ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 572/4907/24

провадження № 51-1594км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 14 березня 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 21 серпня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0000680, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Людині Сарненського (колишнього Дубровицького) району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 14 березня 2025 року ОСОБА_7 засуджено за частиною першою статті 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Строк покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати із 14 березня 2025 року. Зараховано у строк покарання термін перебування ОСОБА_7 під вартою з моменту затримання - з 28 серпня 2024 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Вирішено питання щодо запобіжного заходу та речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, маючи незняту та непогашену судимість за частиною першою статті 121 КК, 28 серпня 2024 року приблизно о 21:40, перебуваючи за місцем проживання ОСОБА_8 у будинку АДРЕСА_2 , під час суперечки з ОСОБА_9 , яка виникла на ґрунті особистих неприязних стосунків, умисно завдав йому ножем не менше одного удару в ділянку черевної порожнини справа та не менше одного удару в ділянку тильної сторони лівої долоні, спричинивши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, і легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 21 серпня 2025 рокуапеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 - без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені стосовно нього судові рішення як незаконні та необґрунтовані.

Аргументуючи свої вимоги, зазначає, що його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 КК не доведена належними й допустимими доказами.

Зокрема, стверджує, що оскаржуваний вирок суду не відповідає вимогам статті 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) та не містить прямих доказів на його вини у вчиненні інкримінованого злочину, оскільки допитаний у судовому засіданні потерпілий пояснив, що не пам`ятає обставин отримання ним тілесних ушкоджень, і не вказував, що їх заподіяв саме ОСОБА_7 . Свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 також цих обставин не підтвердили.

Крім того, засуджений вказує про застосування до нього психологічного тиску під час досудового слідства з боку працівника поліції ОСОБА_12 , який є свідком у даному провадженні. За твердженням засудженого, цей факт підтверджувався відеозаписами, зафіксованими на диску, проте останній було знищено.

Також зауважує про порушення його права на захист у зв`язку з тим, що він був затриманий 28 серпня 2024 року о 21:40, однак, всупереч його законній вимозі, захисника не надано негайно і повідомлено останнього про затримання лише о 23:58.

Звертає увагу на те, що слідчі дії у провадженні здійснювалися з численними порушеннями, зокрема, слідчий експеримент проведено за участю виключно працівників поліції, без залучення відповідно до вимог КПК сторонніх осіб (свідків, захисника, підозрюваного), а огляд місця події (домогосподарства на АДРЕСА_2 ) виконано за відсутності власниці - свідка ОСОБА_8 .

На додаток, засуджений зазначає, що, незважаючи на участь у судовому засіданні апеляційної інстанції в режимі відеоконференції, цей суд не допитав його, а формально обмежився викладом змісту поданих ним та захисником скарг і залишив їх без задоволення.

На касаційну скаргу засудженого прокурор, який брав участь під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, подав письмові заперечення, у яких, посилаючись на необґрунтованість викладених у ній доводів, просить судові рішення стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 і його захисник ОСОБА_6 підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор заперечувала щодо задоволення касаційної скарги засудженого.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, позиції засудженого, захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов таких висновків.

Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, відповідно до статті 438 КПК, є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

За приписами статті 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Зі змісту статті 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості

й умотивованості судового рішення, вбачається, що: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим

є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд, виконуючи свої повноваження, із дотриманням визначеної

главою 31 КПК процедури повинен перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості (це передбачає оцінювання оскарженого судового рішення на відповідність нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам провадження та дослідженим у судовому засіданні доказам), а також ухвалити рішення, яке повною мірою відповідатиме статтям 370, 419 або 420 цього Кодексу.

Така перевірка повинна бути зроблена з додержанням усіх вимог чинного законодавства, об`єктивно, неупереджено, а її результатом має бути законне й справедливе вирішення поданих апеляційних скарг для реалізації прав кожного на справедливий суд і перевірку законності й обґрунтованості оскаржених рішень суду першої інстанції.

Відповідно до вимог статті 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції. У своєму рішенні апеляційний суд повинен проаналізувати доводи скаржника і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на них вичерпну відповідь, переконливо аргументувавши свою позицію. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК завданнями та загальними засадами кримінального провадження.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що мета викладення мотивів рішення полягає в тому, щоб показати сторонам, що їх почули. Це зобов`язує суд обґрунтовувати свої міркування об`єктивними аргументами і дотримуватися прав сторін. Хоча суд не мусить надавати відповідь на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в цій справі, було вивчено.

Однак апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 , не дотримався наведених законодавчих приписів.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що місцевий суд, установивши фактичні обставини кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, надавши цим доказам оцінку, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 КК.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі безпосередньо досліджених показаньпотерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , даних, які містяться у протоколі огляду місця події від 29 серпня 2024 року, висновках експерта від 19 вересня 2024 року № 1260, від 19 вересня 2024 року № 1259, від 2 жовтня 2024 року № 118, від 22 жовтня 2024 року № 134- мк 2024, №210 від 29 серпня 2024 року та інших доказів, зміст яких докладно відображено у вироку.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений ОСОБА_7 , заперечуючи свою винуватість у спричиненні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, зазначав про відсутність у кримінальному провадженні доказів на підтвердження цього обвинувачення, а також наводив доводи щодо допущених органом досудового розслідування порушень вимог кримінального процесуального закону в ході збирання доказів та проведення окремих слідчих дій, у тому числі його права на захист під час затримання. При цьому ОСОБА_7 стверджував про застосування до нього психологічного тиску працівником поліції ОСОБА_12 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просив скасувати вирок стосовно ОСОБА_7 та визнати підзахисного невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 КК. Свої вимоги сторона захисту мотивувала невідповідністю вироку критеріям статті 370 КПК, вказуючи на відсутність у судовому рішенні посилань на прямі докази вини ОСОБА_7 у заподіянні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в порядку апеляційної процедури, погодився з висновками місцевого суду та вважав їх обґрунтованими, такими, що відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені наявними в матеріалах провадження й наведеними у вироку доказами, які досліджені в судовому засіданні й належно оціненими відповідно до вимог статті 94 КПК.

Водночас суд апеляційної інстанції, визнаючи такими, що не знайшли свого підтвердження в матеріалах провадження, доводи ОСОБА_7 про застосування до нього психологічного тиску з боку працівника поліції ОСОБА_12 , зазначив, що вони вже були предметом розгляду в суді першої інстанції, який за результатами судового розгляду, оцінивши показання обвинуваченого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_12 та дослідивши докази в кримінальному провадженні, дійшов аргументованого висновку про відсутність будь-яких фактів тиску на ОСОБА_7 під час досудового розслідування.

Проте Суд вважає вказані висновки апеляційного суду непереконливими, з огляду на таке.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що, зважаючи на положення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства та дізнання, у поєднанні із загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, необхідно провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилося, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень.

Забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування щодо можливих порушень прав людини, гарантованих статтями 27, 28 Конституції України, є обов`язковим.

Однак із матеріалів кримінального провадження вбачається, що жодної перевірки за неодноразовими зверненнями ОСОБА_7 про застосування до нього недозволених методів слідства судами не проведено та відповідного процесуального рішення за наслідками такої перевірки не приймалося.

Як уже було зазначено, розглядаючи відповідні доводи, апеляційний суд у рішенні обмежився лише посиланням на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів ОСОБА_7 про здійснення на нього психологічного тиску.

Проте суд апеляційної інстанції не врахував, що така перевірка наведених вище доводів, без внесення відомостей до ЄРДР і належного розслідування, крізь призму статті 1 Конвенції та норм національного законодавства не може розцінюватися як ефективне розслідування.

Крім того, апеляційний суд, спростовуючи доводи ОСОБА_7 про вчинення на нього психологічного тиску, оскільки 13 вересня 2024 року він не давав показань, зафіксованих у матеріалах провадження на аркушах 122-126 у томі № 1, зазначив, що ці документи є протоколом огляду відеозаписів із бодікамери поліцейського, зі змісту яких не вбачається жодних ознак тиску з боку ОСОБА_12 щодо ОСОБА_7 .

При цьому суд апеляційної інстанції акцентував увагу на тому, що 13 вересня 2024 року слідчий здійснив виключно огляд диска, а не допит ОСОБА_7 і визнав твердження останнього про вчинення на нього психологічного тиску безпідставними і такими, що не підтверджені матеріалами провадження.

Суд звертає увагу на те, що з матеріалів кримінального провадження видно, що диск із відеозаписами з бодікамер поліцейського не був предметом дослідження в судах першої й апеляційної інстанцій. Так, під час судового засідання в місцевому суді 5 березня 2025 року технічно не вдалося відкрити файл на диску, у зв`язку з чим прокурор клопотав про надання додаткового часу для підготовки копії. Проте вже 13 березня 2025 року сторона обвинувачення відмовилася від дослідження цього доказу, мотивуючи це відсутністю робочої копії та технічною несправністю оригіналу. Прикметно, що сам прокурор поставив під сумнів допустимість цього відеозапису.

Також, суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки тому, що обвинувальний вирок ґрунтується, зокрема, на позапроцесуальному «зізнанні» ОСОБА_7 . Вказані відомості легалізовано шляхом допиту в судовому засіданні працівника правоохоронного органу як свідка (свідок ОСОБА_12 ), який, заперечуючи тиск на засудженого, фактично відтворив зміст показань останнього, отриманих із порушенням належної правової процедури і повідомив, що ОСОБА_7 зізнався йому в заподіянні тілесних ушкоджень потерпілому.

Разом з тим засуджений послідовно стверджував, що саме в період спілкування із зазначеним працівником поліції до нього застосовувався психологічний тиск.

Посилання суду як на доказ винуватості ОСОБА_7 на показання свідка ОСОБА_12 з огляду на положення пункту 7 частини другої статті 97 КПК за своєю правовою природою не можуть відповідати критеріям допустимості та достовірності.

Стаття 3 Конвенції встановлює абсолютну заборону на будь-які форми примусу, що посягають на фізичну чи психологічну недоторканність особи. На відміну від інших положень, ця стаття не передбачає жодних винятків.

Держава не може обходити процесуальні гарантії, використовуючи позапроцесуальні розмови з поліцією як докази. Допит працівника правоохоронного органу про зміст таких бесід є недопустимим способом отримання доказів, оскільки це порушує право на захист.

Відповідно до вимог кримінального процесуального закону доказами є фактичні дані, отримані в передбаченому законом порядку та з дотриманням процесуальної форми.

Легалізація судами попередніх інстанцій позапроцесуального зізнання ОСОБА_7 , всупереч наявному конфлікту інтересів, є прямим порушенням принципу змагальності та конституційної гарантії особи не свідчити проти самої себе.

Отже, суди попередніх інстанцій фактично не перевірили належним чином доводів ОСОБА_7 про здійснення на нього психологічного тиску і поклали в основу вироку показання саме тієї особи, яка, за твердженнями засудженого, чинила на нього цей незаконний вплив.

До того ж, суд апеляційної інстанції, визнаючи безпідставними доводи апеляційних скарг засудженого і захисника про те, що ОСОБА_7 не заподіював удари ножем потерпілому, зазначив, що вони суперечать сукупності досліджених місцевим судом доказів, зокрема показанням потерпілого, свідка ОСОБА_12 , які є послідовними та узгоджуються один з одним і наведеними письмовими доказами.

Зокрема, спростовуючи версію засудженого ОСОБА_7 про те, що кров могла потрапити на його одяг, коли він допомагав підвестися ОСОБА_8 , суд послався на висновок експерта від 22 жовтня 2024 року № 134-мк 2024. За змістом цього документа, на сорочці, штанах та правому черевику обвинуваченого виявлено сліди крові у вигляді бризок. Водночас поза увагою суду залишився той аспект, що перед експертом взагалі не ставилося питання щодо генетичної належності виявлених слідів і не встановлено чи належить ця кров потерпілому.

З огляду на викладене Суд уважає, що суд апеляційної інстанції не перевірив усіх доводів апеляційних скарг засудженого та захисника, не надав на них вичерпних відповідей, не зробив ґрунтовного аналізу обставин кримінального провадження, не дав належної оцінки за критеріями статті 94 КПК як кожному доказу, так і сукупності доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.

На додаток, перевірка аргументів ОСОБА_7 щодо незаконних методів досудового розслідування має суттєве значення і формальний підхід судами до з`ясування таких тверджень є неприпустимим.

Отже, ухвала апеляційного суду стосовно ОСОБА_7 не відповідає вимогам статті 419 КПК, а тому підлягає скасуванню на підставі пункту 1 частини першої статті 438 цього Кодексу з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду кримінального провадження апеляційному суду необхідно врахувати викладене, ретельно, з використанням усіх процесуальних можливостей перевірити доводи ОСОБА_7 , зокрема про застосування до нього психологічного тиску, й обставини, що становлять предмет доказування, та з дотриманням положень глави 31 КПК ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

З урахуванням встановлених істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, а також зважаючи на недопустимість передчасного вирішення питання щодо доведеності чи недоведеностівинуватості ОСОБА_7 , оцінки доказів та правильності застосування закону про кримінальну відповідальність, Суд не здійснює перевірки інших доводів касаційної скарги.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 433 КПК Суд розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

З метою запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 КПК, зокрема можливому переховуванню від суду ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, скоєнню ним інших кримінальних правопорушень, Суд уважає за необхідне обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

Керуючись статтями 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Волинського апеляційного суду від 21 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обрати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3