УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року

м. Київ

справа № 750/13654/23

провадження № 51-7291 ск 23

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на ухвалу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_5 і

встановила:

Як убачається зі змісту касаційної скарги та наявних у Верховному Суді матеріалів, за вироком ІНФОРМАЦІЯ_2 від 6 червня 2025 року, залишеним без змін 17 вересня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 засуджено до покарання за: ч. 7 ст. 1111 Кримінального кодексу України (далі - КК) - у виді позбавлення волі на строк 13 років із позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах України на строк 12 років із конфіскацією всього майна; ч. 2 ст. 111 КК - на строк 15 років із конфіскацією всього майна, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів остаточно визначено захід примусу - позбавлення волі на строк 15 років із позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах України на строк 12 років із конфіскацією всього майна.

На підставі ст. 54 КК ОСОБА_5 позбавлено спеціального звання «майор поліції».

Згідно з вироком ОСОБА_5 визнана винуватою в колабораційній діяльності та державній зраді, учинених за обставин, детально викладених у судовому рішенні.

Як установив суд, громадянка України ОСОБА_5 , обіймаючи посаду інспектора ІНФОРМАЦІЯ_4 , під час повномасштабної збройної агресії російської федерації (далі - рф) проти України, попри наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 24 лютого 2022 року № 87 про евакуацію апарату та територіальних підрозділів поліції, не виїхала на підконтрольну Україні територію. Замість цього, перебуваючи на тимчасово окупованій території м. Херсона, засуджена перейшла на бік ворога, упродовж травня-вересня 2022 року всупереч вимогам статей 17, 19, 65 Конституції України, статей 8, 18, 24 Закону України «Про Національну поліцію» добровільно зайняла в незаконному правоохоронному органі « ІНФОРМАЦІЯ_6 » посаду тимчасово виконуючої обов`язки (далі - т.в.о.) заступника начальника слідчого управління - начальника контрольно-методичного відділу слідчого управління, а надалі - т.в.о. заступника та заступника начальника слідчого відділу Суворовського міського управління поліції і на захист окупаційної влади протиправно виконувала поліцейські функції та незаконні завдання представників силових структур рф.

Судовий розгляд у кримінальному провадженні здійснювався за відсутності обвинуваченої (in absentia) відповідно до ч. 3 ст. 323 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів зводиться до того, що ОСОБА_5 неправомірно засуджено, апеляційний суд на це не зважив, необґрунтовано відхилив аргументи сторони захисту й ухвалив рішення, яке не узгоджується з положеннями статей 370, 419 вказаного Кодексу. На переконання скаржника, у цій справі не виконано приписів ст. 91 КПК, винуватості ОСОБА_5 не доведено, а протилежні висновки суду ґрунтуються на недопустимих доказах, які не отримали відповідної правової оцінки. Також зазначає, що в матеріалах справи немає заяви та рапорту ОСОБА_5 , на підставі яких були видані накази № 1 л/с, 16 л/с про прийняття засудженої на службу, ці документи не підписані особами, котрі їх видали; протоколи пред`явлення для впізнання складені неуповноваженою особою; свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у порядку ст. 225 КПК не допитано і протоколи не досліджено в судовому засіданні. Крім того, як твердить захисник, ОСОБА_5 не ознайомили з наказом про евакуацію (передислокацію) підрозділів ІНФОРМАЦІЯ_5 , тож висновок дисциплінарної комісії від 31 травня 2022 року щодо невиконання наказу є неналежним доказом. Посилаючись на відсутність у справі ухвал слідчих суддів про тимчасовий доступ, уважає недопустимими результати огляду та обшуку, які проводилися в іншому кримінальному провадженні. Водночас скаржник акцентує на тому, що ОСОБА_5 зайняла посаду в незаконному правоохоронному органі під примусом, а таке з огляду на ст. 39 КК виключає кримінальну відповідальність.

Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно зі ст. 433 КПК Суд переглядає оспорюване рішення в межах касаційної скарги, під час касаційної процедури не досліджує доказів, не вирішує питання про їхдостовірність, не ревізує повноти розгляду й фактичних обставин справи, здійснюючи провадження і перевіряючи правильність застосування норм права виходить із фактів, установлених судами попередніх інстанцій.

За змістом касаційної скарги, у ній її автор ставить під сумнів повноту розгляду й установлені фактичні обставини справи, що не належить до предмета перевірки за касаційною процедурою.

Відповідно до статей 370, 419 КПК рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим; у разі залишення апеляційної скарги без задоволення в ухвалі належить зазначити підстави, з яких суд відхилив подану скаргу.

Цих законодавчих приписів апеляційний суд істотно не порушив, адоводи скаржника про протилежне не можна визнати прийнятними.

Як видно з копії оспорюваного рішення, переглянувши вирок у змагальній процедурі за скаргою захисника, апеляційний суд установив, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_5 у злочинах проти основ національної безпеки України є обґрунтованим, його зроблено з додержанням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, котрі підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Спростовуючи доводи захисника про необґрунтованість засудження ОСОБА_5 , апеляційний суд у своїй ухвалі навів наявні в справі конкретні докази: показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ; фактичні дані, зафіксовані в протоколах: пред`явлення особи для впізнання від 10, 11 липня 2023 року; огляду від 13 липня 2023 року оптичного носія інформації (диска DVD-R) із цифровими копіями матеріалів кримінального провадження № 0000479; обшуку від 25 листопада 2022 року, а також у висновку службового розслідування від 31 травня 2022 року й інших документах, у тому числі наказах від 7 травня, 1 липня 2022 року № 1 л/с, 16 л/с.

Усупереч посиланням у касаційній скарзі під час апеляційного перегляду не залишилися поза увагою твердження захисника про недоведеність винуватості ОСОБА_5 у колабораційній діяльності, державній зраді та зайняття посади в незаконному правоохоронному органі під примусом. Зіставивши і проаналізувавши зміст доказів, суд умотивовано відхилив версію сторони захисту.

Зокрема, як слушно було враховано, свідок ОСОБА_8 , котрий до окупації працював разом із засудженою в поліції, у своїх показаннях підтвердив суду, що під час спілкування з ОСОБА_5 , котра була одягнута у форму з шевронами із зображенням прапору рф, остання повідомила йому про зайняття нею керівної посади й пропонувала співпрацю, акцентуючи на вигідності такої пропозиції в матеріальному аспекті.

Оцінивши наведені показання, апеляційний суд вирішив, що вони свідчать про добровільність співпраці засудженої з окупантами.

Відповідно до наказів від 7 травня, 1 липня 2022 року № 1 л/с, 16 л/с ОСОБА_5 обіймала керівні посади в незаконному правоохоронному органі « ІНФОРМАЦІЯ_6 ». Відхиляючи заперечення сторони захисту допустимості цих документів через відсутність у справі заяви, рапорту ОСОБА_5 та підписів посадових осіб на наказах, суд зважив на показання свідка ОСОБА_9 . За її свідченнями, для призначення на посаду особа мала надати анкету, автобіографію, копію паспорта та документ про освіту, а після перевірки ФСБ, заводили особову справу. Водночас з наказами не ознайомлювали та записів у трудовій книжці не робили. Кадровик лише повідомляв, що кандидат пройшов перевірку на посаду і включений до проекту наказу.

Крім того, суд урахував дані в протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 10, 11 липня 2023 року, згідно з якими свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 упізнали ОСОБА_5 як особу, котра добровільно зайняла посаду й працювала в незаконно створеному правоохоронному органі м. Херсона.

Як слідує з ухвали, твердження захисника про недопустимість указаних доказів були предметом перевірки і за її результатами апеляційний суд виснував, що слідчі дії проведено уповноваженою особою, за дорученням прокурора, із додержанням статей 228, 231 КПК.

Доводи скаржника про недопустимість використання показань свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 теж не знайшли свого підтвердження. Щодо свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , то, як убачається з ухвали, суд апеляційної інстанції, формуючи свою позицію, спирався на дані, зафіксовані в протоколах упізнання, котрі в силу ст. 84 КПК є самостійними джерелами доказів.

Усупереч позиції скаржника, висновок службового розслідування від 31 травня 2022 року та наказ від 22 червня 2022 року № 506 о/с про звільнення майора поліції ОСОБА_10 з посади інспектора ІНФОРМАЦІЯ_7 належать до документів, котрі мають доказове значення в розумінні згаданої норми права. Тому їх урахування не становить істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Міркування захисника про те, що засудженій не довели до відома наказ № 87, неспроможні, адже в день повномасштабного вторгнення рф ОСОБА_5 , будучи поліціанткою, не могла не знати про необхідність передислокації її підрозділу та відповідне розпорядження керівництва.

За правовим унормуванням фізичний або психічний примус належить до обставин, що виключають кримінальну протиправність діяння. Згідно зі ст. 40 КК не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність, учинена під безпосереднім впливом фізичного примусу, унаслідок якого особа не могла керувати своїми вчинками; питання про перебування особи під психічним примусом вирішується відповідно до положень ст. 39 цього Кодексу, котрі визначають ознаки крайньої необхідності. За вказаною нормою кримінальна відповідальність виключається у двох випадках: 1) діяння було спрямоване на усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї людини або інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності; 2) унаслідок сильного душевного хвилювання, викликаного небезпекою, що загрожувала, особа, яка перевищила межі крайньої необхідності, не могла оцінити відповідність заподіяної шкоди цій небезпеці.

Однак у ході апеляційного розгляду не встановлено обставин, які в юридичному аспекті виключають кримінальну протиправність діяння. Тож засуджена могла керувати своїми вчинками, не зазнаючи фізичного або психічного примусу, який би виключав наявність вини у формі умислу, а висновок апеляційного суду про добровільність зайняття ОСОБА_5 посади узгоджується із законодавчим унормуванням.

Не залишилися без відповіді суду й аргументи скаржника про недопустимість протоколу огляду оптичного носія із цифровими копіями матеріалів кримінального провадження № 0000479, у межах якого було проведено обшук і вилучено у свідка ОСОБА_9 ноутбук та флешку із збереженими на них документами щодо призначення на посади, звільнення і проходження служби в незаконному правоохоронному органі. Не погоджуючись із позицією сторони захисту, суд урахував, що в цій справі матеріали в електронній формі були одержані з ІНФОРМАЦІЯ_8 на підставі звернення в порядку ст. 93 КПК начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 . Тож процесуальний порядок отримання вказаного доказу істотно не порушено.

За змістом ст. 111 КК державна зрада - це діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

Однією з форм державної зради є перехід на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту. Це означає, що громадянин України надає безпосередню допомогу державі, з якою Україна на той час перебуває у стані війни або збройного конфлікту та є закінченим злочином з того моменту, коли громадянин України виконав в інтересах ворога певні дії на шкоду України. У конкретних випадках цей злочин може полягати, зокрема, у добровільному зайнятті посади в незаконних органах влади на окупованих територіях.

Водночасзлочин за ч. 7 ст. 1111 КК передбачає добровільне зайняття посади в незаконних судових або правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території; склад зазначеного правопорушення також передбачає широкий діапазон незаконних дій - від зайняття посад в органах судової влади, правоохоронних органах до надання допомоги збройним формуванням держави-агресора у веденні бойових дій проти України.

Поряд із цим ті громадяни України, які зайняли одну з посад у незаконних органах влади, правоохоронних або судових органах на окупованих територіях та почали здійснювати функції, визначені посадою, можуть бути притягнуті до відповідальності за сукупністю кримінальних правопорушень: за державну зраду (оскільки їхня діяльність може становити одну з форм державної зради) та колабораційну діяльність (оскільки вони зайняли певну посаду в незаконних органах влади) (наприклад, див. постанову Верховного Суду від 11 грудня 2025 року в справі № 127/7019/24).

Перевіривши й оцінивши всі докази за критеріями в гл. 4 розд. I КПК, апеляційний суд умотивовано визнав правильними висновки у вироку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих злочинів та правову оцінку обставин за ч. 7 ст. 1111, ч. 2 ст. 111 КК.

Доводів щодо несправедливості застосованого заходу примусу в касаційній скарзі немає.

Зміст ухвали апеляційного суду відповідає положенням ст. 419 КПК.

Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність оскарженого рішення і зумовлювали обов`язкове його скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, у поданій скарзі не наведено.

Оскільки з касаційної скарги та доданої до неї копії судового рішення не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів кримінального провадження.

Тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 .

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3