Справа № 135/1364/24
Провадження №11-кп/801/258/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого

у режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000099 від 22.05.2024, за апеляційними скаргами першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ладжижинського міського суду Вінницької області від 30.12.2025, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ладижин Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодруженого, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, раніше судимого:

?13.12.2011 Ладижинським міським судом Вінницької області за ч.2 ст.289, ч.2 ст.185, ч.2 ст.186, ст.198, ч.1 ст.304 КК України до 5 років позбавлення волі;

?23.12.2014 Ладижинським міським судом Вінницької області за ч.3 ст.185, ч.1 ст.187, ст.70 КК України до 5 років позбавлення волі;

?14.08.2023 Ладижинським міським судом Вінницької області за ч.1 ст.309 КК України до 3 років обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

?14.05.2025 Вінницьким міським судом Вінницької області за ч.2 ст.308 КК України до 6 років позбавлення волі,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено покарання, на підставі ст.ст. ч. 4 ст. 70, 71, 72, КПК України, у виді 6 (шість) років 9 (дев`ять) місяців позбавлення волі.

Вирішено питання із запобіжним заходом у вигляді тримання під вартою, процесуальними витратами, долею речових доказів та цивільним позовом потерпілого.

В С Т А Н О В И В:

Вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 30.12.2025 ОСОБА_8 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України за наступних обставин.

21.05.2024 близько 23 год. 50 хв. ОСОБА_8 прийшов до квартири АДРЕСА_2 , власником якої являється ОСОБА_10 , де за допомогою ключа, який напередодні йому надала знайома особа, без дозволу власника відчинив замок вхідних дверей та зайшов всередину вищезазначеної квартири. Перебуваючи всередині квартири ОСОБА_8 , реалізуючи свій кримінально-протиправний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, діючи умисно, повторно, таємно, з корисливих мотивів, маючи на меті збагачення за рахунок чужого майна, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, в період дії воєнного стану, який діє відповідно до Закону України №2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», яким введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб та який в подальшому було неодноразово продовжено, зокрема, відповідно до Закону України № 3684-ІХ від 08.05.2024 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 14.05.2024 строком на 90 діб, здійснив крадіжку: ноутбука торгової марки «Асеr» серії «Aspire 5742G» моделі PEW71 чорного кольору, вартістю 2309 грн.; комп`ютерного маніпулятора (мишки) бездротової торгової марки «Yelander», вартістю 63 грн.; сумки для ноутбука 15,6 виготовленої із шкірозамінника чорного кольору, вартістю 74 грн.; адаптера (зарядного пристрою для ноутбука) торгової марки «Lenovo» моделі «ADP-65KH», вартістю 61 грн.; ножа тактичного торгової марки «Glock» моделі «81», вартістю 2 423,34 грн.; розвантажувального жилету плитоноски ТМ «ASDAG», вартістю 2 355,85 грн.; механічного кровоспинного джгута-турнікета «СПАС», вартістю 491,50 грн. та грошових коштів в сумі 11 000 грн.

З викраденим майном ОСОБА_8 вийшов з приміщення квартири, яку зачинив на замок та викраденим розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 майнової шкоди на суму 18 777,69 грн.

Дії ОСОБА_8 судом першої інстанції були кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, тобто у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

Не погодившись із даним рішенням суду першої інстанції перший заступник керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати вирок в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 185 КК України призначити покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_8 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень з урахуванням покарання, призначеного вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 14.05.2025, шляхом часткового складання призначених покарань у виді 6 (шість) років 3 (три) місяці позбавлення волі.

У строк відбування покарання ОСОБА_8 зарахувати частину відбутого ним покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 14.05.2025.

На підставі ст.ст. 71, 78 КК України призначити ОСОБА_8 покарання за сукупністю вироків і до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 14.08.2023 та остаточно призначити йому покарання у виді 6 (шість) років 9 (дев`ять) місяців позбавлення волі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що, не оспорюючи правильність кваліфікації дій обвинуваченого та доведеність його винуватості, вважає, що вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 30.12.2025 стосовно ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, оскільки, на переконання скаржника, судом першої інстанції було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, як зазначається у апеляційній скарзі, відповідно до положень ч. 1 ст. 70 КК України суд при сукупності кримінальних правопорушень зобов`язаний визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання покарань. Водночас, ч. 4 ст. 70 КК України передбачено, що у випадку, коли після постановлення вироку встановлено винуватість особи ще в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому до постановлення попереднього вироку, покарання визначається за правилами частин першої-третьої цієї статті.

Крім того, як звертає увагу апелянт, у такому випадку в строк остаточного покарання підлягає зарахуванню покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, відповідно до вимог ст. 72 КК України.

Разом з тим, за доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції не врахував положення ч. 1 ст. 71 КК України, згідно з якими, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання, вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повинен повністю або частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

При цьому, як додатково зазначається, правову позицію щодо правильного застосування зазначених норм викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 25.06.2018 (справа № 511/37/16-к), відповідно до якої у випадку, коли встановлено, що особа вчинила декілька кримінальних правопорушень, частина з яких вчинена до постановлення першого вироку, а інша після, покарання має визначатися послідовно: спочатку за правилами ч. 1 ст. 70 КК України, потім за ч. 4 ст. 70 КК України, і остаточно за сукупністю вироків відповідно до ст. 71 КК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та, на думку апелянта, залишено поза належною увагою суду першої інстанції, ОСОБА_8 раніше був засуджений вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 14.08.2023 за ч. 1 ст. 309, ст. 75 КК України, а згодом вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 14.05.2025 за ч. 2 ст. 308 КК України, при цьому кримінальне правопорушення, за яке його засуджено оскаржуваним вироком за ч. 4 ст. 185 КК України, було вчинене 21.05.2024, тобто до постановлення вироку від 14.05.2025, але в період іспитового строку за вироком від 14.08.2023.

За таких обставин, як зазначає скаржник, суд першої інстанції повинен був спочатку призначити покарання за ч. 4 ст. 185 КК України, після чого за правилами ч. 4 ст. 70 КК України зарахувати частину відбутого покарання за попереднім вироком, і лише після цього визначити остаточне покарання за сукупністю вироків відповідно до ст. 71 КК України.

Однак, на переконання апелянта, зазначений порядок судом першої інстанції дотриманий не був, у зв`язку з чим останній неправильно застосував положення ч. 4 ст. 70, ст. 71 та ст. 72 КК України, а також безпідставно не зарахував у строк відбування покарання частину відбутого покарання за попереднім вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 14.05.2025, що, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409, ст. 413 КПК України, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в цій частині.

Обвинувачений ОСОБА_8 теж подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що, на думку обвинуваченого, вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 30.12.2025 є незаконним та необґрунтованим, оскільки постановлений з порушенням вимог кримінального процесуального закону та без належної оцінки зібраних у кримінальному провадженні доказів.

Зокрема, як зазначає апелянт, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про його винуватість, незважаючи на те, що він вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав, а його позиція залишилася без належної правової оцінки.

При цьому, як убачається зі змісту апеляційної скарги, висновок суду про доведеність вини ґрунтується, зокрема, на показаннях свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , однак, за твердженням апелянта, вказані свідки під час їх допиту в судовому засіданні не надали жодних показань, які б свідчили про його причетність до вчинення крадіжки з квартири потерпілого ОСОБА_10 .

Крім того, як зазначається у апеляційній скарзі, письмові докази та процесуальні документи, досліджені судом, підтверджують лише факт проникнення до квартири та викрадення майна, однак не підтверджують його особисту участь у вчиненні даного кримінального правопорушення.

Разом з тим, апелянт звертає увагу на те, що крадіжку речей із квартири потерпілого вчинив ОСОБА_17 , що, за його твердженням, підтверджується відповідною заявою останнього, у якій той просив долучити до матеріалів кримінального провадження речові докази, а саме: військову плиту, ніж та джгут.

При цьому, як стверджує апелянт, судом першої інстанції не спростовано його показання про те, що він категорично заперечував факт вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, зазначаючи, що ключа від квартири потерпілого у нього не було, у нього нічого не вилучалось, а викрадене майно у нього особисто чи за місцем проживання не виявлялось.

Крім того, як зазначає апелянт, він визнає, що йому було відомо про вчинення крадіжки ОСОБА_17 , а також що він зберігав викрадені речі, передані йому останнім, у зв`язку з чим вважає, що його дії слід кваліфікувати за ст. 198 КК України як придбання, отримання та зберігання майна, одержаного кримінально протиправним шляхом.

Додатково апелянт зазначає, що під час досудового розслідування він обмовив себе у вчиненні крадіжки з метою допомогти ОСОБА_17 , який, за його словами, у подальшому висловлював на його адресу погрози, у зв`язку з чим він був змушений взяти на себе вчинення даного злочину.

При цьому, як зазначається у апеляційній скарзі, вже під час судового розгляду, зокрема 29.12.2025, він надав правдиві показання як обвинувачений, які, на його переконання, узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні.

Водночас апелянт наголошує, що суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. 370 КПК України, не забезпечив законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, не надав належної оцінки доказам відповідно до вимог ст. 94 КПК України, що, на його думку, призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Крім того, як зазначає апелянт, сторона обвинувачення не надала належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б у своїй сукупності доводили його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

При цьому, посилаючись на положення ст. 17 КПК України, ст. 62 Конституції України, а також практику Європейського суду з прав людини, апелянт зазначає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на її користь.

Також апелянт вказує, що відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом», сформованого у практиці ЄСПЛ, зокрема у рішеннях «Avsar v. Turkey», «Кобець проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», вина особи має підтверджуватись сукупністю достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою доказів, чого у даному кримінальному провадженні, на його переконання, досягнуто не було.

За таких обставин, як зазначає апелянт, суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого вироку.

У зв`язку з викладеним, апелянт вважає, що його дії підлягають перекваліфікації зі ч. 4 ст. 185 КК України на ст. 198 КК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу першого заступника та просив її задовільнити, щодо апеляційної скарги обвинуваченого просив залишити без задоволення, позицію захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , щодо апеляційної скарги прокурора заперечували, вивчивши та перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, дійшла до наступних висновків.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене відповідно до вимог матеріального права з дотриманням норм кримінального процесуального закону.

Обґрунтованим визнається рішення, яке ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Мотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні підстави та мотиви його ухвалення.

Даним вимогам вирок суду першої інстанції не відповідає.

Дослідивши апеляційні скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Насамперед колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на показання свідків, які були досліджені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 84 КПК України показання є процесуальним джерелом доказів.

Згідно зі ч. 1 ст. 95 КПК України показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

При цьому, відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Разом з тим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, показання свідків, допитаних у судовому засіданні, не містять безпосередніх відомостей про вчинення інкримінованого кримінального правопорушення саме обвинуваченим ОСОБА_8 .

Так, свідок ОСОБА_11 зазначив, що був понятим під час вилучення предметів працівниками поліції, при цьому пам`ятає, що чоловік видавав військовий ніж та турнікет і пояснював, що ці речі йому дав друг, однак, як прямо зазначив свідок, ці речі видавав не обвинувачений.

Свідок ОСОБА_12 повідомив суд, що був понятим у відділі поліції, де бачив обвинуваченого, однак останній, зі слів свідка, нічого не повідомляв про вилучені речі, а також будь-якого тиску з боку працівників поліції на нього свідок не спостерігав. Водночас зазначені показання не містять будь-яких відомостей про причетність обвинуваченого до вчинення крадіжки.

Свідок ОСОБА_13 фактично підтвердив лише факт підписання ним певних документів, не пам`ятаючи їх змісту, при цьому жодних обставин, які б свідчили про участь обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, не повідомив.

Свідок ОСОБА_14 розповів обставини, пов`язані із знаходженням сумки потерпілого та подальшим розпорядженням ключем від квартири, при цьому зазначив, що передав ключ іншій особі ОСОБА_18 , а про подальшу передачу ключа обвинуваченому йому стало відомо лише зі слів останнього, тобто такі відомості не є безпосереднім сприйняттям події, а носять похідний характер.

Аналогічно, свідок ОСОБА_15 повідомила обставини щодо ключа від квартири потерпілого, однак прямо зазначила, що не знає, як саме ним розпорядився її чоловік, а також не володіє інформацією щодо причетності обвинуваченого до вчинення крадіжки.

Свідок ОСОБА_16 , який є батьком обвинуваченого, взагалі не повідомив жодних обставин, які б свідчили про вчинення його сином інкримінованого кримінального правопорушення, зазначивши лише загальні відомості щодо способу життя останнього.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що жоден із допитаних у судовому засіданні свідків не вказав на те, що саме ОСОБА_8 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, а їх показання або стосуються загальних обставин, або мають опосередкований характер та ґрунтуються на припущеннях чи повідомленнях інших осіб.

Колегія суддів, оцінюючи вказані покази свідків та перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції, вважає за необхідне звернутися до стандарту доказування «поза розумним сумнівом», який є визначальним у кримінальному провадженні.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення від 21.07.2011 у справі «Коробов проти України», при оцінці доказів суд застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». При цьому, як наголошує Суд, така доведеність може випливати не лише з окремого доказу, а із сукупності достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків або неспростовних презумпцій факту.

Аналогічний підхід неодноразово підтверджувався у практиці ЄСПЛ, зокрема у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України», де зазначено, що доведеність вини повинна ґрунтуватися саме на сукупності достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою доказів.

Разом з тим, зміст стандарту «поза розумним сумнівом» полягає у тому, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин повинна виключати будь-яке інше розумне пояснення події, крім того, що кримінальне правопорушення було вчинене і саме обвинувачений є винним у його вчиненні. Розумний сумнів, у свою чергу, є таким сумнівом, який залишається після всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи і не дозволяє неупередженій особі дійти переконання у винуватості особи.

Водночас, як випливає з практики Верховного Суду, для дотримання стандарту доказування «поза розумним сумнівом» недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш імовірною порівняно з версією сторони захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який сумнів у версії обвинувачення був усунутий шляхом доведення відповідних обставин належними та допустимими доказами.

Зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №154/3431/15, від 04.07.2018 у справі №688/788/15-к, від 09.10.2018 у справі №372/4155/15-к, від 20.11.2018 у справі №342/1121/16-к, від 29.01.2019 у справі №335/5044/16-к, від 26.03.2019 у справі №755/2324/13-к сформульовано правову позицію, відповідно до якої єдиною версією, що може бути покладена в основу обвинувального вироку, є та, яка пояснює встановлені судом факти і не залишає місця для альтернативних розумних пояснень.

Крім того, якщо сторона захисту висуває версію невинуватості обвинуваченого або інше пояснення подій, сторона обвинувачення зобов`язана спростувати таку версію доказами, які поза розумним сумнівом виключають її обґрунтованість.

Також Європейський суд з прав людини у рішенні «Бербера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» наголосив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, щоб суд не виходив з упередженого припущення про винуватість особи, а обов`язок доведення покладається виключно на сторону обвинувачення, при цьому всі сумніви щодо доведеності вини мають тлумачитися на користь обвинуваченого.

Отже, стандарт доказування «поза розумним сумнівом» передбачає, що обвинувальний вирок може бути постановлений лише у разі, коли сукупність досліджених доказів є настільки переконливою, узгодженою та достатньою, що виключає будь-які розумні сумніви у винуватості особи.

Так, жоден із допитаних у судовому засіданні свідків не повідомив обставин, які б безпосередньо вказували на вчинення інкримінованого кримінального правопорушення саме ОСОБА_8 . Наведені показання або стосуються загальних обставин події, або мають опосередкований характер, або ж ґрунтуються на припущеннях чи відомостях, отриманих зі слів інших осіб.

При цьому, окремі свідчення прямо виключають причетність обвинуваченого до певних дій, а інші не містять жодної конкретизації щодо його ролі у вчиненні кримінального правопорушення.

За таких обставин, сукупність зазначених доказів не утворює системи достатньо переконливих, чітких та узгоджених між собою відомостей, які б у розумінні практики Європейського суду з прав людини давали змогу дійти беззаперечного висновку про винуватість особи.

Більше того, наведені докази не виключають існування інших розумних пояснень обставин події, зокрема щодо можливої причетності інших осіб до вчинення кримінального правопорушення, що, у свою чергу, свідчить про наявність розумного сумніву у доведеності обвинувачення.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку обставинам, які стосуються місця перебування обвинуваченого у час, коли, за версією обвинувачення, було вчинено кримінальне правопорушення.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження, інкримінована подія мала місце 21.05.2024 близько 23 год. 50 хв., коли, за твердженням сторони обвинувачення, ОСОБА_8 прибув до квартири АДРЕСА_2 та, використовуючи ключ, проник до житла потерпілого.

Водночас із відповіді начальника Управління організаційно-аналітичного забезпечення ГУ НП у Вінницькій області від 03.10.2024, а також доданих до неї даних із системи «Attenti», убачається, що на підставі ухвали слідчого судді ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю.

Згідно з вказаними даними, у період з 22:00 год. 20.05.2024 по 02:00 год. 22.05.2024 обвинувачений переважно перебував у межах визначеної зони контролю за адресою свого проживання. Разом з тим, у проміжках часу з 23:50 год. 21.05.2024 по 00:13 год. 22.05.2024 та з 00:30 год. по 00:50 год. 22.05.2024 електронний засіб контролю фіксував його перебування за адресами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 .

Оцінюючи наведені дані, колегія суддів звертає увагу, що хоча зазначена інформація дійсно свідчить про перебування обвинуваченого поза межами місця проживання у відповідний період часу, однак вона сама по собі не підтверджує його перебування безпосередньо у квартирі потерпілого.

Більше того, зазначені відомості не містять точного підтвердження того, що обвинувачений перебував саме за адресою квартири АДРЕСА_2 , а лише вказують на його перебування у межах певної території, що не виключає можливості його знаходження в іншому місці.

При цьому колегія суддів встановила, що зазначені обставини не отримали належної оцінки судом першої інстанції, а також не були належним чином співставлені з іншими доказами у справі, зокрема з показаннями свідків, які не підтверджують безпосередньої причетності обвинуваченого до вчинення крадіжки.

Таким чином, наведена інформація не спростовує версію сторони захисту щодо непричетності обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, а відтак не може бути покладена в основу обвинувального вироку як беззаперечний доказ вини.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені обставини, у поєднанні з іншими дослідженими доказами, не утворюють сукупності достатньо переконливих, чітких та узгоджених між собою доказів, які б виключали будь-яке інше розумне пояснення події, а отже, не відповідають стандарту доказування «поза розумним сумнівом».

Відповідно до ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 411 КПК України зазначено, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Аналізуючи матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що під час розгляду справи судом першої інстанції не було в повному обсязі з`ясовано всі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, а окремі докази не отримали належної оцінки у їх сукупності та взаємозв`язку.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що під час нового судового розгляду суду першої інстанції слід врахувати наведені в цій ухвалі обставини, надати належну оцінку зібраним у кримінальному провадженні доказам у їх сукупності, а також перевірити їх з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що виявлені порушення є такими, що перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, у зв`язку з чим вирок підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду з метою повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин кримінального провадження, а апеляційні скарги слід задовільнити частково.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу першого обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Ладжижинського міського суду Вінницької області від 30.12.2025, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, скасувати.

Призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4