Справа № 455/495/26
Провадження № 1-кп/455/149/2026
ВИРОК

Іменем України

27 березня 2026 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Волошиново Старосамбірського району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , з повною середньою освітою, розлученого, непрацюючого, інваліда ІІІ групи, судимості немає, -

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.390-1 КК України,

за участю: сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_4 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

Судом визнано доведеним, що рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 10.09.2025 року, було видано обмежувальний припис щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав та покладено на нього обов`язки, а саме: заборонено ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_3 , з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; заборонено ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 200 метрів до місця проживання (перебування) місця роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; заборонено ОСОБА_3 контактувати та вести телефонні переговори з ОСОБА_5 , 09.06.1941 строком на 3 (три) місяці.

ОСОБА_3 , будучи ознайомленим із вимогами обмежувального припису, 04.12.2025 року, близько 15:20 години, маючи умисел на невиконання обмежувального припису, усвідомлюючи, що згідно вищевказаного рішення суду йому заборонено перебувати та наближатися на відстань менше 200 метрів до місця проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 , зайшов всередину вищевказаного будинку, де залишився проживати, тим самим умисно не виконав обмежувальний припис, передбачений рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 10.09.2025 року.

Таким чином, ОСОБА_3 , обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.390-1 КК України.

Допитаний ОСОБА_3 у судовому засіданні свою вину в інкримінованому йому кримінальному проступку в умисному невиконанні обмежувального припису особою, щодо якої такі заходи застосовані судом, визнав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним обставинам в обвинувальному акті, та пояснив, що повністю погоджується із обставинами, викладеними в обвинувальному акті, та оголошеному прокурором. Додатково пояснив, що йому відомо, що рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 10.09.2025 року, було видано обмежувальний припис щодо нього та заборонено перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 . Однак, знаючи це, він 04.12.2025 року приїхав в с.Волошиново щоб взяти речі і залишився там до наступного дня.

Обвинувачений ОСОБА_3 просив суд визнати недоцільним дослідження доказів стосовно обставин справи та обмежити обсяг дослідження доказів.

Потерпіла ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, 24.03.2026 року подала в канцелярію суду заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі, при визначенні міри покарання ОСОБА_3 покладається на думку суду.

Обвинувачений ОСОБА_3 просив суд визнати недоцільним дослідження доказів стосовно обставин справи та обмежити обсяг дослідження доказів.

З врахуванням наведених показань, наданих у судовому засіданні обвинуваченим, та відсутності заперечень учасників судового провадження, суд на підставі ч.3 ст.349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин події кримінального правопорушення (часу, місця, способу), вчиненого обвинуваченим, винуватості в цьому обвинуваченого, форми вини, мотиву, мети вчинення кримінального правопорушення, обмежив дослідження обставин справи допитом обвинуваченого, оглядом матеріалів справи, які характеризують обвинуваченого, як особу та стосуються речових доказів по справі, та визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Сумнівів у добровільності позиції учасників судового провадження немає. При цьому судом роз`яснено, що у такому разі учасники судового провадження будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За таких обставин, суд доходить висновку про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального проступку при обставинах, викладених в обвинувальному акті, і вважає, що його дії вірно кваліфіковані за ст.390-1 КК України, як умисне невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такі заходи застосовані судом.

Приймаючи таке рішення, суд керується критеріями доведення винуватості поза розумним сумнівом, наведених у висновках Європейського суду з прав людини, яких суд дійшов у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення від 21.04.2011 року) та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» (рішення від 06.12.1988 року). Так, у цих рішеннях зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь - яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до класифікації кримінальних правопорушень, наведеної у ст.12 КК України, є кримінальним проступком, особу винного, який офіційно не працевлаштований, у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога на обліку не перебуває, є особою з інвалідністю ІІІ групи, раніше не судимий, обмеження, встановлені йому рішенням суду, окрім як за інкримінованим йому кримінальним проступком, не порушував.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст.66 КК України, суд визнає щире каяття.

Обставинами, що обтяжують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст.67 КК України, суд визнає вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та вчинення кримінального правопорушення щодо особи з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

Аналізуючи вимоги ст.ст. 50, 65 КК України при призначенні покарання, суд враховує чи відповідатиме покарання за своїм розміром та ступеню тяжкості вчинених злочинів, а також особу винного.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально - правові, відносно - визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, тобто при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання, визначенні «інших обставин справи», індивідуалізацію покарання - конкретизацію виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта, вказане повністю узгоджується з висновком викладеним у постанові ККС ВС від 13.10.2020 року по справі № 645/10158/14-к.

А тому, при таких обставинах, суд вважає, що до обвинуваченого слід обрати міру покарання, передбачену санкцією ст.390-1 КК України, у виді пробаційного нагляду,що є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень для реалізації принципу законності, справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації покарання. Підстав для звільнення від кримінальної відповідальності не встановлено.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Питання про долю речових доказів суд вирішує в порядку ст.100 КПК України.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого не обирався. Підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Керуючись ст.349, 368-371,373-376 КПК України суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.390-1 КК України, та призначити йому покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік.

У відповідності до статті 59-1КК України покластина ОСОБА_3 обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Строк відбуття покарання у виді пробаційного нагляду ОСОБА_3 , на підставі частини 1 статті 49-2 Кримінально-виконавчого кодексу України, обчислювати з дня постановки на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Речовий доказ - DVD-R диск із відеозаписом роз`яснення ОСОБА_3 рішення суду про винесення обмежувального припису, який зберігається при матеріалах кримінального провадження №0000532 - залишити при матеріалах кримінального провадження №0000532.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику провадження, який не був присутній в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1