Номер провадження: 11-кп/813/1024/26
Справа № 522/8776/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційну скаргу прокурора Приморської окружної прокуратури міста Одеси ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2025 року, у кримінальному провадженні №0000077, внесеному до ЄРДР 18 березня 2025 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Одеси, громадянки України, українки, із середньою освітою, одруженої, офіційно не працевлаштованої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимої:

- 27.05.2024 року Приморським районним судом м. Одеси за ч. 1 ст. 309 КК України до обмеження волі строком на 1 рік, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, -

установив:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та призначено їй покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі.

На підставі ст. 71 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, згідно вироку Приморського районного суду м. Одеси від 27.05.2024 року за ч. 1 ст. 309, ст. 75 КК України, остаточно до відбуття ОСОБА_10 призначити покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_10 не застосовувано.

Вироком також вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у справі.

Відповідно до оскаржуваного вироку, 18.03.2025, у денний час доби, ОСОБА_9 , перебуваючи за адресою: м. Одеса, вул. Михайла Грушевського, біля будинку № 2А, придбала шляхом знахідки особливо небезпечну психотропну речовину, яку, з метою особистого вживання, зберігала при собі.

Так, 18 березня 2025 року, приблизно о 12 годині 00 хвилин, перебуваючи за адресою: м. Одеса, вул. Михайла Грушевського, біля будинку № 2А, працівниками Батальйону поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції України, під час патрулювання виявлено у ОСОБА_9 особливо небезпечну психотропну речовину, а саме полімерний згорток з кристалічною речовиною білого кольору.

В подальшому, 18 березня 2025 року, о 13 годині 56 хвилин, слідчо-оперативною групою відділення поліції № 1 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області, за адресою: м. Одеса, вул. Михайла Грушевського, № 2А, в ході обшуку ОСОБА_9 вилучено один полімерний згорток з кристалічною речовиною білого кольору.

Встановлено, що кристалічна речовина білого кольору, загальною масою 0,499г, містить особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он).

Кількісний вміст PVP в кристалічній речовині становить 0,400г.

Особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, ОСОБА_9 незаконно придбала та незаконно зберігала при собі з метою особистого вживання.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковані за ч. 2 ст. 309 КК України як незаконне придбання, зберігання, психотропних речовин без мети збуту, вчинене протягом року після засудження за цією статтею.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи вирок районного суду в частині доведеності вини обвинуваченої та кваліфікації її дій, прокурор Приморської окружної прокуратури ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу, яку у подальшому змінила, в якій вказує, що районний суд, ухвалюючи вирок, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, не застосував закон, який підлягає застосуванню, що призвело до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, мотивуючи наступним:

- судом першої інстанції призначене покарання, яке не передбачене санкцією ч. 2 ст. 309 КК України;

- суд першої інстанції при визначенні остаточного покарання за приписами ст. 71 КК України застосував не передбачений принцип призначення покарання за сукупністю вироків.

На підставі наведеного прокурор просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання змінити в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 309 КК України у виді штрафу у розмірі 2000 неподаткових мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 гривень.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України до призначеного покарання приєднати невідбуте покарання за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2024 року, визначивши остаточне покарання за сукупністю вироків у виді обмеження волі на строк 1 рік та штрафу у розмірі 2000 неподаткових мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 гривень, яке виконувати самостійно.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Позиції учасників судового розгляду.

У судовому засіданні прокурор підтримала доводи скарги, просила вирок суду 1-ої інстанції змінити в частині призначення покарання.

Захисник ОСОБА_7 не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Обвинувачена ОСОБА_9 належним чином повідомлена про дату, час та місце апеляційного розгляду, про поважні причини свого неприбуття не повідомила, з клопотанням про відкладання апеляційного розгляду не зверталась.

Відповідно до ч.4 ст.401 КК України, обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.

Положеннями ч.4 ст.405 КК України встановлено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Приймаючи до уваги той факт, що в даному випадку участь сторін кримінального провадження є необов`язковою, а обвинувачена ОСОБА_9 не виявила бажання приймати участь під час апеляційного розгляду, а в апеляційній скарзі прокурора не порушується питання про погіршення становища обвинуваченої, апеляційний суд, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу прокурора за відсутності обвинуваченої.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає не у повному обсязі з огляду на наступні обставини.

Фактичні обставини справи, кваліфікація дій обвинуваченої та її винуватість у вчиненні кримінального правопорушення ніким не оспорюються, у зв`язку з чим колегія суддів у відповідності до ст. 404 КПК України рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряє.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Санкція ч.2 ст.309 КК України передбачає до винних осіб покарання у виді штрафу від двох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк до трьох років.

Так, при призначенні ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції врахував, суспільну небезпеку та характер вчиненого нею злочину, дані про особу обвинуваченої. наявність пом`якшуючих покарання обставини та відсутність обтяжуючих.

В якості обставини, передбаченої ст.66 КК України, що пом`якшує покарання ОСОБА_9 суд врахував її щире каяття.

Обставин, які б відповідно до ст.67 КК України, обтяжували покарання ОСОБА_9 судом першої не встановлено.

Разом з тим, при призначенні ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 309 КК України, суд першої інстанції не врахував, що покарання у виді обмеження волі не передбачено санкцією вказаної статті.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки призначив обвинуваченій ОСОБА_9 покарання у виді обмеження волі, яке не передбачене санкцією ч.2 ст. 309 КК України.

Призначаючи ОСОБА_9 покарання, апеляційний суд враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним нетяжким злочином, особу обвинуваченої, яка раніше судима, на обліку у лікаря психіатра не значиться, офіційно не працевлаштована, доглядає за хворою матір`ю, позитивно характеризується, наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання, апеляційний суд, керуючись положеннями ст.ст. 50, 53, 65 КК України, вважає за необхідне призначити ОСОБА_9 покарання у виді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст. 309 КК України.

Зазначений вид і міра покарання, на переконання апеляційного суду, є справедливими, необхідними і цілком достатніми для виправлення ОСОБА_9 , попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень у майбутньому, охорони встановленого правопорядку, забезпечення зміцнення законності, виховання у дусі точного та неухильного додержання Конституції та законів України, а також відповідальності перед суспільством.

Крім того, колегією суддів встановлено, що попереднім вироком Приморського районного суду м. Одеси від 27.05.2024 року ОСОБА_9 засуджена за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі, на підставі ст.ст. 75,76 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік.

Відповідно до аналізу джерел ЄДРСР, вищезгаданий вирок в апеляційному порядку не оскаржувався, внаслідок чого набув законної сили.

Так, за оскаржуваним вироком ОСОБА_9 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, яке вчинене 18 березня 2025 року, тобто після постановлення попереднього вироку.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Такі вимоги закону України про кримінальну відповідальність носять імперативний характер та є обов`язковими для суду.

Так, об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 06 грудня 2021 року в справі № 243/7758/20 зробила висновок щодо застосування положень ч. 1 ст. 71 КК:

«Для застосування закріплених у ч. 1 ст. 71 КК правил призначення покарання за сукупністю вироків законодавець визначає сукупність двох обов`язкових умов, що мають бути встановлені в їх нерозривній єдності:

- перша стосується моменту вчинення нового кримінального правопорушення засудженим «після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання» за попереднім вироком;

- друга наявності невідбутої частини покарання (основного та/або додаткового) за попереднім вироком на момент призначення судом покарання за новим вироком.

Відсутність хоча б однієї з указаних умов виключає можливість застосування положень ч. 1 ст. 71 КК під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком.

Суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення остаточного покарання ОСОБА_9 із застосуванням положень ч. 1 ст. 71 КК України, проте, при формулюванні висновку про призначення остаточного покарання, поглинув менш суворе покарання більш суворим, тобто фактично застосував правила складання покарань за сукупністю кримінальних правопорушень, що передбачено ст. 70 КК України.

Наведений спосіб визначення остаточного покарання суперечить приписам ч. 1 ст. 71 КК України, оскільки вказана норма не передбачає можливості поглинення менш суворого покарання більш суворим при сукупності вироків.

Крім того, у випадку вчинення особою кримінального правопорушення під час іспитового строку, покарання, від якого вона була звільнена з випробуванням, вважається невідбутою частиною покарання та стає реальним, яке має приєднуватися до покарання за новим вироком. Таким чином, звільнення від покарання з випробуванням не вважається невід`ємною частиною покарання, призначеного попереднім вироком, а лише способом виконання такого покарання, який змінюється на реальне відбування покарання у випадку вчинення нового кримінального правопорушення під час іспитового строку. Вказане узгоджується із висновками Першої судової палати Касаційного кримінального суду, викладеними у постанові від 18 лютого 2025 року в справі № 369/18964/23.

Відповідно до ч. 3 ст. 78 КК у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що до покарання, призначеного ОСОБА_9 за цим вироком, необхідно повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 27.05.2024 року та визначити ОСОБА_9 остаточне покарання у відповідності до вимог ст. 71 КПК України.

Разом з тим, згідно з ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Отже, положення ч. 3 ст. 72 КК України не тільки не виключають можливості застосування положень статей 70, 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, але й прямо вказують на необхідність такого застосування. У той же час ч. 3 ст. 72 КК України передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань (див. постанову Верховного Суду від 20 січня 2022 року у справі № 686/3226/20).

Згідно п.2 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду апеляційний суд має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктом 4 ч.1 ст.408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Положеннями ч.1 ст.409 КПК України передбачені підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Згідно з положеннями п.1) ч.1 ст.413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є зокрема не застосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу зі змінами прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_11 та змінити вирок Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2025 року, в частині призначення обвинуваченій ОСОБА_9 покарання.

Зазначена зміна вироку суду першої інстанції жодним чином не погіршує правового становища обвинуваченої ОСОБА_9 .

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив :

Апеляційну скаргу прокурора Приморської окружної прокуратури міста Одеси ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2025 року у кримінальному провадженні №0000077, внесеному до ЄРДР 18 березня 2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, - змінити в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 309 КК України у виді штрафу у розмірі 2000 неподаткових мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 гривень.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2024 року, визначивши остаточне покарання за сукупністю вироків у виді обмеження волі на строк 1 рік та штрафу у розмірі 2000 неподаткових мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 гривень.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу у розмірі 2000 неподаткових мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 гривень, - виконувати самостійно.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4