КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа: 757/8963/24-к Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Провадження: № 11-кп/824/5549/2024 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 422-1 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року у кримінальному провадженні № 220 220 83 від 27 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 23.09.2024, на задоволення клопотання прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 залишено без змін міру запобіжного заходу, зокрема, стосовно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 - у виді тримання під вартою, продовживши строк дії цього запобіжного заходу до 19.11.2024 включно.

Відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу.

В обґрунтування прийнятого рішення суд вказав на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КК України, які не зменшились та продовжують існувати, та те, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених та запобігти існуючим ризикам.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 23.09.2024 в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою та постановити нову ухвалу, якою застосувати стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний з тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_6 вважає ухвалу суду незаконною, такою, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та такою, що підлягає скасуванню, оскільки при розгляді клопотання не було взято до уваги доводи сторони захисту, не визначено ступінь ризиків у даній справі, не розглянуто можливість обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Крім того, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 також подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 23.09.2024 в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку тримання під вартою та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора, обравши стосовно ОСОБА_9 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Захисник ОСОБА_8 вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, прийнятою за відсутності конкретних підстав, підтверджених належними доказами, які б виправдовували необхідність подальшого утримання обвинуваченого під вартою та неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, а відтак, не відповідає фактичним обставинам справи і вимогам кримінального процесуального закону, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що на теперішній час існують вагомі підстави для зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_9 на більш м`який, які визначаються відсутністю доказів на обґрунтування ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого чи продовження злочинної діяльності.

Захисник вважає, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд всупереч вимогам ч. 2 ст. 177 КПК України не пересвідчився в реальності та доведеності заявлених стороною обвинувачення ризиків, які б виправдовували подальше утримання обвинуваченого під вартою, а саме, судом залишені поза увагою відомості, які свідчать про міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, наявність у нього утриманців, майнове становище, відсутність судимостей.

Зауважує, що на теперішній час обвинувальний акт відносно ОСОБА_9 перебуває на розгляді суду, що унеможливлює проведення будь-яких слідчих дій, та саме по собі істотним чином знижує потенційну небезпеку ризиків, на які посилається сторона обвинувачення, нівелюючи тим самим доцільність продовження обвинуваченому найсуворішого запобіжного заходу.

Захисник просить врахувати, що обвинувачений ОСОБА_9 одружений, виховує чотирьох неповнолітніх дітей (один з яких є інвалідом), з якими постійно проживає в місті Києві (за місцем проведення досудового розслідування), тобто має стійкі соціальні зв`язки, незадовільний стан здоров`я - є інвалідом 2 групи, пенсіонер органів внутрішніх справ. У побуті характеризується позитивно, по службі неодноразово відзначавсь та заохочувався.

Також, обвинувачений з початком збройної агресії проти України добровільно вступив до лав Збройних Сил та ніс службу безпосередньо на лінії бойового зіткнення.

Сукупність наведених характеристик особи обвинуваченого ОСОБА_9 на переконання захисника достатньою мірою гарантують дотримання ним процесуальних обов`язків, істотно знижують імовірність ризиків, на які посилалася сторона обвинувачення при обранні запобіжного заходу.

На переконання захисника, доводи про наявність ризику переховування обвинуваченого прокурор значною мірою побудував виключно на тяжкості злочинів та покарання, яке може загрожувати обвинуваченому в разі визнання його винним - нібито до 12 років позбавлення волі.

Однак, судом залишено поза увагою, що викладені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінальних правопорушень не дають підстав для кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 як закінчених злочинів, передбачених ч. 3 ст.305, ч. 3 ст.307 КК України.

Зокрема, в обвинувальному акті не викладено обставин, які б свідчили про фактичне переміщення забороненої речовини через митний кордон України, а лише зазначається про нібито передачу даної речовини обвинуваченим двом конфідентам, які в подальшому видали її працівникам правоохоронного органу.

Захисник зауважує, за умови визнання обвинуваченого винним в готуванні до інкримінованого злочину, пов`язаного з контрабандою психотропної речовини, призначене йому покарання з урахуванням вимог ч. 2 ст. 68 КК України не має перевищувати 6 років позбавлення волі, що спростовує твердження прокурора про виняткову суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому та завдяки чому обґрунтовуються всі ризики, на які посилається прокурор.

Отже, як вважає захисник, критерій суворості покарання, яке загрожує обвинуваченому, в контексті ризику переховування його від органу досудового розслідування, застосований судом довільно та надто розширено, оскільки реальна міра покарання, що може бути призначене обвинуваченому у випадку визнання його винним в інкримінованому злочині, є істотно нижчою, ніж взята за основу прокурором, з якою погодився і суд.

Принагідно звертає увагу, що суворість можливого покарання сама по собі не може визначати безальтернативність утримання особи під вартою.

Що стосується інших ризиків, то захисник стверджує, що вони не доведені прокурором жодними конкретними обставинами чи доказами, викладені абстрактно і носять характер припущень, що є недопустимим.

Так, аргументи прокурора щодо намірів обвинуваченого виїхати за межі України, не доведені жодними доказами, та не відповідаю характеру і міцності соціальних зв`язків обвинуваченого. У той же час, таким намірам якщо б вони дійсно існували, у повній мірі здатні запобігти положення чинного законодавства щодо заборони такого виїзду для громадян, стосовно яких в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством застосовано запобіжний захід, за умовами якого їм заборонено виїжджати за кордон (п. 3 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України").

Отже, як вважає захисник, застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу з покладанням відповідного обов`язку у повній мірі здатне запобігти зазначеному ризику на законних підставах без поміщення його під варту.

Також, на думку захисника, аргумент прокурора про те, що обвинувачений є колишнім поліцейський не міг бути розцінений судом як реальний ризик, адже ОСОБА_9 був незаконно звільнений з органів Національної поліції України, тривалий час (понад три роки) тому, після чого поновлений за рішенням суду на незначний проміжок часу, під час якого направлений для проходження служби до Херсонської області, жодним чином не пов`язаною з місцем інкримінованих злочинів, та невдовзі повторно незаконно звільнений.

За наведеним, захисник вважає, що прокурором не доведено існування жодного ризику, передбаченого ст. 177 КПК України.

Також, вказує на відсутність в матеріалах сторони обвинувачення будь-яких доказів на доведення неможливості застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою.

Звертається в апеляційній скарзі увага і на тому, що преамбула ухвали суду містить дані про обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 317 КК України, хоча обвинувальний акт, поданий на розгляд суду, такої інформації не містить.

Учасники провадження про час та місце розгляду провадження повідомлені у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законом, неявка яких/уповноважених осіб яких у судове засідання суду апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду провадження за приписами ч. 4 ст. 405 КПК України, ще і за тим, що від вказаних осіб не находило заяви про їх безпосередню участь в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали контрольного провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню за наступним.

Суд апеляційної інстанції розглядає провадження з дотриманням вимог ст. 62 Конституції України та ст. 404 КПК України в межах апеляційних скарг, за процедурою, визначеною ст. 422-1 КПК України.

Як убачається з матеріалів контрольного провадження, на розгляді Печерського районного суду міста Києва перебуває кримінальне провадження № 220 220 000 000 005 83 від 27.10.2022 по обвинуваченню ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307 КК України та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 305 КК України.

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про продовження, зокрема обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Суд першої інстанції, вислухавши думку сторін у провадженні, знайшов клопотання прокурора про продовження обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою слушним, прийнявши відповідне рішення у провадженні, з правильністю чого погоджується і колегія суддів.

Так, як указують положення ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність вказаних ризиків, що висвітлено в ч. 2 ст. 177 КПК України, з урахуванням обставин, перелічених нормою ч. 1 ст. 178 КПК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Розглядаючи матеріали кримінального провадження в частині продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 під вартою у порядку ст. 331 КПК України, судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону, викладені в ст. 199 КПК України, з оцінкою і положень ч. 1 ст. 183 КПК України, які декларують, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

На дотримання наведених вище вимог кримінального процесуального закону та виходячи з усталеної практики Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження і дійшов ґрунтовного висновку про необхідність продовження обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зважаючи на те, що останні обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких злочинів, відповідальність за які передбачена у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна, та існування ризиків передбачених п.п. 1. 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, слід вказати, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкі злочини підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитися від суду.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі "Ілійков проти Болгарії" зазначив, що "суворість передбаченого покарання" є суттєвим елементом при оцінюванні "ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Посилання захисника ОСОБА_8 на дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_9 , не спростовують висновки суду про те, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України та не виключає можливість продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому, слід зауважити, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у виді тримання під вартою на стадії судового розгляду, в межах апеляційного розгляду не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.

Те, що в ухвалі суду міститься посилання на вчинення обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 317 КК України, хоча обвинуваченим не інкримінується такий злочин, не свідчить про незаконність ухвали суду з урахуванням вищенаведених підстав для продовження ОСОБА_9 та ОСОБА_7 запобіжного заходу, що може бути усунено судом шляхом виправлення описки в порядку ст. 379 КПК України.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинувачених, судом на даному етапі не встановлено, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що інші більш м`які запобіжні заходи аніж тримання під вартою, у даному випадку не зможуть запобігти наявним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 .

Крім того, зважаючи на положення п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України суд у даному випадку обґрунтовано не визначив обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 альтернативний запобіжний захід у виді застави.

Отже, на думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у виді тримання під вартою, при повному та об`єктивному дослідженні на даному етапі судового розгляду всіх обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому, в ухвалі суду першої інстанції достатньо наведені мотиви, за яких було прийнято відповідне рішення.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які б вплинули на правильність прийняття судового рішення, доводи щодо якого і є предметом перегляду судом апеляційної інстанції у відповідності з приписами ч. 1 ст. 404 КПК України.

За викладеним, апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 задоволенню не підлягають.

При цьому, колегія суддів враховує і те, що строк дії оскаржуваної ухвали закінчився 19.11.2024.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2024 року, в частині якою на задоволення клопотання прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 до 19 листопада 2024 року включно, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С У Д Д І :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4