за їх межі у випадках, коли це не погіршує становище обвинуваченого. Такий підхід відповідає засадам кримінального провадження, зокрема принципу верховенства права, законності та забезпечення права на справедливий суд.

З огляду на те, що зменшення строку тримання під вартою покращує правове становище обвинуваченого, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги та виправити допущене судом першої інстанції порушення.

Згідно з ч.3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Таким чином, апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з постановленням нової ухвали.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418, 419 і 422-1 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Поновити захиснику ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали Лебединського районного суду Сумської області від 26 лютого 2026 року.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 26 лютого 2026 року, якою продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_8 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора ОСОБА_9 про продовження строку запобіжного заходу задовольнити.

Продовжити відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою у Державній установі «Сумський слідчий ізолятор» строком до 26 квітня 2026 року включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4