ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 677/1868/25

Провадження № 11-кп/820/298/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря с/з ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000099 від 14 травня 2025 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.114-2 КК України, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Красилівського районного суду Хмельницької області від 19 березня 2026 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Красилівського районного суду від 19 березня 2026 року клопотання прокурора задоволено, продовжено строк тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.114-2 КК України, до 17.05.2026 року включно, без визначення розміру застави.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.114-2 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 12 років, та за своїм характером становить велику суспільну небезпеку. Продовжують існувати обґрунтовані прокурором ризики, що обвинувачений може переховуватися від суду, зважаючи на покарання, яке йому загрожує у випадку визнання винуватим, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Вважав, що даний вид запобіжного заходу є співмірним з існуючими ризиками, а більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 2 ч.1 ст.177 КПК України.

Крім того, керуючись положеннями абз. 8 ч.4 ст.183 КПК України, суд не визначив розмір застави з огляду на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.114-2 КК України, в умовах воєнного стану.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та відмовити прокурору у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Стверджує, що прокурор не виконав свого обов`язку з доведення ймовірності подовження існування ризиків, зазначених в клопотанні (п.п. 1, 2 ч.1 ст.177 КПК України), а суд формально при винесенні ухвали послався на наявність вказаних ризиків, за відсутності їх доведеності прокурором і безпідставності самого клопотання.

Звертає увагу на те, що при вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 суд спирався лише на принцип автоматичного продовження строку тримання під вартою, не звертаючи увагу на безпідставність обґрунтування клопотання та не перевіряючи доводи, викладені в запереченні на клопотання.

Вважає, що суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у клопотанні, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Стверджує, що ризик переховування від суду не доведений, а та обставина, що у разі визнання ОСОБА_6 винуватим, йому загрожує покарання у виді реального позбавлення волі є лише формальним посиланням, та зводиться до «очікування покарання», що є порушенням принципу презумпції невинуватості.

Стверджує, що сама міра покарання, яка може бути призначена обвинуваченому у випадку визнання його винуватим, не може бути визначальним фактором при оцінці ризику переховування від суду.

Просить врахувати, що обвинувачений ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується, має сталі соціальні зв`язки, місце роботи та місце проживання.

На думку захисту, суд не врахував матеріальний стан обвинуваченого, його вік, характеристику, відсутність вказаних в клопотанні прокурора ризиків, стадію розгляду справи, строк перебування обвинуваченого під вартою, відсутність потерпілих, а отже захист переконаний, що клопотання прокурора про безальтернативність запобіжного заходу, на теперішній час, не відповідає обставинам справи.

Відсутній, на думку апелянта, і ризик знищення або спотворення речей чи документів, який стороною обвинувачення не доведений.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення з коротким викладом доводів апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та захисника на підтримку поданої апеляційної скарги з мотивів наведених у ній, думку прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду та безпідставність доводів сторони захисту, перевіривши судове рішення в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст.199 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Тримання під вартою та продовження строку такого тримання може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

На думку колегії суддів, ухвала місцевого суду відповідає зазначеним критеріям.

Враховуючи, що запобіжний захід у виді тримання під вартою обраний обвинуваченому раніше і на теперішній час обставини, які були враховані при обранні запобіжного заходу, не змінились, тому і заявлені ризики не зменшилися.

Таким чином, наявність ризиків у межах кримінального провадження, ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених прокурором у поданому клопотанні та доведених в судовому засіданні першої та апеляційної інстанцій.

Отже потреба в обмеженні права на особисту свободу обвинуваченого шляхом продовження останньому найсуворішого виду запобіжного заходу, є виправданою.

Так, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.114-2 КК України, який є особливо тяжким.

Тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що встановлені ризики, передбачені ст.177 КПК України, є доведеними і вони дають підстави для продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Застосування менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не зможе запобігти настанню ризиків, зазначених у клопотанні та передбачених ст.177 КПК України, а також забезпечити належну процесуальну поведінку, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується, має сталі соціальні зв`язки, місце роботи та місце проживання не є визначальними, оскільки враховуються в сукупності з іншими обставинами у кримінальному провадженні.

З урахуванням викладеного, на думку колегії суддів, суд дійшов правильного висновку про необхідність застосування виняткового запобіжного заходу, оскільки встановлені судом обставини достатньо переконливо підтверджують, що менш суворі запобіжні заходи не можуть забезпечити виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків належним чином.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду ухвалити законне та вмотивоване рішення, колегією суддів не виявлено, а наведені в апеляційній скарзі доводи не є достатніми для скасування оскаржуваної ухвали.

У зв`язку із наведеним, керуючись ст.ст.405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Красилівського районного суду Хмельницької області від 19 березня 2026 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою до 17 травня 2026 року включно, без визначення розміру застави, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3