В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0001273, за апеляційною скаргою прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України, не судимого,

-обвинуваченого за ч. 2 та ч. 4 ст. 185, ч. 1 та ч. 3 ст. 357 КК України.

Цим же вироком засуджений ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України, щодо якого вироком Миколаївського апеляційного суду від 26 червня 2025 року вирок скасовано та на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України закрито, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2024 року ОСОБА_6 засуджений ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 та ч. 3 ст. 357 КК України та йому призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України, у виді позбавлення волі строком на 3 роки,

та з урахуванням ч. 5 ст. 74 КК України та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання за ч. 2 ст. 185 КК України (обвинувачення у вчиненні крадіжок 02.04.2019), у зв`язку із закінченням строків давності;

- за ч. 4 ст. 185 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 років;

- за ч. 1 ст. 357 КК України, у виді обмеження волі строком на 1 рік;

- за ч. 3 ст. 357 КК України, у виді обмеження волі строком на 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів в сумі 4 942,64 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Щодо руху кримінального провадження.

На вказаний вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2024 року прокурор подав апеляційну скаргу.

Вироком Миколаївського апеляційного суду від 26 червня 2025 року скасовано вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2024 року в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України (за епізодами від 02.04.2019, 20.10.2019, 21.07.2021, 03.03.2023) та в частині звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та ухвалено новий вирок.

Ухвалено вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 185 КК України (за епізодом від 19.08.2021) з призначенням покаранням у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 1 ст. 357 КК України з призначенням покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік та за ч. 3 ст. 357 КК України з призначенням покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту фактичного затримання.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, звільнено ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України (за епізодами від 02.04.2019 о 04.00 год., 20.10.2019), у зв`язку з закінченням строків давності.

На підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження, щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України (за епізодами від 02.04.2019 о 04.00 год., 20.10.2019) закрито у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України (за епізодами від 02.04.2019 о 02.50 год., 21.07.2021) та за ч. 4 ст. 185 КК України закрито, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

В іншій частині вирок щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

Цей же вирок в частині засудження ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України скасовано та на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України закрито, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Постановою Верховного Суду від 21 жовтня 2025 року вирок Миколаївського апеляційного суду від 26 червня 2025 року щодо ОСОБА_6 скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Вирок щодо ОСОБА_8 залишено без змін.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції лише в частині вимог апеляційної скарги прокурора, що стосується обвинуваченого ОСОБА_6 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги щодо ОСОБА_6 .

Прокурор ОСОБА_9 просить вирок щодо ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 вважати засудженим:

-за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

-за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років;

-за ч. 1 ст. 357 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік;

-за ч. 3 ст. 357 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, щодо ОСОБА_6 .

Прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 та доведеності його вини вважає, що вирок суду в частині призначення покарання та звільнення від його відбування є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що всупереч вимог закону України про кримінальну відповідальність, суд безпідставно звільнив обвинуваченого ОСОБА_6 від призначеного за ч. 2 ст. 185 КК України (за епізодом від 02.04.2019) покарання, у зв`язку із закінченням строків давності, застосувавши закон, який не підлягав застосуванню - ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.

Вказала, що оскільки строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинений 02.04.2019 злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України, щодо ОСОБА_6 закінчується 03.03.2028, тому на момент ухвалення вироку у суду не було підстав для застосовування ч. 5 ст. 74 КК України та звільнення обвинуваченого від покарання.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно застосував ст. 75 КК України, формально врахував тяжкість вчинених злочинів, особу обвинуваченого, який характеризуються посередньо, не працює, на спеціальних обліках не перебуває. Обставинами, які помякшують покарання судом визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів.

Просить звернути увагу, що суд першої інстанції належним чином не оцінив питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносяться вчинені у конкретному випадку злочинні діяння, не врахував обставини їх вчинення, суму спричиненої майнової шкоди, кількість епізодів злочинної діяльності.

Прокурор не погоджується з позицією суду про визнання обставиною, яка помякшує покарання ОСОБА_6 , його щире каяття у вчиненому, оскільки у ОСОБА_6 не вбачається належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки, її осуду, бажання виправити ситуацію, яка склалась. Майнову шкоду потерпілим обвинувачений не відшкодував.

Натомість, обставини вчинення злочинів свідчать, що вчинення злочинів є наслідком свідомо обраного обвинуваченим способу життя, який він змінювати не бажає, реального негативного ставлення до вчиненого не виявляє та в дійсності свою злочинну поведінку не засуджує.

Також додає, що вирок не містить належного обґрунтування щодо наявності у діях обвинуваченого обставини, яка пом`якшує покарання, активне сприяння розкриттю злочинів, зокрема не зазначено ,у розкритті яких саме невідомих органу досудового розслідування обставин активно сприяв ОСОБА_6 .

Зазначає, що судом не надано оцінки особі обвинуваченого ОСОБА_6 , який маючи незняту та непогашену у встановленому порядку судимість за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 3 ст. 185 КК України, вчинив аналогічне правопорушення, за яке його 22.11.2019 засуджено Заводським районним судом м. Миколаєва до 4 років позбавлення волі та звільнено від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 2 роки. Однак, ОСОБА_6 на шлях виправлення не став та в період іспитового строку - 21.07.2021 та 19.08.2021, вчинив інші корисливі кримінальні правопорушення.

Вважає, що призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, не призвели до позитивних змін в його особистості, не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, а навпаки спровокувало відчуття безкарності, що з рештою, призвело до вчинення нових тяжких злочинів. Зауважує, що ОСОБА_6 ніде не працює, за місцем проживання характеризуються посередньо, стійких соціальних зав`язків не має, будучи особою працездатного та мобілізаційного віку, обрав способом заробітку вчинення систематичних крадіжок чужого майна.

Вважає, що судом не наведено обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням є безпідставним та таким, що не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених ст. 50, 65, 75 КК України.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

1) 02.04.2019 приблизно о 02.50 год. ОСОБА_6 знаходився разом з ОСОБА_8 на четвертому поверсі, другого під`їзду, будинку № 5/15 по вул. Лазурній в м. Миколаєві, де у них виник спільний злочинний намір, на таємне заволодіння чужим майном, після чого, ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_6 , таємно, шляхом вільного доступу, заволодів майном ОСОБА_10 а саме: велосипедом марки «Maverick» вартістю 1 000 грн. Утримуючи викрадене майно при собі, обвинувачені з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдали потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду у розмірі 1 000 грн.

2) 02.04.2019 приблизно о 04.00 год., ОСОБА_6 знаходився в загальному тамбурі, розташованому на третьому поверсі, першого під`їзду, будинку АДРЕСА_2 , де у нього виник злочинний намір на таємне заволодіння чужим майном, після чого, ОСОБА_6 таємно, шляхом вільного доступу, заволодів майном, належними ОСОБА_11 - дитячою коляскою марки «Carrello» вартістю 3 000 грн., майном, належними ОСОБА_12 - велосипедами марки «GT Avalanche 26» вартістю 5 000 грн. та марки «Optima» вартістю 2 500 грн., після чого, утримуючи викрадене майно при собі, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, завдавши потерпілій ОСОБА_11 майнову шкоду у розмірі 3 000 грн., та потерпілій ОСОБА_12 майнову шкоду у розмірі 7 500 грн.

3) 20.10.2019 близько 22.00 год., більш точного часу в ході проведення досудового розслідування та судового слідства не встановлено, ОСОБА_6 , перебуваючи в салоні автомобіля BMW д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_13 , на парковці супермаркету Сільпо» розташованому по вул. Озерна в м. Миколаєві побачив на підлозі автомобілю мобільний телефон марки «Samsung Galaxy A50» чорного кольору, що належав ОСОБА_13 , після чого у нього виник раптовий, злочинний, корисливий умисел направлений на вчинення крадіжки мобільного телефону.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає та останні являються непомітними для оточуючих умисно, таємно, повторно, шляхом вільного доступу здійснив крадіжку вищевказаного мобільного телефону.

В подальшому, утримуючи викрадене майно при собі, ОСОБА_6 залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_13 майнову шкоду на суму 8 000 грн.

4) 19.08.2021 приблизно о 16.00 год., ОСОБА_6 , проходячи через двір в м. Миколаєві по вул. Лазурна, 36-б, побачив ОСОБА_14 , біля якого, на столику знаходився належний останньому мобільний телефон марки «Apple IPhone 12 64 Gb Black» вартістю 20 802 грн. у чохлі вартістю 365 грн., після чого у нього виник злочинний корисливий умисел, спрямований на таємне викрадення майна, реалізовуючи який, ОСОБА_6 , скориставшись відсутністю уваги з боку потерпілого, узяв зі столу вказаний мобільний телефон, тобто таємно його викрав, після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення. Утримуючи викрадене майно при собі, з місця вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, заподіявши потерпілому ОСОБА_14 майнову шкоду у розмірі 21 167 грн.

5) 21.07.2021 приблизно в другій половині дня, більш точного часу в ході судового слідства не встановлено, ОСОБА_6 зайшов до приміщення кафе «У Фонтана», по вул. Індустріальній, 1 в м. Миколаєві, де помітив, що в середині приміщення вказаного закладу відсутній персонал та відвідувачі, після чого у нього виник раптовий, злочинний, корисливий умисел, направлений на вчинення крадіжки мобільного телефону марки «Samsung» моделі «Galaxy J7», який знаходився на барній стійці. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 здійснив крадіжку вказаного мобільного телефону вартістю 1 483,33 грн., після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_15 майнову шкоду в розмірі 1 483,33 грн.

6) 03.03.2023, більш точного часу встановити не надалось можливим, ОСОБА_6 , будучи обізнаним про введення на території України воєнного стану, перебуваючи у дворі будинку № 15-Б, по вул. Озерній у м.Миколаєві та, проходячи біля під`їзду № 2, побачив пакет білого кольору. Після чого у нього виник злочинний корисливий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, реалізуючи який, ОСОБА_6 , скориставшись відсутністю уваги з боку потерпілої ОСОБА_16 , викрав білий пакет, що знаходився біля під`їзду № 2, у якому знаходився належне потерпілій майно: мобільний телефон вартістю 1 666 грн., банківські платіжні картки № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , власником яких є Акціонерне товариство «ПриватБанк», банківська платіжна карта № НОМЕР_5 , власником якої є Акціонерне товариство «Укрсиббанк», банківська платіжна карта № НОМЕР_6 , власником якої є Публічне Акціонерне Товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (ПУМБ), які перебували у користуванні ОСОБА_16 , та які згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію», п.п. 1.4, 1.14, 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносяться до офіційних документів, а також пенсійне посвідчення серії НОМЕР_7 , видане на ім`я ОСОБА_16 , № НОМЕР_8 , дата видачі 16.09.2015, яке згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відноситься до важливих особистих документів.

В подальшому, ОСОБА_6 залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_16 майнову шкоду в розмірі 1 666 грн.

Після виявлення в пакеті банківських карток у ОСОБА_6 виник злочинний корисливий умисел, спрямований на привласнення вказаних банківських карт, реалізуючи який, він, достовірно знаючи, що зазначені банківські картки та пенсійне посвідчення належать ОСОБА_16 , маючи реальну можливість передати їх власнику, або передати до відповідних банківських установ чи правоохоронних органів, таких дій не вчинив та з корисливих мотивів, утримуючи пенсійне посвідчення та вказані картки при собі, з метою подальшого їх використання, з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані:

- за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб;

- за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану;

- за ч. 1 ст. 357 КК України, як викрадення офіційного документа, з корисливих мотивів;

- за ч. 3 ст. 357 КК України, як незаконне заволодіння пенсійним посвідченням, котре відноситься до важливого особистого документа.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор ОСОБА_5 частково підтримав апеляційну скаргу прокурора в частині вимог, що стосуються обвинуваченого ОСОБА_6 .

Обвинувачений ОСОБА_6 заперечував проти апеляційної скарги. Просив звільнити його від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 3 ст. 357 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Просив вирок в частині звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційні скарзі прокурора доводи, суд дійшов таких висновків.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень є правильними. Дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані ч. 2 та ч. 4 ст. 185, ч. 1 та ч. 3 ст. 357 КК України.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 №3886-IX до ст. 51 КУпАП внесено зміни, за якими збільшено до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян межу між адміністративною та кримінальною відповідальністю за викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати.

Згідно з висновком щодо застосування норм права, який міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.10.2024 (справа №278/1566/21), зміни, внесені Законом України №3886-IX, мають зворотну дію в часі.

У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений у ст. 51 КУпАП, має враховуватися розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з огляду на положення п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та п.п.169.1.1 п.169.1 ст.169 розд. IV Податкового кодексу України.

Згідно з ч. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Згідно ч. 2 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

При цьому, суд бере до уваги приписи ч. 1 ст. 5 КК України, якими визначено, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Тому наведені зміни в законодавстві, які пом`якшують кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшують становище особи, мають зворотну дію в часі. На підставі зворотної дії закону суд також повинен виходити з розміру неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, який діяв на момент вчинення діяння.

Відповідно до обвинувачення, визнаного доведеним, діяння, що інкриміноване ОСОБА_6 вчинено:

-за ч. 2 ст. 185 КК України 02.04.2019 о 02:50 вчинена крадіжка майна потерпілого ОСОБА_10 вартістю 1000 грн та 21.07.2021 вчинена крадіжка майна потерпілої ОСОБА_15 вартістю 1483 грн 33 коп.;

- за ч. 4 ст. 185 КК України 03.03.2023 вчинена крадіжки майна потерпілої ОСОБА_16 вартістю 1666 грн.

Станом на 01 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1 921 грн, а 50 відсотків від його розміру становить 960,5 грн.

Станом на 01.01.2021 прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2 270 грн, а 50 відсотків від його розміру становить 1 135 грн.

Станом на 01.03.2023 прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2 684 грн, а 50 відсотків від його розміру становить 1 342 грн.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень за обвинуваченням:

- у вчиненні 02.04.2019 о 02:50 крадіжки майна потерпілого ОСОБА_10 (за ч.2 ст. 185 КК) розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність, становив 1921 грн (960,5х2=1 921);

- у вчиненні 21.07.2021 крадіжки майна потерпілої ОСОБА_15 (за ч.2 ст. 185 КК) розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність, становив 2 270 грн (1 135 х2=2 270);

- у вчиненні 03.03.2023 крадіжки майна потерпілої ОСОБА_16 (за ч. 4 ст. 185 КК України) розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність становив 2 684 грн (1 342 х2=2 684).

Між тим, вартість майна потерпілого ОСОБА_10 , у викраденні якого обвинувачуються ОСОБА_6 , становить 1 000 грн, тобто є меншою ніж 2 неоподатковувані мінімуми доходів громадян, що застосовувались у 2019 році; вартість майна потерпілої ОСОБА_15 , у викраденні якого обвинувачуються ОСОБА_6 , становить 1 483,33 грн, тобто є меншою ніж 2 неоподатковувані мінімуми доходів громадян, що застосовувались у 2021 році; вартість майна потерпілої ОСОБА_16 , у викраденні якого обвинувачуються ОСОБА_6 , становить 1 666 грн, тобто є меншою ніж 2 неоподатковувані мінімуми доходів громадян, що застосовувались у 2023 році.

Тому, з урахуванням передбаченого ст. 58 Конституції України і ст. 5 КК України принципу зворотної дії закону в часі, це виключає кримінальну відповідальність обвинуваченого ОСОБА_6 за вчинення крадіжки майна потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Положення п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України регламентують, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 479-2 КПК України, за відсутності згоди підозрюваного на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1-2 частини другої статті 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що підозрюваним вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 або 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував проти закриття кримінального провадження на підставі п. п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

За таких обставин, оскаржуваний вирок підлягає скасуванню, а кримінальне провадження №0001273 щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України (за обвинуваченням у вчиненні 02.04.2019 о 02:50 крадіжки майна потерпілого ОСОБА_10 та за обвинуваченням у вчиненні 21.07.2021 крадіжки майна потерпілої ОСОБА_15 ) та за ч. 4 ст. 185 КК України (за обвинуваченням у вчиненні 03.03.2023 крадіжки майна потерпілої ОСОБА_16 ) закриттю на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Окрім того, згідно обвинуваченню, визнаному судом доведеним, ОСОБА_6 вчинив 03.03.2023 кримінальні проступки, передбачені ч. 1 та ч. 3 ст. 357 КК України.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 49 КК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

У даному кримінальному проваджені, початком перебігу строку давності є день, коли кримінальне правопорушення вчинено 03.03.2023. Тобто, на дату апеляційного розгляду, з дня вчинення ОСОБА_6 кримінальних проступків, передбачених ч. 1 та ч. 3 ст. 357 КК України минуло 3 роки.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що строк давності не переривався та не зупинявся. Обвинувачений у розшуку не перебував та не вчиняв нових кримінальних правопорушень.

Тому, строк давності притягнення обвинуваченого ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних проступків, передбачених ч. 1 та ч. 3 ст. 357 КК України, сплив 03.03.2026.

Як передбачено ч. 2 ст. 285 КПК України, особі, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, роз`яснюється право на таке звільнення.

Окрім того, згідно ч. 3 ст. 285 КПК України, підозрюваному, обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть підозри чи обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави.

У разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.

У Постанові від 06.12.2021 по справі N 521/8873/18 (провадження N 51-413 кмо 21), Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду зазначила, що суди першої та апеляційної інстанцій мають обов`язок відповідно до положень ст. 285 КПК роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності те, що на момент судового розгляду чи апеляційного перегляду закінчились строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. Не роз`яснення судом першої чи апеляційної інстанцій відповідно до вимог ст. 285 КПК зазначених обставин є порушенням вимог кримінального процесуального закону, що тягне неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на зазначені вимоги закону, апеляційним судом роз`яснено ОСОБА_6 , що на момент апеляційного перегляду закінчились строки давності притягнення до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК, для звільнення від кримінальної відповідальності, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, а також роз`яснено право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засідання заявив усне клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних проступків, передбачених ч. 1 та ч. 3 ст. 357 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі ст. 49 КК України, та не заперечував проти закриття кримінального провадження з цієї підстави.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 44 КК України, особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 286 КПК України, звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, здійснюються судом.

При цьому, згідно ч. 3 ст. 288 КПК України, суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Враховуючи вищевикладене, обвинувачений ОСОБА_6 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних проступків, передбачених ч. 1 та ч. 3 ст. 357 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

Тому, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, із закриттям кримінального провадження №0001273 щодо ОСОБА_6 за вчинення кримінальних проступків, передбачених ч. 1 та ч. 3 ст. 357 КК України на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності.

Таким чином, за оскаржуваним вироком є доведеною вина ОСОБА_6 у вчиненні наступних злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України, за наступним обвинуваченням:

- у вчиненні 02.04.2019 о 04:00 крадіжки майна потерпілих ОСОБА_11 вартістю 3000 грн та майна ОСОБА_12 вартістю 7500 грн;

- у вчиненні 19.08.2021 крадіжки майна потерпілого ОСОБА_14 вартістю 21167 грн;

- у вчиненні 20.10.2019 крадіжки майна потерпілого ОСОБА_13 вартістю 8000 грн.

Щодо наведених прокурором доводів про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтованого застосування при призначенні ОСОБА_6 покарання положень ст. 75 КК України, то вони є слушними, з огляду на таке.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, призначаючи покарання та звільняючи особу від відбування покарання, суд зобов`язаний мотивувати своє рішення належним чином.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції при звільненні ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням не дотримано.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, який є тяжким.

Обставинами, які пом`якшують покарання, визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Покарання ОСОБА_6 призначено за ч. 2 ст. 185 КК України відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, в межах санкції зазначеної статті.

Призначене покарання, на переконання колегії суддів, є необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Вирок в цій частині прокурором не оспорюється, оскільки судом першої інстанції призначено за видом та розміром таке покарання, яке і просить апелянт.

Разом з тим, є помилковими висновки суду першої інстанції про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з огляду на таке.

Так, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував особу обвинуваченого, ступінь тяжкості злочину, відношення до вчиненого, а саме, щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання, та його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Проте, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, не надав належної оцінки ступеню тяжкості вчинених злочинів та даним щодо його особи.

Хоча ОСОБА_6 визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, але формальне визнання вини не є достатнім підтвердженням щирого каяття, яке має виявлятися в критичному осмисленні особою своїх дій, усвідомленні протиправності поведінки, вираженні щирого жалю, прагненні компенсувати завдану шкоду та нести відповідальність за вчинене.

Жодна з цих ознак не простежується у поведінці ОСОБА_6 . Майнову шкоду потерпілим він не відшкодував, заходів для виправлення ситуації не вжив.

Крім того, як убачається з вироку, суд безпідставно визнав такою, що пом`якшує покарання, обставину активне сприяння розкриттю злочинів, не навівши, у чому саме полягало це сприяння, які невідомі досудовому розслідуванню обставини були з`ясовані за участю обвинуваченого. Вказане суперечить позиції Верховного Суду, відповідно до якої активне сприяння має бути конкретним і підтвердженим матеріалами кримінального провадження.

Окрім того, судом першої інстанції повною мірою не враховано, що ОСОБА_6 ніде не працює, за місцем проживання характеризуються посередньо, стійких соціальних зав`язків не має, обрав способом заробітку вчинення систематичних крадіжок чужого майна.

Вищенаведене на переконання колегії суддів, свідчить, що вчинення злочинів є наслідком свідомо обраного ОСОБА_6 способу життя, який він змінювати не бажає, реального негативного ставлення до вчиненого не виявляє та в дійсності свою злочинну поведінку не засуджує.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання та про можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки це рішення прийнято без врахування вищевказаних обставин.

З огляду на наведене, суд вважає неможливим виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування покарання, та не знаходить підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Рішення суду першої інстанції про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є неправильним.

Отже, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 підлягає скасуванню в частині його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з ухваленням нового вироку на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 КПК України з ухваленням нового вироку на підставі п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність через застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Враховуючи, що ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України (за обвинуваченням у вчиненні 02.04.2019 о 04:00 крадіжки майна потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , за обвинуваченням у вчиненні 19.08.2021 крадіжки майна потерпілого ОСОБА_14 та за обвинуваченням у вчиненні 20.10.2019 крадіжки майна потерпілого ОСОБА_13 ), слід виключити з вироку посилання на ч. 1 ст. 70 КК України при визначенні остаточного покарання.

За такого, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 284, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 424, 425, 532, 615 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2024 року щодо ОСОБА_6 в частині засудження за ч. 4 ст. 185 та за ч. 2 ст. 185 КК України (за обвинуваченням у вчиненні 02.04.2019 о 02:50 крадіжки майна потерпілого ОСОБА_10 та за обвинуваченням у вчиненні 21.07.2021 крадіжки майна потерпілої ОСОБА_15 ), в частині засудження за ч. 1 та ч. 3 ст. 357 КК України, а також в частині звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 185 КК України (за обвинуваченням у вчиненні 02.04.2019 о 04:00 крадіжки майна потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , за обвинуваченням у вчиненні 19.08.2021 крадіжки майна потерпілого ОСОБА_14 та за обвинуваченням у вчиненні 20.10.2019 крадіжки майна потерпілого ОСОБА_13 ), з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Виключити з вироку посилання на ч. 1 ст. 70 КК України при визначенні остаточного покарання.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту фактичного затримання в порядку виконання вироку.

Звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 3 ст. 357 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження №0001273 щодо ОСОБА_6 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 3 ст. 357 КК України, закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності.

На підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження №0001273 щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України (за обвинуваченням у вчиненні 02.04.2019 о 02:50 крадіжки майна потерпілого ОСОБА_10 та за обвинуваченням у вчиненні 21.07.2021 крадіжки майна потерпілої ОСОБА_15 ) та за ч. 4 ст. 185 КК України (за обвинуваченням у вчиненні 03.03.2023 крадіжки майна потерпілої ОСОБА_16 ) закрити, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

В іншій частині вирок щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3