Справа № 159/7305/25
Провадження № 1-кп/159/233/26
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

27 березня 2026 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

потерпіла - ОСОБА_6 ,

розглянувши у судовому засіданні угоду про примирення між обвинуваченим та потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001145 від 16.09.2025 стосовно обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дубове Ковельського району Волинської області, громадянина України, з середньою освітою, військовослужбовця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України,

встановив:

В судовому засіданні, а саме до початку розгляду справи по суті, захисник надав суду угоду про примирення, яка укладена між обвинуваченим та потерпілим у відповідності до вимог ст. 471 КПК України.

За умовами вказаної угоди обвинувачений та потерпіла дійшли згоди, щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 122 КК України, істотних для даного кримінального провадження обставин, а також покарання, яке має понести обвинувачений із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700,00 грн.

Обвинувачений зазначив, що він цілком розуміє характер обвинувачення яке йому пред`явлено. Визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, визнав фактичні обставини справи встановлені досудовим розслідуванням, повідомив суду що більше такого не повториться. Крім того зазначив, що він розуміє надані йому законом права, розуміє наслідки укладення та затвердження угоди про примирення, визначені ст. 473 КПК України, наслідки її не виконання, передбачені ст. 476 КПК України, дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання у разі затвердження угоди. Просив угоду про визнання винуватості затвердити та призначити узгоджене покарання.

Потерпіла в судовому засіданні вказала, що розуміє яке буде призначене покарання та не проти затвердження укладеної угоди про примирення. Також суд роз`яснив потерпілій, що у разі затвердження угоди вона буде обмежена у праві оскарження вироку згідно з положеннями статей 394 і 424 КПК України та позбавлена права вимагати в подальшому притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності за відповідне кримінальне правопорушення і змінювати розмір вимог про відшкодування шкоди.

Прокурор в судовому засіданні заперечив проти затвердження угоди про примирення, покликаючись на те, що вказана угода не відповідає вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства в частині призначення покарання, яке є надто м`яким і не відповідає тяжкості вчинення кримінального правопорушення.

Ознайомившись з обвинувальним актом та угодою про примирення, суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

У ч. 3 ст. 469 КПК України зазначено, що угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Укладення угоди про примирення у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, не допускається.

Згідно з ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.122 КК України відноситься до нетяжких умисних злочинів та відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України не може бути віднесене до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення.

Отже, у цьому кримінальному провадженні укладення угоди про примирення між обвинуваченим та потерпілою допускається чинним кримінальним процесуальним законодавством.

Відповідно до ст. 471 КПК України в угоді про примирення зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, строк її відшкодування чи перелік дій, не пов`язаних з відшкодуванням шкоди, які підозрюваний чи обвинувачений зобов`язані вчинити на користь потерпілого, строк їх вчинення, узгоджене покарання та згода сторін на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.

Отже, за змістом вказаної статті, обов`язковою умовою угоди про примирення серед іншого є:

- розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;

- строк відшкодування шкоди;

- або перелік дій, не пов`язаних з відшкодуванням шкоди, які підозрюваний чи обвинувачений зобов`язані вчинити на користь потерпілого, строк їх вчинення.

В наданій суду для затвердження угоді відсутня вказівка на розмір завданої шкоди, строк її відшкодування, чи вчинення дій, які обвинувачений зобов`язаний вчинити на користь потерпілої та строк їх вчинення.

Зазначення в угоді про те, що обвинувачений «приносить щирі вибачення за спричинену шкоду» не є тими діями, які мають бути зазначені відповідно до вимог ст. 471 КПК України, а стосуються усвідомлення обвинуваченим протиправності своєї поведінки.

Також суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 469 КПК України угода про примирення може бути укладена за ініціативою потерпілого, підозрюваного або обвинуваченого. Угода про примирення у кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, пов`язаних з домашнім насильством, може бути укладена лише за ініціативою потерпілого, його представника або законного представника.

Встановлення такої умови, на переконання суду, є обґрунтованим і спрямованим на забезпечення реальної добровільності такого примирення, оскільки у відносинах, де має місце домашнє насильство, потерпілий нерідко перебуває у стані психологічної, емоційної чи матеріальної залежності від кривдника та може зазнавати тиску чи залякування; за таких умов надання права ініціювати угоду підозрюваному чи обвинуваченому створювало б ризик використання цієї процедури як способу уникнення кримінальної відповідальності, тоді як обмеження ініціативи виключно потерпілим покликане мінімізувати такі зловживання та гарантувати, що примирення є результатом його вільного і усвідомленого волевиявлення.

Як видно з обвинувального акту, обвинуваченому ставиться у провину завдання середньої тяжкості тілесних ушкоджень вчинене щодо потерпілої, яка є його мамою, тобто вчинення кримінального правопорушення за обтяжувальних обставин вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою він перебуває у сімейних відносинах (п. 6-1 ст. 67 КПК України ).

Ні обвинувачений, ні потерпіла не заперечували того, що вони є мамою і сином.

Отже, кримінальне правопорушення, яке ставиться у провину обвинуваченому пов`язане з домашнім насильством, а відтак така угода могла бути укладена лише за ініціативою потерпілого.

У судовому засіданні потерпіла пояснили, що з пропозицією укласти угоду про примирення до неї звернувся обвинувачений і вона погодилась на це.

Отже, суд встановив, порушення порядку укладення угоди про примирення, яку просить затвердити обвинувачений та потерпіла.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до санкції ч. 1 ст. 122 КК України передбачено покарання у виді виправних робіт на строк до двох років або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на строк до трьох років.

Як підставу застосування положень ст. 69 КК України, та призначення покарання у виді штрафу в розмірі 1700,00 грн, в угоді зазначено, що враховується визнання вини обвинуваченим, його щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільного відшкодування шкоди., примирення з потерпілим.

Однак у матеріалах справи відсутні будь які докази відшкодування шкоди, в угоді не зазначено в якому розмірі та яка шкода була відшкодована, доказів її відшкодування суду не надано.

Щодо щирого каяття у вчиненому кримінальному правопорушення, то воно передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в бажанні виправити наслідки вчиненого.

Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Однак, в матеріалах справи відсутні дані на підтвердження вищевказаних обставин, а тому суд приходить до висновку, який узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в його постанові від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к, про неможливість визнати каяття обвинуваченого таким, що є щирим у розумінні ст. 66 КК, що виключає в даному випадку можливість визнання щирого каяття обвинуваченого в якості обставини, яка пом`якшує покарання останнього.

Також суду не надано жодних доказів того, що обвинувачений активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, така обставина також не зазначена і в обвинувальному акті, який перебуває на розгляді у суді.

Отже, суд не встановив існування обставин зазначених в угоді як таких, що істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке ставиться у провину обвинуваченому.

Також крім обставин що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, при застосуванні ст. 69 КК України повинна враховуватись особа винного, однак жодних документів, які позитивно характеризують обвинуваченого, окрім копії посвідчення учасника УБД не додано.

Також на переконання суду узгоджене сторонами угоди покарання у виді 1700,00 грн штрафу не відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України через свою м`якість.

Згідно зі статтею 12 Кримінального кодексу України, відмінність нетяжкого злочину від кримінального проступку визначається, зокрема, розміром штрафу, передбаченого санкцією відповідної статті. Зокрема, для того щоб діяння вважалося нетяжким злочином, основне покарання у виді штрафу повинно становити від 3000 до 10000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Узгоджуючи в угоді про примирення покарання, яке є більш м`яким ніж те, що передбачене санкцією ч. 1 ст. 122 КК України, який є нетяжким злочином, не аргументували чому розмір штрафу має складати лише 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а не у розмірі хоча б нижньої межі розміру штрафу, який прийнятий для класифікації злочину як нетяжкого.

Суд дійшов висновку, що погоджене сторонами покарання не забезпечить повного досягнення мети покарання, оскільки, призначаючи покарання, суд, зокрема, засвідчує суспільну небезпечність вчиненого та наголошує на обов`язку кожної особи утримуватися від подібних дій. Крім того, сама невідворотність покарання за такі правопорушення виконує превентивну функцію, стримуючи осіб, схильних до протиправної поведінки.

Домовленості сторін угоди при узгодженні покарання не мають виходити за межі загальних та спеціальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність.

На підставі наведеного вище, суд вважає, що узгоджене сторонами угоди покарання у виді штрафу в розмірі 1700,00 грн, є формальним, не відповідає характеру вчиненого кримінального правопорушення, не відповідає соціальному аспекту цієї категорії кримінальних правопорушень.

Також суд звертає увагу, що в угоді про примирення зазначено про відсутність обставин, як обтяжують покарання під час вчинення кримінального правопорушення, яке ставиться йому у провину, водночас в обвинувальному акті зазначено таку обставину - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою він перебуває у сімейних відносинах (п. 6-1 ст. 67 КПК України ), і те що потерпіла є мамою обвинуваченого останній не оспорює.

Відповідно до ч. 7 ст. 474 КПК України, суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону.

Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо:

1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди;

2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства;

3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб;

4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися;

5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань;

6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що укладена угода про примирення не відповідає вимогам передбаченим у п. 1, 2, 4 ч. 7 ст. 474 КПК України, а тому у її затвердженні належить відмовити.

У разі відмови суду в затвердженні угоди, укладення якої ініційовано на стадії судового провадження, останнє продовжується у загальному порядку.

Керуючись ст.ст. 370-372, 469, 470, 471, 474 КПК України, суд

постановив:

Відмовити в затвердженні угоди від 25.02.2026 про примирення між обвинуваченим ОСОБА_4 та потерпілою ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0001145 від 16.09.2025 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення (підписання) та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали буде проголошено у судовому засіданні 30.03.2026 о 09.30 год.

Суддя ОСОБА_1