Слідчий суддя у 1-й інстанції: ОСОБА_1 Справа № 991/513/26
Доповідач: ОСОБА_2 Провадження №11-сс/991/139/26
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

20 лютого 2026 рокумісто Київ

Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

представників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги представників ОСОБА_8 - адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , подану на ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 21 січня 2026 року щодо накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000175,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою слідчого судді накладено арешт, шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування, на вилучені 15.01.2026 під час обшуку в АДРЕСА_1 (знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :01:019:1637), і будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці кадастровий номер :01:019:3651 мобільні телефони: (1) Apple iPhone Air модель MG304AF/A (A3517), серійний номер НОМЕР_6, ІМЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 ; (2) Apple iPhone 17 Pro Max, модель MG014QL/A (A3526), серійний номер M5X2GY2KL6, ІМЕІ: НОМЕР_3 , ІМЕІ: НОМЕР_4 (а. с. 119, 121-125).

Зазначене рішення мотивоване: (1) здійсненням детективами Національного антикорупційного бюро України /далі - НАБУ/ досудового розслідування щодо фактів вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 3 ст. 369, ч. 2 ст. 387 Кримінального кодексу України /далі - КК/, стосовно обставин надання ОСОБА_9 неправомірної вигоди службовим особам Служби безпеки України /далі - СБУ/, її отримання в особливо великому розмірі такими особами від нього та розголошення оперативним працівником даних досудового розслідування; (2) проведенням обшуку на підставі ухвали слідчого судді від 16.12.2025, у ході якого вилучено мобільні телефони; (3) необхідністю з метою забезпечення збереження речових доказів накласти арешт на вказані телефони, на яких містяться відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, враховуючи відмову власника повідомити паролі від них; (4) необхідністю проведення експертного дослідження телефонів з метою подолання системи логічного захисту та виявлення усієї наявної інформації; (5) відхиленням доводу представника щодо непідслідності НАБУ епізоду з бронюванням готельного номеру ОСОБА_8 , оскільки сплата та бронювання номера у готельному комплексі були частиною передання неправомірної вигоди; (6) необхідністю накладення арешту на вилучене майно для виконання завдань кримінального провадження; (7) виправданням потребами досудового розслідування такого ступеню втручання у права особи; (8) співрозмірністю обмеження права власності завданням кримінального провадження (а. с. 121-125).

В апеляційних скаргах просять поновити строк на апеляційна оскарження, скасувати ухвалу та відмовити у накладенні арешту на майно (а. с. 130-134).

ОСОБА_6 просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки пропустив його через те, що до моменту отримання 03.02.2026 повного тексту ухвали йому не були відомі її мотиви. ОСОБА_7 просить поновити строк на апеляційне оскарження, адже договір з власником майна вона уклала лише 09.02.2026, а власник майна отримав повний текст оскаржуваної ухвали 03.02.2026.

Апеляційні скарги обґрунтовані тим, що: (1) матеріали клопотання прокурора не містять жодних об`єктивних даних, які б демонстрували злочинний зв`язок між власником пристроїв та подіями, що розслідуються, й не містять конкретизації, які саме відомості були видалені, коли і за яких умов; (2) ухвалою про обшук надано дозвіл лише, щоб виявити та зафіксувати відомості про обставини ймовірного вчинення злочину, а не на вилучення носіїв інформації; (3) ОСОБА_8 зняв логічний захист з мобільних телефонів та надав детективам можливість їх оглянути й скопіювати наявну інформацію; (4) вилучені телефони не мають ознак речових доказів, у т. ч. й тому, що придбані через тривалий час після подій, які є предметом розслідування; (5) матеріали клопотання не містять відомостей про ймовірне видалення інформації з телефонів; (6) епізод з бронюванням номеру в готелі не підслідний НАБУ; (7) втручання в право власності непропорційне з огляду на відсутність у клопотанні посилань на обставини розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власника, та воно має надмірний характер, враховуючи, зокрема, високу вартість одного з телефонів й те, що наявна в телефонах цифрова інформація вже зафіксована детективом, а тому подальше утримання майна не відповідає меті, визначеній у ст. 170 КПК (а. с. 130-134, 179-188).

В судовому засіданні представники власника майна підтримали доводи обох апеляційних скарги та просили їх задовольнити з мотивів, наведених у них.

Власник майна, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не прибув, жодних клопотань від нього не надійшло.

Прокурор до початку судового засідання надіслав на адресу суду заперечення, в яких висловив прохання повернути апеляційні скарги особам, які їх подали, у зв`язку з відсутністю підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження, а у разі неприйняття рішення про повернення - залишити ухвалу слідчого судді без змін. Заперечення прокурора щодо суті доводів апеляційних скарг мотивовані тим, що: (1) надання доступу до телефону не означає надання доступу до його інформації; (2) операційна система телефонів Apple Iphone дозволяє встановлювати індивідуальні паролі для кожного додатку; (3) на Apple Iphone як і на будь-які інші носії інформації може бути записана інформація, яка була створена раніше; (4) досудове розслідування в даному кримінальному провадженні здійснюється щодо системного надання та одержання неправомірної вигоди, вчинених службовими особами державного органу; (5) ОСОБА_8 ймовірно займався бронюванням і оплатою готельних номерів для родини співробітника державного органу, про що листувався з ОСОБА_9 ; (6) детективи не мали повного доступу до телефонів під час обшуку.

Надаючи оцінку своєчасності апеляційного оскарження представником ОСОБА_6 , колегія суддів враховує, що апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді від 21.01.2026 подано 06.02.2026, тобто із пропуском строку на оскарження, беручи до уваги також те, що ухвалу постановлено за присутності апелянта. Однак, враховуючи ч. 1 ст. 117 КПК і позицію, висловлену в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.05.2019 (справа №461/1434/18), а також те, що апелянт оскаржує рішення, зокрема, в частині підстав задоволення клопотання про накладення арешту на майно, колегія суддів вважає, що до проголошення й отримання повного тексту ухвали 03.02.2026 (а. с. 127-128, 130-134, 148-149, 153) ні представник ОСОБА_6 , ні власник майна не знали мотивів оскаржуваного рішення. Саме через це суд дійшов висновку, що строк на апеляційне оскарження пропущений з поважних причин, а тому його слід поновити.

Що ж стосується своєчасності подання апеляційної скарги представницею ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що її подання 09.02.2026 відбулося також з пропуском строку на апеляційне оскарження (а. с. 178-188). В обґрунтування ж поважності причини пропуску такого строку представниця зазначила укладення договору про правову допомогу з ОСОБА_8 09.02.2026 й те, що він її проінформував про отримання повного тексту оскаржуваної ухвали лише 03.02.2026 (а. с. 178-189). Враховуючи ч. 1 ст. 117 КПК і позицію, висловлену у вищезазначеній постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, оскарження ухвали в частині мотивів, а також те, що п`ятий день з моменту отримання власником майна повного тексту припало на неділю 08.02.2026, зважаючи на вимоги ч. 7 ст. 115 КПК, строк на апеляційне оскарження представницею пропущений з поважних причин, а тому його слід поновити.

Під час апеляційного перегляду встановлено правильність висновку слідчого судді про наявність у цьому судовому провадженні підстав для накладення арешту на майно.

Надаючи саме таку оцінку, суд апеляційної інстанції виходить із того, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати можливість його використання як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається з метою збереження речових доказів) (п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК).

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу (ч. 3 ст. 170 КПК).

За змістом ч. 1 ст. 98 КПК вилучені під час обшуку телефони, власником яких є ОСОБА_10 , відповідатимуть за одним із наведених критеріїв ознакам речових доказів за наявності достатніх підстав вважати, що вони (1) були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, (2) зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, (3) містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, (4) були об`єктом кримінально протиправних дій, (5) набуті кримінально протиправним шляхом.

Як встановлено з протоколу обшуку від 15.01.2026 в ході його проведення виявлено мобільні телефони (1) Apple iPhone 17 Pro Max, модель MG014QL/A (A3526), серійний номер НОМЕР_5 , ІМЕІ: НОМЕР_3 , ІМЕІ: НОМЕР_4 та (2) Apple iPhone Air, модель MG304AF/A (A3517), серійний номер НОМЕР_6, ІМЕІ: НОМЕР_1 , ІМЕІ: НОМЕР_2 .

Під час огляду телефону Apple iPhone 17 Pro Max виявлено наявність контактів: « ОСОБА_11 », « ОСОБА_12 », « ОСОБА_13 », а серед фотознімків виявлено список осіб, серед яких ОСОБА_12 в ході огляду мобільного телефону Apple iPhone Air виявлено встановлений додаток Nextcloud Talk, в якому міститься низка чатів із анонімними абонентами, позначеними набором цифр. Зокрема у чаті із абонентом «8037» виявлено анкетні дані особи « ОСОБА_14 ». Вказані телефони вилучено у зв`язку із наявністю на них систем логічного захисту, паролі до яких власник не надав, а також з метою встановлення видалених повідомлень, для чого потрібно провести відповідні експертизи (а. с. 80-84).

Оскільки згідно з матеріалами судового провадження встановлено, що детектив вилучив телефони, віднайдення яких було, зокрема, завданням обшуку, дозвіл на який наданий за рішенням слідчого судді, через необхідність подолання систем логічного захисту та виявлення видалених повідомлень, що зумовлює проведення щодо них експертиз, а також враховуючи наявність на вилучених носіях листування та контактів, які може бути використано в якості доказів у зазначеному кримінальному провадженні (а. с. 80-84, 114-116), колегія суддів вважає, що детектив мав право на прийняття рішення стосовно вилучення відповідного майна, надання якого разом з інформацією, що міститься на відповідних носіях, є необхідною умовою виявлення й відновлення видалених та пошкоджених файлів і отримання доступу до наявної в мобільних терміналах інформації.

Тому, враховуючи вищезазначене, зважаючи на існування достатніх підстав вважати, що на вилучених телефонах можуть бути наявні відомості, які мають значення для кримінального провадження, і їх в інший спосіб отримати неможливо, наявні підстави для накладення арешту на майно, яке відповідає такій ознаці, передбаченій ч. 1 ст. 98 КПК, як наявність інших відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Доказів, які б спростовували наведене, не встановлено.

Поруч із наведеним у мобільних телефонах, зокрема марок iPhone, представлена функція резервного копіювання даних, які зберігаються в iCloud (хмарне сховище), що дозволяє відновити видалену інформацію. До того ж при зміні пристроїв, під час першого входу абонента у свій обліковий запис в iCloud на новому пристрої, програмне забезпечення телефону дозволяє автоматичне перенесення файлів, у тому числі листування, що містяться у месенджері, у новий інтерфейс гаджету. Тому на даний час може існувати необхідність у відновленні даних із месенджерів телефону, незважаючи на те, що його придбання відбулося після подій, обставини яких розслідуються у кримінальному провадженні.

Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження (ч. 1 ст. 132 КПК). Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, зокрема що може бути виконане завдання, для виконання якого прокурор звертається із клопотанням (п. 3 ч. 3 ст. 132 КПК). Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК). Відповідно до вимог ст. ст. 2, 9, 25, 91 КПК на сторону обвинувачення покладається вжиття заходів щодо швидкого, всебічного, повного та неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, виявлення події кримінального правопорушення, осіб, які його вчинили, інших обставин, що підлягають доказуванню.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб (п. п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК). Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні (ч. 4 ст. 132 КПК).

Вищенаведені положення кримінального процесуального закону узгоджуються з практикою Європейського Суду з прав людини /далі - ЄСПЛ/, який, проаналізувавши питання пропорційності втручання в право на мирне володіння майном, дійшов висновку, згідно з яким ст. 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що втручання в право мирного володіння майном можливе за умови існування розумного взаємозв`язку пропорційності між використаними засобами, якими обмежується право, та ціллю заради досягнення якої застосовуються такі засоби (п. 203 рішення ЄСПЛ від 05.03.2019 у справі «Узан та інші проти Туреччини» / Uzan and others v. Turkey, заяви №19620/05, 41487/05, 17613/08, 19316/08).

Отже, обмежити особу в праві мирно володіти майном можна не просто, коли існує необхідність здійснення такого втручання в її право з метою виконання завдань кримінального провадження, а виключно, якщо виконати завдання кримінального провадження в інший спосіб, аніж через застосування такого обмеження, за наявних обставин неможливо.

У ході застосування до цієї справи наведених положень колегія суддів виходить із: (1) права сторони обвинувачення самостійно визначати, які докази необхідно додатково зібрати на підтвердження обставин, що підлягають доказуванню; (2) існування високої ймовірності (ризику) приховування, пошкодження, знищення або перетворення інформації, яка міститься на мобільних телефонах (а. с. 80-84); (3) виявлення в ході огляду мобільних телефонів інформації, що може мати значення для досудового розслідування; (4) необхідності проведення експертного дослідження з метою виявлення та відновлення видалених файлів, на яке потрібно надати вилучені телефони. Усі ці обставини в сукупності дозволяють розумно припустити, що власник майна може спробувати приховати від органу досудового розслідування факт наявності на зазначених носіях інформації відомості про подій, які розслідуються у кримінальному провадженні №0000175.

Враховуючи вищезазначене, зважаючи на існування достатніх підстав вважати, що наявні на вилучених телефонах відомості можуть мати значення для кримінального провадження, і їх в інший спосіб отримати неможливо, а незастосування даного заходу забезпечення кримінального провадження може спричинити настання ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК (приховування, пошкодження, знищення та перетворення зазначених відомостей), накладення арешту на ці носії є необхідним. Арешт майна дозволить виконати завдання, для виконання якого прокурор звернувся із клопотанням.

Відтак, оцінюючи розумність і співрозмірність обмеження прав власника завданням кримінального провадження у конкретній ситуації, колегія суддів констатує, що на даній стадії кримінального провадження загальносуспільний інтерес обмежити право ОСОБА_8 переважає його право на мирне володіння майном в частині користування й розпорядження телефонами. Вказане обмеження не порушує справедливого балансу між інтересами власника такого майна і завданнями кримінального провадження.

Щодо доводу сторони власника майна про непідслідність НАБУ епізоду, який стосувався ймовірного надання неправомірної вигоди службовій особі ОСОБА_15 у сумі 160 тис грн (оплата за проживання в готелі), який, на думку апелянтів, підслідний ДБР, то його колегія суддів вважає безпідставним. Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками слідчого судді, що сплата та бронювання номера у готельному комплексі було частиною передання неправомірної вигоди, тобто обставиною ймовірно вчинених кримінальних правопорушень. Тому це кримінальне провадження є підслідним детективам НАБУ.

У ході апеляційного перегляду також не встановлено інших порушень вимог КПК.

За наслідками апеляційного перегляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити ухвалу без змін (ч. 3 ст. 407 КПК).

Оскільки в ході апеляційного перегляду доводи представників не знайшли свого підтвердження, то в задоволенні апеляційних скарг необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 22, 26, 98, 131, 132, 167-173, 236-237, 370, 376, 405, 407, 409, 418, 422, 532 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Поновити строки на апеляційне оскарження.

Апеляційні скарги представників залишити без задоволення, ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 21 січня 2026 року - без змін.

Ухвала є остаточною, набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:ОСОБА_2
Судді:ОСОБА_3
ОСОБА_4