УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року

м. Київ

справа № 363/3987/22

провадження № 51-1026 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 04 березня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року,

Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини

Вироком Вишгородського районного суду Київської області від 04 березня 2024 року, залишеним без зміни ухвалою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року, ОСОБА_4 засуджено за ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади та органах місцевого самоврядування, у державних та комунальних підприємствах, установах, а також організаціях, що надають публічні послуги, на строк 10 років та з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Вирішено питання про речові докази у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у колабораційній діяльності, а саме: добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

Як установив суд, у період часу з 25 лютого 2022 року по 30 березня 2022 року, у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, територія смт. Димер Вишгородського району Київської області знаходилась під окупацією, тобто фактично перебувала під владою армії Російської Федерації. Для запровадження та утримання у незаконний спосіб місцевих мешканців смт. Димер Вишгородського району Київської області, військовослужбовці Російської Федерації, з метою повного контролю над захопленою територією, використовуючи силу та вогнепальну зброю на в`їздах та виїздах з території вказаного селища обладнали ворожі бойові озброєні блокпости, а також введено спеціальний режим переміщення місцевого населення окупованою територією.

В зазначений період часу, представники окупаційної армії Російської Федерації, діючи в порушення законодавства України, вживали заходів зі встановлення на тимчасово окупованій території смт. Димер незаконних органів влади з метою повного контролю жителів місцевої громади.

У період часу з 15 березня 2022 року по 30 березня 2022 року, більш точного часу не встановлено, в умовах запровадженого на всій території України воєнного стану, громадянин України ОСОБА_4 , фактично знаходячись в смт. Димер Вишгородського району Київської області, розуміючи, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації територія вказаного населеного пункту окупована армією Російської Федерації, підтримуючи збройну агресію Російської Федерації по відношенню до України, діючи умисно та достовірно знаючи, що єдиними органами влади та управління є законно обрані, в порядку передбаченому законодавством України громадяни України, добровільно надав представникам окупаційної армії Російської Федерації згоду на його фактичне призначення на посади заступника голови Димерської селищної Ради Київської області та директора Димерського комбінату комунальних підприємств, тобто добровільно зайняв посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій армією Російської Федерації території смт. Димер Вишгородського району Київської області.

Із моменту призначення на вказані посади, з 15 березня 2022 року по 30 березня 2022 року, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_4 , здійснював організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції. Так, добровільно, перебуваючи на посаді заступника голови тимчасово окупованої території Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області та на зайнятій посаді директора Димерського комбінату комунальних підприємств, ОСОБА_4 здійснював підбір кадрів серед місцевих жителів смт. Димер Вишгородського району Київської області для незаконної співпраці зі збройними силами Російської Федерації, вирішував питання пов`язанні з доставленням продуктів та пального, організовував вивіз сміття, постачання газу та електроенергії.

Окрім того, ОСОБА_4 в період часу не пізніше 15 березня 2022 року по 30 березня 2022 року зайняв приміщення (кабінет) в адміністративній будівлі Димерського комбінату комунальних підприємств, за адресою: АДРЕСА_1, де облаштував своє робоче місце та здійснював прийом мешканців Димерської громади.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення, а кримінальне провадження щодо нього закрити.

На обґрунтування своїх доводів зазначає, що, як убачається із досліджених судом доказів, зокрема показань свідків, даних протоколів впізнання, посаду в Димерському комбінаті комунальних підприємств він обіймав з 25 лютого 2022 року, тобто до введення в дію положення ч. 5 ст. 111-1 КК. На момент встановлений судом, ще не існувало вказаної норми, а тому, посилаючись на положення статей 4, 5 КК вважає, що судами обох інстанцій застосовано норму матеріального права, зокрема ч. 5 ст. 111-1 КК, яка не підлягала застосуванню.

Мотиви Суду

Так, згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Судові рішення оскаржено з підстави неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. При цьому, відповідно до ч. 2 цієї статті при вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 414 цього Кодексу.

За змістом ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно ч. 2 ст. 4 КК кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

За загальним правилом закон про кримінальну відповідальність має пряму дію в часі. Це означає, що закон поширює свою дію на ті кримінально-правові відносини, які виникли після набрання ним чинності (тобто на момент їх виникнення відповідний закон про кримінальну відповідальність уже набрав чинності і ще не втратив її).

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії у часі. Згідно з ч. 3 цієї статті закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Ці положення кореспондують із нормою ст. 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

15 березня 2022 року набрав чинності Закон України № 2108-IX від 03 березня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо встановлення кримінальної відповідальності за колабораційну діяльність» (далі - Закон України № 2108-IX), яким, зокрема доповнено КК ст. 111-1 (Колабораційна діяльність).

Ч. 5 ст. 111-1 КК визначає відповідальність за добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, або добровільне обрання до таких органів, а також участь в організації та проведенні незаконних виборів та/або референдумів на тимчасово окупованій території або публічні заклики до проведення таких незаконних виборів та/або референдумів на тимчасово окупованій території.

Як убачається з вироку місцевого суду, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК, а саме добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

З об`єктивної сторони вказане кримінальне правопорушення є триваючим. При триваючому кримінальному правопорушенні особа один раз вчиняє певну дію і впродовж тривалого часу безперервно перебуває в злочинному стані до моменту його припинення за волею або всупереч волі особи.

Закон України № 2108-IX набрав чинності 15 березня 2022 року, саме з цього часу, з огляду на вимоги ст. 5 КК та 58 Конституції України особу може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, за умови, що в діях, які вона вчинила до 15 березня 2022 року відсутній склад іншого кримінального правопорушення, передбаченого КК.

Відповідно ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Як убачається зі змісту вироку, розглянувши кримінальне провадження у межах висунутого обвинувачення, суд першої інстанції встановив, що організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, ОСОБА_4 здійснював в період часу з 15 березня 2022 року, тобто з дня набрання чинності Законом України № 2108-IX, що узгоджується з положеннями статей 4, 5 КК, ст. 58 Конституції України. Вчинення таких дій до набрання чинності вказаним законом, засудженому не інкримінується.

Оскільки, як установлено місцевим судом, ОСОБА_4 виконував організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території по 30 березня 2022 року (більш точного часу не встановлено), ураховуючи триваючий характер вчиненого кримінального правопорушення, місцевим судом дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковано за ч. 5 ст. 111-1 КК.

Таким чином, закон України про кримінальну відповідальність судами застосовано правильно. Обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 04 березня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3