Справа №:755/594/26
Провадження №: 1-кс/755/150/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2026 р. Дніпровський районний суд міста Києва (далі - Суд) у складі слідчого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 та сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 та захисника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві клопотання слідчого 1 відділу слідчого управління ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 про арешт майна у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 квітня 2025 року за №0000081, за підозрою громадянина України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.111-1 Кримінального кодексу (далі КК) України, установив:

І. СУТЬ КЛОПОТАННЯ

До слідчого судді цього місцевого суду надійшло вказане клопотання слідчого, котре погоджене з процесуальним керівником у кримінальному провадженні - прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя ОСОБА_3 про арешт майна у межах цього кримінального провадження, у порядку ст. 170 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України.

У клопотанні вказується, що Слідчим управлінням (з дислокацією у м. Київ) ІНФОРМАЦІЯ_3 за процесуального керівництва прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000081, відомості про яке 01.04.2025 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за підозрою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Санкція цієї статті передбачає конфіскацію майна, як вид покарання.

Згідно даних реєстрів громадянину України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Сімферополь Автономної Республіки Крим, належить:

- нежитлові вбудовані приміщення тролейбусної станції «Алушта» за адресою: АР Крим, м. Алушта, вул. Горького, буд. 4, загальна площа (кв.м): 505,6, форма власності: приватна власність, частка власності: 1/1, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, № 1131, 08.06.2012, приватний нотаріус Сімферопольського міського нотокругу ОСОБА_7 , реєстраційний номер майна: 36772008, дата реєстрації: 30.05.2012;

- легковий автомобіль марки та моделі «BMW 7451», рік випуску: 2002, номер та серія знака: НОМЕР_1 , номер кузова (VIN): НОМЕР_2 , номер двигуна: НОМЕР_3 , код кольору-колір: 1 - чорний, місце реєстрації: АР Крим, дата реєстрації: 05.02.2013, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу: НОМЕР_4 .

Отже, наявні підстави, з числа регламентованих п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК, для накладення арешту на це майно.

ІІ. ПОЗИЦІЇ СТОРІН

Згідно ч. 1, 2 ст. 172 КПК клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.

Прокурор у кримінальному провадженні - прокурор відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя ОСОБА_3 клопотання підтримала з наведених у нього передумов.

Відповідно, на підставі положень ст. ч. 2 ст. 172 КПК слідчим суддею визнано за можливе провести судовий розгляд клопотання без повідомлення власника майна, бо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

ІІІ. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ ПИТАННЯ

Кримінальний процесуальний кодекс України

Стаття 170. Накладення арешту на майно

1. Арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно […] підлягає […] можливої конфіскації майна. […]

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. […]

2. Арешт майна допускається з метою забезпечення: 3) конфіскації майна як виду покарання […];

5. У випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного […] за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна […].

10. Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, […].

11. Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

12. Заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.

ІV. ОЦІНКА СЛІДЧОГО СУДДІ

Вирішуючи питання про арешт майна з метою можливої його конфіскації, слідчий суддя повинен встановити такі обставини:

1) факт набуття особою статусу підозрюваного в цьому кримінальному провадженні;

2) наявність достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення;

3) наявність достатніх підстав вважати, що суд може призначити покарання у виді конфіскації майна.

Отже, відповідаючи на питання, котрі постали перед судом в цій справі, слідчий суддя зауважує таке:

(і) щодо набуття статусу підозрюваного у кримінальному провадженні

Згідно з ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Велика Палата Верховного Суду у поставі від 11 грудня 2019 року у справі № 536/2475/14-к зазначила, що викладена в письмовому повідомленні підозра служить підґрунтям для виникнення системи кримінально-процесуальних відносин та реалізації засади змагальності у кримінальному провадженні. З моменту повідомлення особі про підозру слідчий, прокурор набувають щодо підозрюваного додаткових владних повноважень, а особа, яка отримала статус підозрюваного, набуває процесуальних прав та обов`язків, визначених ст. 42 КПК України.

Дотримання прав особи при врученні їй складеного щодо неї повідомлення про підозру, у разі тимчасової відсутності такої особи за місцем її проживання та за відсутності відомостей про її місце перебування, зважаючи на приписи ч. 1 ст. 42, ст. 135 КПК України, полягає не у фактичному врученні такого повідомлення (процесуального документа), а у вжитті органом досудового розслідування усіх можливих заходів для того, щоб така особа могла дізнатися про факт складання такого повідомлення про підозру щодо неї та суть викладених у ньому обставин не тільки від правоохоронних органів чи суду, а й з інших, доступних для неї джерел.

Відповідно до ч. 8 ст. 135 КПК України повістка про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, у випадку обґрунтованої неможливості вручення їй такої повістки згідно з частинами 1, 2, 4 - 7 цієї статті, публікується в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

З матеріалів клопотання вбачається, що повідомлення про підозру, на виконання вимог ст. 42 КПК, опубліковано на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора та в газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр».

Отже, слідчий суддя вважає, що у провадженні доведено вжиття можливих заходів для доведення до відома підозрюваної особи фактів складання повідомлення про підозру щодо неї та суть викладених у ньому обставин у порядку, передбаченому КПК України.

(іі) щодо наявності "обґрунтованої підозри" у вчиненні кримінального правопорушення

Національне законодавство не містить визначення поняття обґрунтованої підозри, однак відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини "розумна підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у ст. 5 п.1(с) Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, передбачає "наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин" (див. рішення «O'Hara v. United Kingdom», заява № 37555/97, від 16 жовтня 2001 року, п. 34, https://hudoc.echr.coe.int/rus?i=001-59721).

Слід зазначити, що на даній стадії кримінального провадження слідчий суддя не вирішує питання винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, які вирішуються судом при ухваленні вироку, а лише встановлює наявність обставин підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення на підставі поданих стороною обвинувачення до клопотання матеріалів.

У цій ситуації йдеться проте, що громадянин України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи на тимчасово окупованій території України в Автономній Республіці Крим, точне місце знаходження досудовим розслідуванням не встановлене, розуміючи факт окупації Автономної Республіки Крим збройними силами Російської Федерації, достовірно знаючи, що суверенітет України поширюється на всю її територію, Україна є унітарною державою, а територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною, будучи проросійсько налаштованим, маючи стійкий, виниклий за невстановлених досудовим розслідуванням обставин умисел, направлений на участь у проведенні незаконних виборів на тимчасово окупованій території та на добровільне обрання до незаконних органів влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, після призначення постановою т.зв. «Державної Ради Республіки Крим» № 2270-2/24 від 04.06.2024 виборів депутатів Державної Ради Республіки Крим третього скликання, з його згоди, був висунутий виборчим об`єднанням незаконно створеного на ТОТУ «Кримського республіканського відділення Всеросійської партії «Єдина Росія», як кандидат у депутати.

19.07.2024 рішенням т.зв. «Виборчої комісії Республіки Крим» (яка розташована за адресою АР Крим, м. Сімферополь, вул. Екатерининська, 18) № 12/138-3, на підставі поданих документів, ОСОБА_6 зареєстрований кандидатом у депутати т.зв. «Державної ради Республіки Крим» третього скликання.

10.09.2025 ОСОБА_6 , відповідно до постанови т.зв. «Виборчої комісії Республіки Крим» № 25/227-3, було обрано депутатом т.зв. «Державної ради Республіки Крим» третього скликання.

12.09.2024 ОСОБА_6 перебуваючи на ТОТ у м. Сімферополі, згідно постанови т.зв. «Виборчої комісії Республіки Крим» № 27/231-3 був зареєстрований та приступив до виконання обов`язків як депутат т.зв. «Державної Ради Республіки Крим» яка розташована за адресою: вул. Єкатерининська, 18, м. Сімферополь, АР Крим, чим довів до кінця свій злочинний умисел, направлений на участь у проведенні незаконних виборів на тимчасово окупованій території та на добровільне обрання до незаконних органів влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Своїми умисними діями ОСОБА_6 , сприяв та сприяє реалізації політики окупаційної влади Російської Федерації на тимчасово окупованій території України в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі.

Отже, дослідивши матеріали клопотання слідчий суддя вважає, що на час розгляду клопотання обґрунтованість повідомленої підозри у вчиненні інкримінованого злочину є доведеною, тобто зазначені у клопотанні обставини і надані до клопотання докази у своїй сукупності формують у слідчого судді внутрішнє переконання щодо можливої причетності підозрюваної особи до вчинення злочину передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

(iіі) щодо підстав вважати, що є дійсною мета застосування такого типу заходу забезпечення кримінального провадження

Згідно з ч. 2 ст. 59 КК конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 111-1 КК із змінами, внесеними згідно із Законом 2108-IX від 03.03.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо встановлення кримінальної відповідальності за колабораційну діяльність», котра діє з 15 березня 2022 року діяння за цієї статтею караються позбавленням волі з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та з конфіскацією майна або без такої.

Тому, наявності достатні підстави для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна.

V. ВИСНОВОК

Отже, є дійсними обставини регламентовані п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Вказане у клопотанні майно відповідає критеріям вказаним в ч. 10 ст. 170 КПК України.

З огляду на зазначене, слідчий суддя враховуючи правову підставу для арешту майна; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню та, вважає за необхідне застосувати найменш обтяжливий спосіб арешту майна, тобто такий спосіб арешту майна, який не призведе до наслідків, які суттєво позначаються на інтересах осіб та накласти арешт саме на підставі ч. 2 ст. 170 КПК України, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.

Щодо пропозиції до вжиття заходів у формі заборон на вчинення дій державним реєстраторам, органам ОДВ та іншим, то Суд враховує, що ці заборони не слідують з положень абз. 1 ч. 1, ч. 11, 12 ст. 170 КПК України, а додаткових аргументів на користь потреби їх застосування, у порядку ч. 1 ст. 534 КПК, звернення не містить.

Керуючись ст. 131-132, 170-173, 309, 369-372, 376 КПК України, Суд постановив:

клопотання - задовольнити частково.

Накласти арешт на майно, яке належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

- нежитлові вбудовані приміщення тролейбусної станції «Алушта» за адресою: АР Крим, м. Алушта, вул. Горького, буд.4, загальна площа (кв.м): 505,6, форма власності: приватна власність, частка власності: 1/1, підстава виникнення права власності: договір купівлі- продажу, № 1131, 08.06.2012, приватний нотаріус Сімферопольського міського нотаріального округу ОСОБА_7 , реєстраційний номер майна: 36772008, дата реєстарації: 30.05.2012;

- легковий автомобіль марки та моделі «BMW 7451», рік випуску: 2002, номер та серія знака: НОМЕР_1 , номер кузова (VIN): НОМЕР_2 , номер двигуна: НОМЕР_3 , код кольору-колір: 1 - чорний, місце реєстрації: АР Крим, дата реєстрації: 05.02.2013, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу: НОМЕР_4 , шляхом заборони розпорядження та відчуження.

В решті клопотання - відмовити.

В силу ст. 175 КПК України, негайне виконання ухвали про арешт майна покласти на слідчого 1 відділу слідчого управління (з дислокацією у м. Київ) ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 .

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Ухвала підлягає негайному виконанню на всій території України.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 17 год. 55 хв. 10 березня 2026 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1