ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року

м. Київ

справа № 356/759/19

провадження № 51-3317 км 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Київського апеляційного суду від 26 травня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000158, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Воровського Прилуцького району Чернігівської області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Березанського міського суду Київської області від 12 червня 2023 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведенням того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

Суд у вироку прийняв рішення щодо віднесення судових витрат, пов`язаних з проведенням експертизи, за рахунок держави.

Київський апеляційний суд скасував вирок місцевого суду і ухвалив новий вирок від 26 травня 2025 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, і на підставі ч. 5 ст. 74, п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України звільнено від покарання.

Крім того, апеляційний суд у вироку ухвалив стягнути з ОСОБА_7 на користь Київського НДЕКЦ МВС України судові витрати за проведення судової фонетичної експертизи в розмірі 5024,32 грн.

ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 07 червня 2018 року близько 13:53, керуючи транспортним засобом «Опель Віваро» (н. з. НОМЕР_1 ), на 76 км автодороги «Київ-Харків», будучи зупиненим інспектором роти № 4 БПП в м. Бориспіль УПП в Київській області ОСОБА_8 у зв`язку з порушенням правил дорожнього руху, а саме розділу 34 ПДР, ч. 1 ст. 122 КУпАП, діючи умисно, з метою уникнення відповідальності за вчинене правопорушення, здійснив пропозицію ОСОБА_8 , який є службовою особою, надати неправомірну вигоду в розмірі 200 грн за невчинення в його інтересах дій щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 на підставі істотних порушень вимог кримінального правопорушення просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Зазначає, що цей суд, надаючи іншу, ніж місцевий суд, оцінку доказам, безпосередньо їх не дослідив. Захисник твердить, що апеляційний суд залишив поза увагою доводи сторони захисту щодо порушень під час надіслання експерту дисків із відеозаписами, які були об`єктом судової фонетичної експертизи. Так само апеляційний суд, на думку захисника, безпідставно врахував відомості, зафіксовані в протоколі слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_8 , тоді як цю слідчу дію проведено з порушеннями вимог ст. 240 КПК України.

Далі захисник, надаючи власну оцінку доказам, наводить аргументи щодо відсутності в діях ОСОБА_7 умислу здійснити пропозицію надати неправомірну вигоду службовій особі та недоведення його винуватості поза розумним сумнівом.

Крім того, захисник вважає незаконним стягнення із засудженого процесуальних витрат за проведення експертизи з огляду на звільнення його від покарання у зв`язку з закінченням строків давності.

Позиції інших учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_6 подав заяву щодо проведення касаційного розгляду за відсутності сторони захисту, а також зазначив, що підтримує доводи, наведені в касаційній скарзі, в повному обсязі.

Під час касаційного розгляду прокурор ОСОБА_5 вважала, що вирок апеляційного суду є законним, а касаційна скарга захисника - необґрунтованою.

Мотиви Суду

Згідно з приписами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

У касаційній скарзі захисник, серед іншого, посилається на те, що апеляційний суд допустив неповноту судового розгляду, неправильно оцінив докази з точки зору їх достовірності, а його висновки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, тоді як перевірку зазначеного, в силу статей 433, 438 КПК України, не віднесено до повноважень суду касаційної інстанції.

Також у касаційній скарзі захисник твердить, що ухвалення судом апеляційної інстанції обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 є незаконним, оскільки винуватість останнього у вчиненні кримінального правопорушення не доведено поза розумним сумнівом. Проте доводи захисника є необґрунтованими.

Як випливає із системного аналізу кримінального процесуального закону, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Водночас положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд першої інстанції, виправдавши ОСОБА_7 , мотивував своє рішення тим, що пред`явлене йому обвинувачення не знайшло свого об`єктивного підтвердження під час судового розгляду, а встановлені судом фактичні обставини справи не містять даних про наявність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України.

Проте суд апеляційної інстанції, переглянувши виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 , вмотивовано не погодився з цими висновками місцевого суду та, дотримуючись вимог статей 370, 420 КПК України, скасував це судове рішення, ухваливши обвинувальний вирок. Апеляційний суд правильно зазначив, що суд першої інстанції, хоча і дослідив надані докази, однак належним чином їх не оцінив у сукупності, що потягло невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та незаконність виправдання ОСОБА_7 за вказаним кримінальним правопорушенням.

Разом із тим, апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, дійшов обґрунтованого висновку про те, що діяння ОСОБА_7 містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, і його винуватість доведено поза розумним сумнівом.

Такий висновок апеляційного суду є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, котрі підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час апеляційного розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 КПК України, зокрема відомостями, що зафіксовані на відеозаписі з нагрудної камери поліцейського, висновком судової фонетичної експертизи, протоколами слідчих дій за участю свідка ОСОБА_8 і його показаннями під час допиту в суді апеляційної інстанції, а також іншими доказами.

Пропозицією неправомірної вигоди службовій особі, відповідальність за яку передбачено ст. 369 КК України, вважається звернення до службової особи з таким повідомленням, яке з достатньою очевидністю свідчить про бажання і готовність винного надати неправомірну вигоду. Така пропозиція є по суті способом схиляння службової особи до одержання неправомірної вигоди за умови вчинення або невчинення на користь того, хто надає неправомірну вигоду, або третіх осіб будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Суб`єктивна сторона цього кримінального правопорушення характеризується прямим умислом, тобто якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Заперечуючи вину засудженого у здійсненні пропозиції надання неправомірної вигоди працівнику патрульної поліції, сторона захисту наполягає на тому, що ОСОБА_7 не мав умислу на підкуп службової особи, а намагався передати гроші як сплату штрафу за порушення правил дорожнього руху на місці події. Апеляційний суд перевірив таку версію сторони захисту й умотивовано спростував її у своєму рішенні.

Так, апеляційний суд проаналізував відомості, зафіксовані на відеозаписі з нагрудної камери поліцейського, про те, як патрульний поліцейський ОСОБА_8 після зупинки керованого ОСОБА_7 автомобіля повідомив останньому про порушення ним правил дорожнього руху, що є підставою для складання постанови про адміністративне правопорушення, на що ОСОБА_7 простягнув дві грошові купюри номіналом по 100 грн, пропонуючи поліцейському їх прийняти, а після відмови поліцейського ще раз запропонував передати йому ці гроші, зазначивши, що на цьому все і буде завершено.

Допитаний як свідок в апеляційному суді ОСОБА_8 підтвердив обставини, зафіксовані на відеозаписі з нагрудної камери під час виконання ним службових обов`язків, та пояснив, що розцінив дії водія ОСОБА_7 як пропозицію надати неправомірну вигоду.

Також апеляційний суд урахував, що під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками ОСОБА_8 упізнав ОСОБА_7 як особу, яка пропонувала йому надати неправомірну вигоду, а під час слідчого експеримента на місці події показав як саме це відбулося.

Указаний слідчий експеримент, усупереч твердженням захисника, проведено з дотриманням вимог ст. 240 КПК України у формі, що відповідає його легітимній меті (відтворення дій, обстановки, обставин події), зафіксовані під час цієї слідчої дії відомості є достовірними, належними і узгоджуються з іншими доказами. Матеріали кримінального провадження містять достатні підстави для висновку про те, що слідчу дію проведено за правилами та в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним кодексом

Проаналізувавши ці та інші докази, апеляційний суд дійшов переконливого висновку, що з урахуванням контексту події, під час якої ОСОБА_7 продемонстрував поліцейському грошові кошти та висловив пропозицію їх надати, дії засудженого становили пропозицію надання службовій особі саме неправомірної вигоди з метою уникнення відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення. Так, повідомлення ОСОБА_7 про намір оформити відповідні матеріали обумовили в нього переконання про необхідність надати поліцейському неправомірну вигоду за невчинення ним цих дій, а в поліцейського - усвідомлення щодо предмету цієї неправомірної вигоди. Саме з цією метою засуджений, демонструючи грошові купюри, пропонував поліцейському їх прийняти. До того, ж як зауважив суд апеляційної інстанції, під час і після оформлення матеріалів про кримінальне правопорушення ОСОБА_7 більше не робив подібних пропозицій, що спростовує його версію про намір при передачі грошей поліцейському сплатити штраф за вчинене правопорушення на місці події, а не надати неправомірну вигоду.

Твердження захисника про недопустимість використання в кримінальному провадженні висновку судової фонетичної експертизи через порушення, допущені органом досудового розслідування під час надання експерту технічних носіїв інформації, які були об`єктами дослідження, є безпідставними. Як зазначено у вступній частині цього висновку, експертиза проведена на підставі ухвали слідчого судді від 22 квітня 2019 року, разом з якою на експертизу надано два диски для лазерних систем зчитування та додатково один диск за супровідним листом № 1076 від 17 травня 2019 року; у дослідницькій частині вказано, які саме файли містилися на кожному з цих дисків, і що відповідні відеофонограми були об`єктами експертизи (відео з нагрудної камери поліцейського, зразки голосу ОСОБА_7 ). За результатами дослідження експерт дійшов висновку, що голос та мовлення на відео з нагрудної камери поліцейського належить ОСОБА_7 . Підстав вважати, що третій диск був наданий експерту в позапроцесуальний спосіб, немає. Констатуючи порушення під час надання експерту вказаних об`єктів експертизи, захисник не навів жодних доводів, у чому саме, на його думку, не було дотримано передбаченої законом процедури. Водночас сторона захисту не оспорювала того факту, що на вказаному відеозаписі зафіксований саме ОСОБА_7 , що і було підтверджено цим висновком експерта.

Для встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, докази відіграють не кількісну роль, а використовуються в доказуванні, якщо в них доведено достовірність фактів і обставин. У цьому кримінальному провадженні апеляційний суд дослідив наявні у справі докази, на підставі яких з`ясував усі обставини, передбачені ст. 91 КПК України, та дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку беззаперечно доводять вчинення засудженим кримінального правопорушення, тому є достатніми для ухвалення обвинувального вироку, а протилежна позиція скаржника є неспроможною.

За встановлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин кримінального провадження суспільно небезпечне винне діяння ОСОБА_7 було правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 369 КК України.

Переконливих і достатніх доводів, які б ставили під сумнів додержання апеляційним судом приписів статей 86, 87, 94 КПК України у касаційній скарзі не наведено.

Під час перегляду виправдувального вироку місцевого суду щодо ОСОБА_7 за апеляційною скаргою прокурора апеляційний суд дотримався вимог статей 404, 405 КПК України. Які саме конкретні докази не дослідив апеляційний суд, які могли б вплинути на законність і обґрунтованість ухваленого ним рішення, захисник у касаційній не зазначив.

Ухвалений за наслідками апеляційного розгляду обвинувальний вирок не суперечить статтям 374, 420 КПК України.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі № 203/241/17, вказує на безпідставне стягнення з ОСОБА_7 процесуальних витрат за проведення експертизи. Однак аргументи захисника є неспроможними.

Відповідно до правового висновку у вказаній постанові, з особи, яку було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, не стягуються, а відносяться на рахунок держави.

Проте наведені правовідносини не є подібними до тих, що мають місце в цьому кримінальному провадженні, адже суд апеляційної інстанції звільнив ОСОБА_7 не від кримінальної відповідальності, а, визнавши його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, звільнив на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України від призначеного покарання.

Істотних порушень норм процесуального права, які є безумовними підставами для скасування вироку апеляційного суду, про що йдеться в касаційній скарзі, під час перевірки кримінального провадження суд касаційної інстанції не встановив.

Ураховуючи викладене, подану стороною захисту скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

Вирок Київського апеляційного суду від 26 травня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_9 ОСОБА_2 ОСОБА_3