печерський районний суд міста києва
Справа № 757/9572/26-к
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року Печерський районний суд міста Києва у складі: слідчого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «СУМБУД» в особі засновника та кінцевого бенефіціарного власника ОСОБА_4 про скасування арешту майна накладеного, у кримінальному провадженні № 0000479 від 06.02.2025, (справа № 757/12442/25-к, 757/13315/25-к),

ВСТАНОВИВ :

До провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ТОВ «СУМБУД» про скасування арешту майна накладеного, у кримінальному провадженні № 0000479 від 06.02.2025, ухвалами Печерського районного суду міста Києва №№ 757/12442/25-к від 18.03.2025, 757/13315/25-к 21.03.2025, а саме:

- будівлю дитсадка, загальною площею 3100, 9 кв.м, за адресою: місто Суми, вулиця Герасима Кондратьєва, 52, що належить ТОВ «СУМБУД»;

- корпоративні права в розмірі 50% в статутному капіталі ТОВ «СУМБУД» () із забороною у розпорядженні та вчиненні будь-яких дій, пов`язаних з реєстрацією та перереєстрацією права власності, а також вчинення будь-яких інших правочинів.

В обґрунтування доводів клопотання зазначено, що арешт було накладено безпідставно, необґрунтовано та з порушенням приписів ч. 10 ст. 170 КПК України. Сторона обвинувачення не надала доказів, що майно, на яке накладено арешт, є предметом кримінального правопорушення чи здобуте в результаті вчинення кримінального правопорушення, як і не надано доказів того, що ТОВ «СУМБУД» або ж його посадові особи мають яке - небудь відношення до даного кримінального провадження, оскільки повідомлення про підозру жодній особі у кримінальному провадженні не вручалося.

Додатково вказує, що накладений арешт порушує право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також, що при накладенні арешту не було враховано відсутність правової підстави для арешту майна, оскільки останнє не відповідає ознакам, визначеним ст. 98 КПК України.

У зв`язку із викладеним та відсутністю об`єктивних підстав вважати, що вказане нерухоме майно та активи у вигляді корпоративних прав є предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні, накладений з метою збереження речових доказів арешт підлягає скасуванню.

Адвокат ОСОБА_3 клопотання підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. На фіксації судового процесу технічними засобами не наполягав та направив на адресу суду клопотання, згідно якого розгляд справи просив проводити за його відсутності.

Прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 направив на адресу суду письмові заперечення на клопотання про скасування арешту майна, згідно яких вважає заявлене клопотання необгрунтованим. Розгляд клопотання просив проводити без участі прокурора.

Відповідно до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом, у зв`язку з чим слідчий суддя розглянув клопотання за відсутності сторін кримінального провадження.

Згідно ч. 4 ст. 107 КПК України, під час розгляду клопотання фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів не здійснювалось.

Вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України розслідується кримінальне провадження № 0000479 від 06.02.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. ст. 190 КК України (чинна до 11.08.2023).

В межах кримінального провадження № 0000479 від 06.02.2025 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 18.03.2025 накладено арешт, шляхом встановлення заборони відчуження об`єкту нерухомого майна - будівлю дитсадка, загальною площею 3100, 9 кв.м, за адресою: місто Суми, вулиця Герасима Кондратьєва, 52, що належить ТОВ «СУМБУД».

Метою вказаного арешту майна є забезпечення збереження речових, оскільки постановою слідчого зокрема зазначений об`єкт нерухомого майна, визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні, як такий на якому зберігаються сліди вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_4 та іншими працівниками ПрАТ «СУМБУД».

В подальшому, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 21.03.2025 накладено арешт зокрема на корпоративні права із забороною у розпорядженні та вчиненні будь-яких дій, пов`язаних з відчуженням, реєстрацією та перереєстрацією права власності, а також вчинення будь-яких інших правочинів, зокрема: в розмірі 50% в статутному капіталі ТОВ «СУМБУД» ().

У відповідності до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

При розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 174 КПК України, слідчий суддя не надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали про арешт майна та її законності, що є виключною прерогативою суду апеляційної інстанції, а лише оцінює обґрунтованість підстав для скасування арешту.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Як вбачається ухвал Печерського районного суду м. Києва при накладенні арешту слідчі судді виходили з того, що на час розгляду клопотання у органу досудового розслідування були достатні підстави вважати, що активи можуть бути предметом злочину, що вказане майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, оскільки вони відповідають критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, що вони отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та метою такого арешту є забезпечення збереження речового доказу та забезпечення спеціальної конфіскації.

Накладення арешту на майно можливе лише за умови наявності підстав вважати, що воно є доказом злочину, що повинно бути встановлено в судовому порядку на підставі достатніх й допустимих доказів, наданих слідчим, прокурором.

В даному випадку, слідчий суддя звертає увагу, що визнання майна речовим доказом у кримінальному провадженні не є безумовною підставою для накладення арешту на таке майно, а виходячи зі змісту постанови про визнання речовим доказом - остання не містить переліку критеріїв відповідності вилученого майна ознакам речового доказу, що зазначені в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Незважаючи на те, що досудове розслідування здійснюється протягом тривалого проміжку часу, стороною обвинувачення не надано доказів, які б свідчили про будь-які логічні та об`єктивні підстави для накладення арешту на майно, яке перебуває у володінні товариства .

З наявних у слідчого судді матеріалів клопотання не вбачається, що арештоване майно, отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Разом з цим, як вбачається з вищевикладеного, накладений у даному кримінальному провадженні такий захід забезпечення як арешт майна, жодним чином не сприяє швидкому, повному та неупередженому розслідуванню у кримінальному провадженні та будь-яким чином не пов`язаний з розслідуванням конкретного злочину, оскільки підозра службовим особам товариства, не пред`явлена, цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено, як і не встановлено розміру збитків у вигляді тяжких наслідків, які ймовірно заподіяні, оскільки доказів такого слідчому судді не надано.

Стороною обвинувачення не надано суду допустимих, в розумінні ст. 86 КПК України, доказів, що окремі представники товарситва мають яке-небудь відношення до кримінальних правопорушень або, що саме ними вчинені інкриміновані кримінальні правопорушення, відповідно - відсутні підстави відповідальності за незаконні дії третіх осіб.

Версія органу досудового розслідування, що майно на яке накладено арешт відповідає ознакам визначених ст. 98 КПК України, тобто відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні № 0000479 від 06.02.2025, належним чином не досліджена та не підтверджена допустимими в розумінні ст. 86 КПК України доказами, спростовується наданими доказами в обґрунтування скасування арешту майна.

Саме по собі винесення слідчим постанови про визнання речовим доказом не спростовує цих обставин і не може слугувати підставою для подальшого позбавлення власників майна вільно користуватися ним.

Водночас, у п. 38 рішення по справі «Ісмайлов проти Росії» від 16.10.2008 ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Аналогічна правова позиція відображена ЄСПЛ, як у справі «Бакланов проти Росії», так і в справі «Фрізен проти Росії», в яких суд зазначив що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар» для особи.

В той же час накладення арешту на активи товариства за відсутності беззаперечних даних щодо причетності його посадових осіб до вчинення кримінального правопорушення може призвести до несприятливих наслідків.

Враховуючи вказане, підстав вважати, що існуюча правова підстава для арешту активів на даний час взагалі спростовується, а також враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, тоді як орган досудового розслідування не представив слідчому судді належних доказів для безспірного висновку щодо необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність у кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння особою майном, у зв`язку з чим вважає за доцільне скасувати арешт майна, не вбачаючи підстав для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 1-35, 98, 167, 170,171, 172, 173, 174, 379 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «СУМБУД» в особі засновника та кінцевого бенефіціарного власника ОСОБА_4 про скасування арешту майна накладеного, у кримінальному провадженні № 0000479 від 06.02.2025, (справа № 757/12442/25-к, 757/13315/25-к),- задовольнити.

Скасувати арешт у кримінальному провадженні № 0000479 від 06.02.2025, накладений ухвалами Печерського районного суду міста Києва №№ 757/12442/25-к від 18.03.2025, 757/13315/25-к 21.03.2025, а саме в частині:

- будівлю дитсадка, загальною площею 3100, 9 кв.м, за адресою: місто Суми, вулиця Герасима Кондратьєва, 52, що належить ТОВ «СУМБУД»;

- корпоративні права в розмірі 50% в статутному капіталі ТОВ «СУМБУД» () із забороною у розпорядженні та вчиненні будь-яких дій, пов`язаних з реєстрацією та перереєстрацією права власності, а також вчинення будь-яких інших правочинів;

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1