Справа №: 630/767/25 Провадження №: 1-кс/630/120/26
У Х В А Л А

Іменем України

09 березня 2026 року м. Люботин

Слідчий суддя Люботинського міського суду Харківської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Люботин Харківської області клопотання ОСОБА_3 від 24 лютого 2026 року про скасування арешту майна,

в с т а н о в и в:

В поданому клопотанні ОСОБА_3 просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 08 липня 2025 року на майно, що належить їй, а саме: два блокноти з чорновими записами; мобільний телефон Samsung Galaxy A 54 5G, модель № SM-A546E/DS, серійний номер RZXW727CQNZ Imei1: НОМЕР_1 , Imei2: НОМЕР_2 з встановленою сім карткою оператора мобільного зв`язку Vodafone (номер мобільного телефону: НОМЕР_3 ; ноутбук ТМ «ASUS» моделі X543U з серійним номером KCN0GR00F54049A.

В обґрунтування поданого клопотання ОСОБА_4 вказала, що за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_1 , був проведений 02 липня 2025 року обшук на підставі ухвали слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 23 червня 2025 року, постановленої у кримінальному провадженні № 0000060. Відповідно до протоколу обшуку від 02 липня 2025 року у неї було виявлено та вилучено вказано вище майно, та на це майно був накладений арешт ухвалою слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 08 липня 2025 року. Їй, ОСОБА_3 , стало відомо, що у кримінальному провадженні № 0000060 був складений обвинувальний акт, який був скерований до Дергачівського районного суду Харківської області, і цей обвинувальний акт був розглянутий і судом ухвалений вирок, який 11 лютого 2026 року набрав законної сили. Але цим вироком не було вирішено питання щодо її майна як речових доказів. Також вона дізналася про те, що з кримінального провадження № 0000060 були виділені матеріали в окреме провадження № 0000447 від 01 вересня 2025 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 369-2 КК України, в якому досудове розслідування здійснює СВ Відділення поліції № 2 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області. І саме в кримінальному провадженні № 0000447 зберігаються належні їй речі, однак у провадженні вона не являється підозрюваною, а її майно не містить на собі слідів злочинів та не було знаряддям злочину. Віт так належне їй майно тривалий час перебуває з розпорядженні органу досудового розслідування, що вона розцінює як втручання у право мирного володіння майном, оскільки відсутні підставі для подальшого арешту, накладеного на її майно з метою збереження речових доказів.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, клопотання підтримала в повному обсязі.

Прокурор - начальник Нововодолазького відділу Харківської окружної прокуратури ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, але подав заяву про проведення розгляду справи за його відсутності, в якій також вказав, що не заперечує проти задоволення клопотання.

Згідно ч. 1 ст. 172 КПК України неприбуття учасників кримінального провадження у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

У зв`язку із викладеним, згідно положень ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Розглянувши матеріали клопотання, перевіривши матеріали судового провадження № 630/767/25 (1-кс/630/573/25), слідчий суддя встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні СВ відділення поліції № 2 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області перебувало кримінальне провадження № 0000060 від 08 травня 2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України.

Під час досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 23 червня 2025 року слідчим відділення поліції № 2 Харківського РУП № 1 ГУНП України в Харківській області 02 липня 2025 року був проведений обшук квартири за місцем мешкання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , та під час обшуку виявлено та вилучено наступне майно: два блокноти з чорновими записами; мобільний телефон Samsung Galaxy A 54 5G, Imei1: НОМЕР_1 , Imei2: НОМЕР_2 з встановленою сім карткою оператора мобільного зв`язку Vodafone (номер мобільного телефону: НОМЕР_4 ; ноутбук Asus моделі X543U з серійним номером KCN0GR00F54049A.

Ухвалою слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 08 липня 2025 року, було задоволено клопотання прокурора Харківської окружної прокуратури Харківської області, подане у кримінальному провадженні № 0000060, та накладено арешт на вилучене під час огляду обшуку квартири за місцем мешкання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , майно із забороною використання, володіння та розпорядження вказаним майном

Арешт на майно був накладений з метою забезпечення його збереження як речових доказів у кримінальному провадженні № 0000060 від 08 травня 2025 року.

Разом із тим, у кримінальному провадженні № 0000060 від 08 травня 2025 року були встановлені обставини того, що ОСОБА_6 за попередньої змовою у групі з ОСОБА_7 та невстановленою особою підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення, яке полягає в одержанні неправомірної вигоди для себе та третьої особи, за вплив на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функцій держави, поєднане з вимаганням такої вигоди, вчинене за попередньої змовою групою осіб. У зв`язку з цим процесуальним керівником у кримінальному провадженні № 0000060 - начальником Нововодолазького відділу Харківської окружної прокуратури ОСОБА_5 була винесена постанова від 01 вересня 2025 року про виділення з матеріалів кримінального провадження № 0000060 усі матеріали та носії інформації в копіях в окреме провадження за фактом одержання невстановленою особою неправомірної вигоди для себе та третьої особи, за вплив на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функцій держави, поєднане з вимаганням такої вигоди, вчинене за попередньої змовою групою осіб.

З представленого прокурором витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000447 від 01 вересня 2025 року вбачається, що до реєстру були внесені відомості про те, що на адресу Харківської окружної прокуратури надійшла заява гр. ОСОБА_8 про притягнення до кримінальної відповідальності гр. ОСОБА_9 , який вимагає у нього неправомірну вигоду за вплив на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функцій держави, щодо видачі документів, що попередньо було кваліфіковано за ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 369-2 КК України; та про встановлення факту оформлення невстановленими особами фіктивного пакету документів для догляду та опікунства шляхом оформлення медичних довідок для подальшого отримання відстрочки від мобілізації, що попередньо було кваліфіковано за ч. 3 ст. 358 КК України.

Органом досудового розслідування є відділення поліції № 2 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області.

З наведеного слідчий суддя робить висновок, що матеріали кримінального провадження, пов`язані з проведенням обшуку в квартири за місцем мешкання ОСОБА_3 та накладенням арешту на вилучене за місцем мешкання ОСОБА_3 майно, наразі являються матеріалами кримінального провадження № 0000447.

В поданому клопотанні ОСОБА_3 зазначила про те, що вилучене у неї майно тривалий час перебуває в розпорядженні слідчого, воно не містить на собі слідів кримінального правопорушення і не було його знаряддям, і що повернення належного їй майна не задасть шкоди досудовому розслідуванню.

Але з такими доводами слідчий суддя не може погодитися в повному обсязі з огляду на те, що на цій стадії слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини певної особи чи відсутності вини за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Разом з тим, слідчий суддя повинен оцінити доводи третьої особи про відсутність потреби у застосуванні арешту майна в подальшому.

У розумінні положень ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою дієвості цього провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Згідно зі ст. 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи. Третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна. Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються арешту майна.

Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Із системного аналізу ч. 1 ст. 22 та ч. 1 ст. 174 КПК України вбачається, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково, у тому випадку, якщо особа, яка заявила відповідне клопотання, обґрунтувала та довела слідчому судді, що обставини, на підставі яких було накладено арешт, перестали існувати і потреба у подальшому застосуванні арешту відпала, тоді як слідчий та/або прокурор повинні довести протилежне.

При цьому, слід враховувати, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява 4 N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля ( рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар ( серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Таким чином, позбавлення будь-якої особи права розпоряджатися чи користуватися своїм майном за умови недоведеності її причетності до вчиненого кримінального правопорушення, що розслідується по даному кримінальному провадженню, та його не відповідності критеріям ст. 98 КПК України є порушенням права володіти своїм майном.

Як зазначено в ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Проте, після проведення обшуку, тимчасового вилучення майна та накладення на нього арешту у липні 2025 року, орган досудового розслідування мав достатньо часу для проведення необхідних слідчих дій щодо арештованого майна. Тому слідчий суддя визнає, що прокурором не доведено у належний спосіб існування об`єктивних перешкод, через які до теперішнього часу у кримінальному провадженні не встановлено причетність ОСОБА_3 до вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Сама лише та обставина, що вилучене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, є недостатньою для тривалого та суттєвого обмеження права власника майна на мирне володіння майном.

За таких обставин, слідчий суддя піддає обґрунтованому сумніву потребу у подальшому застосуванні арешту майна з метою його збереження до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

З урахуванням викладеного, слідчий суддя дійшов висновку, що прокурором не доведено існування потреби у подальшому арешті майна, що, з урахуванням поданої заяви про відсутність заперечень проти клопотання ОСОБА_3 свідчить про те, що така потреба відпала, у зв`язку з чим клопотання про скасування у кримінальному провадженні № 0000447 арешту майна, накладеного у кримінальному провадженні № 0000060, підлягає задоволенню.

При цьому, слідчий суддя зазначає, що скасування арешту майна не припиняє правового статусу майна як речових доказів, та не звільняє власника майна від обов`язку зберігати таке у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні.

Керуючись ст. 2, 5, 7, 9, 170, 174, 309, 356, 369-372 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання ОСОБА_3 від 24 лютого 2026 року про скасування арешту майна задовольнити.

Скасувати у кримінальному провадженні № 0000447 від 01 вересня 2025 року арешт, накладений у кримінальному провадженні № 0000060 від 08 травня 2025 року ухвалою слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 08 липня 2025 року на вилучене 02 липня 2025 року в період часу з 14-54 год. до 16-02 год. під час обшуку за місцем мешкання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , майно, а саме: два блокноти з чорновими записами; мобільний телефон Samsung Galaxy A 54 5G, Imei1: НОМЕР_1 , Imei2: НОМЕР_2 з встановленою сім карткою оператора мобільного зв`язку Vodafone (номер мобільного телефону: НОМЕР_5 ; ноутбук Asus моделі X543U з серійним номером KCN0GR00F54049A.

Копію ухвали направити слідчому та прокурору для відома та виконання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддяОСОБА_1