Справа № 761/471/23
Провадження №1-кп/761/1774/2026
В И Р О К

іменем України

05 березня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів с/з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

провівши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia) судовий розгляд у кримінальному провадженні № 0000692 від 14 грудня 2022 року щодо:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Білозерка Білозерського району Херсонської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

У С Т А Н О В И В:

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН увійшли Союз Радянських Соціалістичних Республік (правонаступником якого з 1991 року є російська федерація), Українська Радянська Соціалістична Республіка (правонаступницею якої з 1991 року є Україна) та ще 49 держав-засновниць, а згодом до вказаної міжнародної організації прийняті інші держави світу.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН, усі Члени зазначеної організації утримуються у своїх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування, як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 09.12.1981 про неприпустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями: № 2131 (XX) від 21.12.1965, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24.10.1970, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (XXV) від 16.12.1970, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки та № 3314 (XXIX) від 14.12.1974, що містить визначення агресії, встановлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію або втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплені обов`язки держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення або підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербування найманців або посилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у ст.ст. 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 3314 (XXIX) від 14.12.1974 серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, хоч би який тимчасовий характер вона не мала, що є результатом такого вторгнення або нападу або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або її частини;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські чи повітряні сили чи морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з державою, що приймає, порушуючи умови, передбачені в угоді або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала у розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівносильне наведеним вище актам, або її значну участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового або іншого характеру не можуть бути виправданням агресії.?

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій (Гаага, 18 жовтня 1907 року), яка вступила в дію 26 січня 1910 року, яку 7 березня 1955 року визнано Союзом Радянських Соціалістичних Республік, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього і недвозначного попередження, яке буде мати форму мотивованого оголошення війни або форму ультиматуму з умовним оголошенням війни. Стан війни повинен бути без уповільнення оповіщений нейтральним державам і буде мати для них дійсну силу лише після одержання оповіщення.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

Згідно з п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні їх зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язались утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

31 травня 1997 року відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань за Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42 ФЗ). Відповідно до ст.ст. 2-3 зазначеного Договору Російська Федерація зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та будівництво відносин на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або загрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько - російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької та Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно із статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Згідно з ч. 1 ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Таким чином, із зазначених міжнародних нормативно-правових актів, а також актів національного законодавства, яке визначає основні засади державної політики, спрямованої на захист національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності, випливає, що дії РФ на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України створюють реальні загрози національній безпеці та є проведенням підривної діяльності проти України. Її результатом стала в 2014 році анексія Криму, окупація території Донецької та Луганської областей, масштабні руйнування провідних промислових бюджетоутворюючих підприємств на сході держави, що призвело до загострення суспільно-політичної обстановки в Україні, падіння економіки держави та інших вкрай негативних для України наслідків.

Наведені вище факти розв`язання та ведення Російською Федерацією агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, в тому числі, і шляхом вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію півострова Крим, захоплення державних установ, організацій та військових частин із 27 лютого 2014 року широко висвітлювалися більшістю засобів масової інформації України та іноземних держав, у зв`язку з чим були достовірно відомі ОСОБА_10 .

Постановою Ради Федерації Федеральних Зборів РФ «Про використання Збройних Сил Російської Федерації на території України» від 01 березня 2014 року № 48-СФ за результатами звернення Президента РФ, виходячи з інтересів безпеки життя громадян РФ, особового складу військового контингенту ЗС РФ, що дислокується на території України (АР Крим), надано згоду Президенту РФ на використання ЗС РФ на території України.

06 березня 2014 року Верховною Радою АР Крим прийнята Постанова «Про проведення загальнокримського референдуму». Указом Президента України від № 261/2014 від 07 березня 2014 року дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 2-рп/2014 від 14 березня 2014 року визнана неконституційною.

11 березня 2014 року Постановою Верховної Ради АР Крим прийнята «Декларація», якою проголошено АР Крим «суверенною державою» - «Республікою Крим». Указом Президента України від 14 березня 2014 року 296/2014 дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2014 від 20 березня 2014 року визнана неконституційною.

Постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891-VII Верховна Рада АР Крим була розпущена.

17 березня 2014 року представники розпущеної «Верховної Ради АР Крим» прийняли Постанову № 1745-6/14 «Про незалежність Криму», за якою створено нелегітимне державне утворення «Республіка Крим», а також Постанову 1748-6/14 «Про правонаступництво Республіки Крим», за якою вищим органом влади «Республіки Крим» є «Державна рада Республіки Крим».

18 березня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» підписала «Договір» між РФ та «Республікою Крим» про прийняття до РФ «Республіки Крим» та утворення у складі РФ нових суб`єктів, який вже 19 березня рішенням Конституційного Суду РФ визнаний таким, що відповідає Конституції РФ, 20 березня 2014 року його ратифікувала більшістю голосів Держдума РФ, а 21 березня 2014 року - Рада Федерації Федеральних Зборів РФ, відтак цей «Договір» набрав чинності 21 березня 2014 року.

21 березня 2014 року прийнятий Закон РФ № 6-ФКЗ, яким прийнято до РФ «Республіку Крим» та утворені в складі РФ нові суб`єкти. «Республіка Крим» вважається прийнятою до РФ з дати підписання «Договору» (ст. 1 Закону РФ № 6-ФКЗ).

11 квітня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» прийняла «Конституцію Республіки Крим», як суб`єкта РФ.

Надалі, продовжуючи підривну діяльність проти України, РФ утворила на окупованій території України в АР Крим федеральні органи державної влади РФ, правоохоронні органи та органи судової системи, місцевого самоврядування, з метою становлення та зміцнення окупаційної влади РФ та недопущення контролю України над цією територією.

Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України № 1207-VІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VІІ), за яким перебування підрозділів ЗС РФ на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно-правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку РФ.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262, «референдум», проведений в АР Крим 16 березня 2014 року, визнано таким, що не має законної сили і не може бути основою для зміни статусу АР Крим.

Реакцією на такі дії Російської Федерації, стало прийняття Верховною Радою України 21 квітня 2015 року Постанови № 337-VIII «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку РФ на території АР Крим 20 лютого 2014 року, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.

Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 року № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, «Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію з боку РФ внаслідок військової агресії частини території України - АР Крим - підтверджено невизнання її анексії.

Продовжуючи реалізацію злочинного плану, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами України Російської Федерації та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року Російською Федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план, направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року о 05 годині Президент Російської Федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

У подальшому, Збройними силами РФ, які діяли за наказом керівництва РФ і ЗС РФ, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам зброї та підрозділам ЗСУ, також військовими формуваннями РФ здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Відповідно до Указу Президента України № 757/2022 від 07.11.2022, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Президентом України постановлено: 1. На часткову зміну ст. 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, Указом від 18 квітня 2022 року №259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ, та Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX), продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до п.п. 6, 7 ч. 1 ст. 1-1 Закону № 1207-VІІ, окупаційна адміністрація Російської Федерації - сукупність державних органів і структур Російської Федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг.

Тимчасово окупована територія - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.

Згідно зі ст. 42 IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додаток до неї: положення про закони і звичаї війни на суходолі (1907 року) територія визнається окупованою, якщо вона фактично перебуває під владою армії супротивника.

Внаслідок розв`язання і ведення агресивної війни, починаючи з 24.02.2022 збройними формуваннями Російської Федерації тимчасово окуповано частини території Дніпропетровської, Донецької, Запорізької, Луганської, Миколаївської, Сумської, Харківської, Херсонської областей.

Однак, у порушення наведених актів національного та міжнародного законодавства громадянин України ОСОБА_4 добровільно зайняв посаду в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території за наступних обставин.

Починаючи з березня 2022 (більш точний час досудовим розслідуванням та судом не встановлено) до цього часу Російською Федерацією (далі рф) тимчасово окуповано територію Херсонської області.

Так, наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 75 від 25.04.2022 окремі райони Херсонської області віднесені до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).

Представниками рф на тимчасово окупованій території Херсонської області в березні 2022 року створено підпорядковану, керовану та фінансовану рф окупаційну адміністрацію, в яку входили органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованою територією України. При цьому, представники підконтрольних рф самопроголошених органів узурпували виконання владних функцій держави на тимчасово окупованій території Херсонської області, здійснювали підбір кадрів для зайняття посад в незаконних самопроголошених органах, у тому числі, із числа громадян України, які на той час перебували на вказаній тимчасово окупованій території. Кінцевою метою окупаційних органів, є інтеграція та подальше незаконне включення захопленої частини суверенної держави Україна до складу рф.

У невстановлений досудовим розслідуванням та судом час, однак не пізніше 29.04.2022, представниками держави-агресора на тимчасово окупованій території Херсонської області, серед іншого, створено не передбачений законодавством України правоохоронний орган, так зване «главное управление министерства внутренних дел херсонской области», на який останніми покладено обов`язок здійснювати протиправні функції з захисту окупаційної влади рф, у тому числі наданні всілякої допомоги збройним формуванням рф, обмеження конституційних прав громадян України, протидіяти діючій владі України, Збройним силам України та правоохоронним органам України, захищати інтереси представників влади рф, зокрема з питань утримання захопленої території Херсонської міської області, та розпочато набір кадрів до вказаного органу.

Так, громадянин України ОСОБА_11 , не погоджуючись з політикою чинної влади в Україні та підтримуючи входження тимчасово окупованих територій України до складу рф, у невстановлений досудовим розслідуванням та судом час, але не пізніше 10.05.2022, з метою увійти в коло довіри представників окупаційної адміністрації для подальшого незаконного працевлаштування в лавах так званих правоохоронних органів рф, перебуваючи у м. Херсон (більш точне місце досудовим розслідуванням та судом не встановлено) прийняв рішення сприяти окупаційній адміністрації та виконувати їх злочинні накази.

З цією метою, ОСОБА_11 , у період часу з початку березня 2022 року по 10.05.2022, більш точний час досудовим розслідуванням та судом не встановлено, будучи обізнаним про факт ведення рф агресивної війни проти України, невизнання вказаною державою поширення державного суверенітету України на тимчасово окупованій території України, у тому числі Херсонської області, з метою встановлення та утвердження тимчасової окупації частини території України, підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань, окупаційної адміністрації держави-агресора, співпраці з державою-агресором, збройними формуваннями та окупаційною адміністрацією, умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, які за результатом їх реалізації завдадуть шкоди суверенітету, територіальній цілісності та недоторканності України, перебуваючи у м. Херсон (більш точне місце досудовим розслідуванням та судом не встановлено) погодився на пропозицію невстановлених осіб, які входили до складу так званої «Херсонської військово-цивільної адміністрації рф», зайняти посаду у незаконному правоохоронному органі так званому «главное управление министерства внутренних дел херсонской области».

У подальшому, 10.05.2022 ОСОБА_11 перебуваючи на тимчасово окупованій території Херсонської області, зокрема, на території Херсонської міської територіальної громади добровільно зайняв посаду «дежурный изолятора временного содержания главного управления министерства внутренних дел херсонской области» в незаконному правоохоронному органі «главное управление министерства внутренних дел херсонской области», зі спеціальним званням «капитан полиции».

За таких обставин, ОСОБА_4 , будучи громадянином України, добровільно у період з 10.05.2022 по 14.12.2022 займав посаду «дежурный изолятора временного содержания главного управления министерства внутренних дел херсонской области» в незаконному правоохоронному органі «главное управление министерства внутренних дел херсонской области», зі спеціальним званням «капитан полиции», створеному окупаційною адміністрацією рф на тимчасово окупованій території Херсонської області, та перебуваючи на вказаній посаді, виконував рішення окупаційної адміністрації спрямовані на встановлення та утвердження тимчасової окупації державою - агресором частини територій України, в саме в Херсонській області.

Такі дії ОСОБА_4 , які виразилися у добровільному зайнятті громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, органом досудового розслідування кваліфіковані за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia) ОСОБА_4 , який показань суду не надавав, та будь-яких клопотань від останнього на адресу суду також не надходило.

При цьому, дане кримінальне провадження здійснювалось за обов`язкової участі захисника, який був забезпечений державою та діяв на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової №26-000 5078 від 24.07.2022 року.

Відповідно до ухвали суду від 16 жовтня 2023 року, вказане кримінальне провадження призначено до судового розгляду та постановлено здійснювати спеціальне судове провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Повістки про виклик обвинуваченого ОСОБА_4 , а також інформацію про процесуальні документи надсилались та публікувались відповідно до вимог ст. 323 КПК України.

Таким чином, суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_4 , який в свою чергу повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права постати перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої обвинувачений над собою не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про його наміри ухилення від кримінальної відповідальності.

В той же час, ухилення обвинуваченого ОСОБА_4 від правосуддя, суд оцінює як реалізацію останнім його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Захисник ОСОБА_9 у судовому засіданні зазначив, що не мав можливості зв`язатися з обвинуваченим і з`ясувати в нього правову позицію щодо пред`явленого обвинувачення. Водночас, захисник належним чином приймав участь у реалізації права на захист обвинуваченого ОСОБА_4 під час судового розгляду та висловив свою позицію з приводу недоведеності винуватості останнього у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, за викладених у вироку обставинах у межах висунутого обвинувачення, повністю підтверджується зібраними по кримінальному провадженню і дослідженими в судовому засіданні наступними доказами.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_12 в судовому засіданні повідомив, що під час окупації з 24 лютого 2022 року по 28 березня 2022 року перебував у Херсоні. На той час обіймав посаду заступника начальника відділу внутрішньої безпеки Херсонської області. Після деокупації міста Херсон після 12 листопада 2022 територіально знаходився в місті Херсоні і виконував свої безпосередні посадові обов`язки на цій же посаді.

На запитання прокурора зазначив, що був особисто знайомий з ОСОБА_4 . Повідомив, що він ( ОСОБА_12 ) працював у внутрішній безпеці з 2009 по 2024 та в його обов`язки входило, окрім документування протиправної діяльності правоохоронців, проведення перевірок від рядового до начальника ГУНП в Херсонській області, відтак достатньо широке коло працівників поліції йому було знайоме.

Зазначив, що знайомий з ОСОБА_4 з 2009 - 2010 року, до окупації міста Херсон ОСОБА_4 працював в ІТТ №1 міста Херсону, був працівником поліції. В період окупації міста Херсону частина людей виїхала в перші декілька днів війни, потім це стало неможливим, всі працювали дистанційно. Частині працівників надавалися своїми підрозділами задачі щодо збирання даних щодо противника, охорони громадського порядку (в цивільній формі) в рамках можливого.

Повідомив, що безпосереднім виконанням обов`язків у випадку ОСОБА_4 ніхто не займався, ІТТ було закрито, допоки окупанти на зайшли на його територію.

Зазначив, що ОСОБА_4 бачив у період окупації два рази. Перший раз в першій декаді березня (9-10 березня) і останній 25-26 березня 2022 року, коли зустрічалися, як зазвичай, на вулиці Суворова.

Спілкувалися загалом щодо подальших дій, що робити та як далі бути. На той період був один працівник ФСБ, який телефонував багатьом працівникам поліції, які залишилися та спілкувався особисто щодо переходу на сторону окупантів. Пропонували певні посади з певними зарплатами. Зазначив, що ОСОБА_4 тоді йому розповів, що до нього теж приїздили, але він був в роздумах, та як запропонували велике грошове забезпечення, але він сказав, що він готовий.

На запитання прокурора зазначив, що під час зустрічей він був у цивільному одязі, чи була в нього при собі зброя точно сказати не зміг. Після 28 березня, як він ( ОСОБА_12 ) залишив Херсон, йому ОСОБА_4 телефонував на Телеграм і казав, що він туди вже пішов, що це його вибір, потім їх спілкування припинилося. Він сказав: «Раз нас всіх тут покинули, а там запропонували нормальну зарплатню, гідне ставлення та небагато роботи, тому і пішов туди», йому нормально було.

Вказав, що він запитав в ОСОБА_4 щодо суми, на що він відповів: «Поки що це 75 000 рублів». ОСОБА_4 тоді казав, що він не хоче нікуди їхати, бо тут квартира, батьки, ідейності не проявляв, його цікавило виключно матеріальне забезпечення. Це було його добровільне рішення, йому теж ОСОБА_4 в травні пропонував зайняти посаду в незаконних формуваннях правоохоронних органів окупаційної влади на території Херсону та Херсонської області.

Повідомив, що ОСОБА_4 пропонував і іншим працівникам поліції посади в цих органах, на що ці люди погодилися. Зокрема, пропонував працівниці ОСОБА_13 та її чоловіку ОСОБА_14 , вони в подальшому пішли туди працювати.

Після деокупації міста Херсон та Херсонської області йому відомо, що ОСОБА_4 працював у місті Каучуку, потім в ОСОБА_15 , але на теперішній час де знаходиться ОСОБА_4 йому не відомо.

Участі у службовому розслідуванні за даним фактом не брав.

Крім показів свідка ОСОБА_12 , які суд визнає належними доказами у вказаному кримінальному провадженні і такими, що підтверджують встановлені судом обставини у сукупності з іншими доказами у цьому провадженні, провина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, підтверджена також дослідженими судом письмовими доказами, наданими стороною обвинувачення, зокрема:

- особовою карткою, виданою Державною міграційною службою України на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з якої вбачається, що 26.06.2001 Білозерським РВ УМВС України в Херсонській області на ім`я ОСОБА_4 , уродженця с. Білозерка Білозерського району Херсонської області, видано паспорт громадянина України, номер НОМЕР_2 ;

- протоколом огляду від 22 серпня 2022 року з додатками, яким проведено огляд інтернет - сторінки «Интерфакс», зокрема запису, опублікованого о 10 год. 54 хв. 27 травня 2022 року під заголовком «В Херсонской области начали создавать полицию по российскому образцу. Москва. 27 мая. INTERFAX.RU - в находящейся под контролем российских военных Херсонской области начали формировать структуры полиции по примеру российской системы, сообщил «Интерфаксу» замруководителя военно-гражданской администрации региона ОСОБА_16 . Сейчас структура полиции уже создается. Есть люди, которые занимаются этим вопросом на территории Херсонской области. Но когда конкретно заработает, пока не могу сказать. Она будет подчиняться непосредственно военно-гражданской администрации» - сказал он. Новую структуру назовут ГУ МВД по Херсонской области»;

- протоколом огляду від 22 серпня 2022 року з додатками, яким проведено огляд відеозаписів, розміщених на «YouTube» під назвою «Полиция в Херсоне», «Скоро полицейские начнут нести службу на улицах города», публікації «В Херсоне снова работает полиция, идет набор сотрудников, закупка автотранспорта и спецсредств». На відео начальник ГУ поліції в Херсонській області ОСОБА_17 прокоментував ситуацію: «Функционирование МВД началось с 13 мая, открылись 3 органа, значит Днепропетровский отдел, Комсомольский и Суворовский вот, значит приведены отделы после того состояния, которые оставила нам украинская полиция, значит проводится прием граждан, формируется сводка и сотрудники выполняют свои обязанности. В ближайшее время полицейские выйдут патрулировать улицы Херсона. У нас остались сотрудники, которые не были эвакуированы, которые приняли решения остаться, вот, и продолжат работать на благо своего народа, примерно это где-то одна треть»;

- протоколом огляду від 22 серпня 2022 року з додатками, яким оглянуто інтернет - сторінку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », при огляді якої виявлено запис, опублікований о 12 год. 38 хв. 14.06.2022 «У мережу злили список поліцейських-зрадників Херсону. У Херсоні окупаційна влада створила поліцейський орган: до нього увійшли 25 зрадників з числа колишніх правоохоронців. У мережі оприлюднили список правоохоронців, що погодились працювати на окупаційну владу в Херсоні. Зазначається, що окупаційний поліцейський орган працює на базі Херсонського регіонального управління поліції (ХРУП) в будівлі в центрі міста - по вул. Маяковського»;

- протоколом огляду від 17 серпня 2022 року з додатком, яким переглянуто публікацію під назвою «МВД Херсонской области будет подчиняться военно - гражданской администрации. Ведомство станет отдельной структурой»;

- протоколом додаткового огляду речей та документів від 27 листопада 2022 року з додатками, яким проведено огляд ноутбуку чорного кольору, марки «Samsung», мобільного телефону Iphone 11, червоного кольору, а також флеш-накопичувача зеленого кольору «8G» марки «Kingstone», які були вилучені в ході проведення обшуку 25.11.2022 за адресою: АДРЕСА_2 , яким оглянуто та встановлено наявність на робочому столі папки під назвою «штатка», в якій знаходиться 28 файлів, а також документ під назвою «Главное управление МВД Херсонской области. Приказ № 1 л/с от 17.05.2022 ….. Назначить ОСОБА_18 на должность временно исполняющего обязанности дежурного изолятора временного содержания Главного управления МВД Херсонской области с 18.05.2022, присвоив специальное звание капитан полиции. Основание: заявление ОСОБА_4 от 18.05.2022», файл «данные сотрудников на 30.07.xlsx», в якому в таблиці під номером 509 зазначено « ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , НОМЕР_7, дежурный изолятора временного содержания»;

- протоколом огляду від 17 листопада 2022 року приміщення Херсонського районного управління поліції за адресою: м. Херсон, вул. Маяковського, буд. 10, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінальних правопорушень, під час якого, в кабінеті № 22, виявлені низка документів, зокрема список особового складу з назвою «УМВД в Херсонской области по службам»;

- протоколом огляду від 19-21 листопада 2022 року з додатками, яким оглянуто «Список личного состава УМВД в Херсонской области по службам», вилучений під час проведення огляду Херсонського районного управління поліції за адресою: м. Херсон, вул. Маяковського, буд. 10, зокрема у розділі «ИВС» під номером 31 зазначено « ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , НОМЕР_8, капитан, высшее юридическое»;

- протоколом огляду від 19-21 листопада 2022 року з додатками, яким оглянуто документи, вилучені під час проведення огляду 18.11.2022 Управління поліції охорони в Херсонській області за адресою: м. Херсон, вул. Молодіжна, буд. 6, зокрема документ під назвою «ГРОМ ГРОМ-2 Суворовское ГУП» (друкований текст без підписів та печатки), де в списку значиться « ОСОБА_4 »;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18 листопада 2022 року, фототаблицею до нього № 12 та довідкою, відповідно до якого свідок ОСОБА_12 серед осіб пред`явлених йому для впізнання на фотознімках фототаблиці № 12 впізнає особу, зображену на фото під номером № 4, яку він знає, як ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який перейшов на бік ворога в особі російської федерації та зайняв посаду в незаконному правоохоронному органі «главное управление министерства внутренних дел херсонской области», створеному на тимчасово окупованій адміністрацією рф території Херсонської області. Згідно з довідкою до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18 листопада 2022 року, у фототаблиці № 12 додатку до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18 листопада 2022 року на фото № 4 зображений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Наведеними вище доказами у їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема дослідженими протоколами оглядів, показаннями свідка ОСОБА_12 , допитаного безпосередньо під час судового провадження, сумнівів у правдивості якого суд не має, оскільки вони послідовні, логічні та узгоджуються між собою та з іншими доказами кримінального провадження, дослідженими судом, встановлено та доведено доказами, що ОСОБА_4 :

- відповідно до ст. 4 Конституції України, статей 2, 17-20 Закону України «Про громадянство України», ч. 4 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» по теперішній час залишається громадянином України незалежно від місця його проживання. Примусове автоматичне набуття ним як громадянином України, який проживає на тимчасово окупованій території, громадянства рф не визнається Україною, відтак не може бути підставою для втрати ОСОБА_4 громадянства України;

- реалізовуючи свій злочинний умисел на зайняття посади в незаконних правоохоронних органах на тимчасово окупованій території Херсонської області, зокрема, на території Херсонської міської територіальної громади, ОСОБА_4 у період з 10.05.2022 по 14.12.2022, діючи з прямим умислом та усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч врегульованим чинним законодавством України суспільним відносинам у сфері національної безпеки України, перебуваючи на тимчасово окупованій території Херсонської області, зокрема, на території Херсонської міської територіальної громади, зайняв посаду «дежурного изолятора временного содержания главного управления министерства внутренних дел херсонской области» в незаконному правоохоронному органі «главном управлении министерства внутрених дел херсонской области», зі спеціальним званням «капитан полиции», створеному окупаційною адміністрацією рф на тимчасово окупованій території Херсонської області, та перебуваючи на вказаній посаді, виконував рішення окупаційної адміністрації спрямовані на встановлення та утвердження тимчасової окупації державою - агресором частини територій України, в саме в Херсонській області;

- здійснення ОСОБА_4 за таких умов дій від імені рф свідчить про порушення ним вимог ст. 65 Конституції України, оскільки забезпечувало становлення та зміцнення окупаційної влади рф шляхом утворення та функціонування незаконно створених окупаційних правоохоронних органів на тимчасово окупованій території України, виконання функцій представника окупаційної правоохоронної влади рф з метою недопущення контролю української влади на території Херсонської області, а отже надання ним допомоги рф в проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, визначених КПК України, враховуючи, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Одночасно слід зазначити, що суд не покладає в обґрунтування даного вироку в якості доказів вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-7 КК України, наступні матеріали та процесуальні документи, що надані стороною обвинувачення, зокрема: витяг з ЄРДР, повідомлення, ухвалу слідчого судді Київського апеляційного суду від 15 липня 2022 року, протокол про проведення негласної слідчої (розшукової дії) від 31 серпня 2022 року, постанову про визнання речей і документів речовими доказами від 20 листопада 2022 року, повідомлення про підозру ОСОБА_4 від 21 липня 2022 року, повістки та оголошення про виклик ОСОБА_4 , рапорти, постанову про оголошення розшуку підозрюваного ОСОБА_4 , супровідні листи, ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2022 року, ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2022 року, ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 30 листопада 2022 року, постанову про виділення матеріалів досудового розслідування від 14 грудня 2022 року, повідомлення ОСОБА_4 про зміну раніше повідомленої підозри від 14 грудня 2022 року, клопотання про здійснення спеціального досудового розслідування від 15 грудня 2022 року, ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 22 грудня 2022 року про здійснення спеціального досудового розслідування, оскільки за своїм змістом вказані документи не є джерелом доказів, частина з них є процесуальними рішеннями, прийнятими під час досудового розслідування, а відтак вони не мають жодного доказового значення у даному кримінальному провадженні в межах інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_4 кримінального правопорушення. Так, реєстр є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у Положенні про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру та, згідно з частиною 2 статті 84 КПК України, не є процесуальними джерелами доказів.

Водночас, ці дані свідчать про дотримання норм чинного кримінального процесуального законодавства під час здійснення досудового розслідування по даному кримінальному провадженню.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 761/28347/15-к (провадження № 51-500 км 18).

Крім того, допитана в судовому засіданні 24 січня 2025 року свідок ОСОБА_19 суду повідомила, що у період з 19 липня 2022 року по 12 вересня 2022 року вона працювала на посаді заступника начальника кадрового забезпечення ГУМВС Херсонської області, а тому мала дані щодо укомплектованості органу, вся інформація щодо кадрової роботи (накази про призначення, переведення, звільнення) знаходилась на флешці, яку вона забрала із собою. Зазначила, що незаконний правоохоронний орган окупаційною владою було створено в середині травня 2022 року. Із ОСОБА_4 особисто знайома не була та їй не відомо чи добровільно він зайняв свою посаду у незаконно створеному правоохоронному органі. Жодних наказів про його призначення на посаду вона не робила, оскільки на той час не працювала.

Вказані покази свідка ОСОБА_19 суд не бере до уваги та виключає з числа доказів, оскільки остання зазначила, що із ОСОБА_4 особисто не знайома та їй не відомо чи добровільно він зайняв свою посаду у незаконно створеному правоохоронному органі. Жодних наказів про його призначення на посаду вона не робила, оскільки на той час не працювала, тому не надала достовірних відомостей на підтвердження чи спростування обставин вчинення кримінального правопорушення, які стосуються факту або обставин зайняття обвинуваченим ОСОБА_4 посади у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території.

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження з дотриманням положень ч. 1 ст. 337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, вважає зазначені докази належними, допустимими, достовірними та в сукупності достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, поза розумним сумнівом.

Виходячи з зазначеного, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_4 , будучи громадянином України, здійснив колабораційну діяльність, а саме добровільно зайняв посаду в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Особі, яка вчинила кримінальні правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нового кримінального правопорушення.

Обираючи обвинуваченому ОСОБА_4 вид та розмір покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, обставини його вчинення, характер діяння, форму й ступінь вини, мотив вчинення кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та обставини, що обтяжує його покарання.

Обставин, які б, відповідно до вимог ст. ст. 66 КК України, пом`якшували покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.

Обставиною, яка, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 суд визнає вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

Приймаючи до уваги характер, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення направленого проти основ національної безпеки України, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, відсутність пом`якшуючих чи обтяжуючих покарання обставин, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо лише в умовах ізоляції її від суспільства, а тому необхідно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

При цьому, з огляду на вчинення ОСОБА_4 суспільно-небезпечного кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ національної безпеки України, а також відсутність кількох обставин, передбачених ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, суд, при призначенні покарання ОСОБА_4 не вбачає підстав для застосування положень ст. 69 КК України.

На переконання суду, призначення обвинуваченому такого покарання буде справедливим, співрозмірним і достатнім для його виправлення, кари та запобігання вчинення нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами, а також буде відповідати таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Також, санкцією ч. 7 ст. 111-1 КК України передбачено додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Приймаючи рішення про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати будь-які посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування та правозахисних і правоохоронних органах, суд враховує, що вказане додаткове покарання є обов`язковим у санкції вказаної статті.

Крім того, ОСОБА_4 скоїв кримінальне правопорушення, об`єктом якого є основи національної безпеки України. Обвинувачений своїми діями фактично допомагав державі-агресору створити певну вертикаль незаконно створеного правоохоронного органу влади і фактично вчинив злочин проти незалежності, суверенітету та територіальної цілісності держави Україна. Виходячи з цього, суд приймає рішення про призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення обіймати будь-які посади саме в органах державної влади України, державного управління, місцевого самоврядування та правозахисних і правоохоронних органах.

В даному випадку суд вважає, що буде справедливим та співмірним покарання особі, яка визнана винуватою у здійсненні колабораційної діяльності, яке унеможливить певний період часу у майбутньому бути представником державної влади в Україні.

Також, суд при ухваленні такого рішення враховує правові висновки, викладені у постанові колегії Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22.05.2018 по справі № 753/18479/16-к (провадження №51-520км18) та постанові колегії Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 21.06.2022 по справі № 171/869/21 (провадження №51-838км22) в частині можливості призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, в тому числі і до осіб, які на час вчинення зазначеного кримінального правопорушення не займали офіційно певні посади та не займалися офіційно певною діяльністю, з огляду на положення, передбачені ст. 55 КК України.

Крім того, санкцією ч. 7 ст. 111-1 КК України передбачено таке додаткове покарання як конфіскація майна.

Призначаючи покарання суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 59 КК України конфіскація майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого і що, згідно ч. 2 ст. 52 КК України, конфіскація майна відноситься до додаткових видів покарання.

Під час судового розгляду судом встановлено, що обвинуваченому ОСОБА_4 на праві власності належить транспортний засіб марки «Renault», моделі «Clio», д.н.з. НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 , та причіп марки «Лідер» моделі 2810079, д.н.з. НОМЕР_5 , VIN НОМЕР_6 , на які ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2022 року (справа № 761/16162/22, провадження № 1-кс/761/8970/2022) накладено арешт, які підлягають конфіскації в дохід держави відповідно до вимог ч. 1 ст. 59 КК України, а також все належне обвинуваченому майно.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 слід обраховувати з моменту звернення вказаного вироку до виконання, тобто із дня фактичного взяття його під варту.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою, обраний ОСОБА_4 відповідно до ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2022 року, слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, суд вважає за необхідне арешт майна обвинуваченого ОСОБА_4 , накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2022 року, залишити без змін, у зв`язку з призначенням останньому додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Процесуальні витрати по справі відсутні.

Речові докази по справі відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України та призначити йому покарання у виді 12 (дванадцяти) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування та правозахисних і правоохоронних органах строком на 10 (десять) років з конфіскацією усього особистого майна.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_4 залишити попередній - тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обраховувати з моменту звернення вказаного вироку до виконання, тобто із дня фактичного взяття його під варту.

Строк додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування та правозахисних і правоохоронних органах, рахувати з моменту відбуття основного покарання.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 19 серпня 2022 року на майно ОСОБА_4 , залишити без змін.

Речові докази по справі відсутні.

На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Інформацію про ухвалений вирок, опублікувати у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 КПК України та на офіційному веб-сайті суду.

Суддя Шевченківського

районного суду м. Києва ОСОБА_20