"11" березня 2026 р. Справа № 363/5507/24
УХВАЛА

11 березня 2026 року колегія суддів Вишгородського районного суду Київської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його законного представника ОСОБА_8 , законного представника потерпілої ОСОБА_9 , представника потерпілої ОСОБА_10 , розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Вишгороді кримінальне провадження № 0000793 щодо ОСОБА_7 обвинуваченого за ч. 2 ст. 156, ч. 2 ст. 15 ч. 6 ст. 152, ч. 6 ст. 152 КК України,

встановила:

прокурор в суді заявила клопотання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, посилаючись на сплив строків цього запобіжного заходу та неможливість завершення розгляду справи, де продовжують існувати ризики для судового провадження, передбачені ст. 177 КПК України, з огляду на особливу тяжкість інкримінованих обвинуваченому злочинів проти статевої свободи малолітньої потерпілої, існування ризиків продовження протиправної діяльності, перешкоджання кримінальному провадженню, недопущення незаконного впливу на малолітню потерпілу, а також тих свідків, які остаточно не допитані, коли менш суворі запобіжні заходи від настання вказаних ризиків та ризику ухилення обвинуваченого від суду не убезпечать, а обвинувачений матиме можливість здійснювати вплив на учасників справи, перебуваючи на свободі.

Законний представник потерпілої та її представник прокурора підтримали, наполягали на продовженні триманні під вартою обвинуваченого, значному збереженні ризиків повторної травматизації дитини, безумовного негативного впливу на неї обвинуваченого в разі звільнення з-під варти.

Законний представник малолітньої потерпілої наполягала на тому, що звільнення обвинуваченого з-під варти і знаходження його вдома поруч, прямо і безпосередньо призведе до повторної травматизації дитини, якій вона не зможе пояснити і переконати у безпечності того, що ОСОБА_7 знову знаходиться поруч у сусідньому будинку. Її дитина потребує психологічного захисту, оскільки зазнала тривалого сексуального насильства та умисно шкодила собі після інкримінованих подій, намагалася накласти на себе руки, коли вона прикладала значні зусилля та організовувала реабілітацію дитини для нормалізації її психічного стану. Наполягала на тому, що оскільки обвинувачений в минулому вже намагався при зустрічі повторити насильницькі дії щодо її дитини, його звільнення з-під варти призведе до рецидиву розладів психічного стану малолітньої дитини. А тому просила суд продовжити тримання під вартою обвинуваченого.

Захисник проти продовження строку тримання під вартою обвинуваченого заперечив. Наполягав на тому, що обвинувачений майже 2 роки безпідставно утримується під вартою, його винуватість є недоведеною, що ґрунтується лише на суперечливих показаннях потерпілої. Будь-які ризики для провадження відсутні, які є бездоказовими і надуманими. Наполягав на тому, що обвинувачений не вчинював правопорушень, а відтак і не може продовжити їх вчинювати, не буде ухилятися від суду та впливати на свідків і потерпілу, коли всі особи стороною обвинувачення вже допитані. При цьому це клопотання прокурора ідентичне попереднім, де використано аналогічні доводи на користь подальшого тримання особи під вартою, що є неприпустимим. Вважав можливим обрати менш суворий запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Законний представник обвинуваченого підтримала захисника. Обвинувачений, підтримуючи захисника, виразив бажання повернутися до дому і вести домашню діяльність, не маючи намір будь-яким чином перешкоджати провадженню.

Заслухавши учасників кримінального провадження, дослідивши справу, колегія суддів дійшла до такого.

До закінчення строку тримання обвинуваченого під вартою судове провадження завершеним бути не може.

Зокрема, для завершення судового розгляду по справі прокурором готується зміна обвинувачення в порядку ст. 338 КПК України, яка також має намір викликати ще одного свідка, коли сторона захисту висловилася щодо можливого виникнення підстав для допиту свідків стороною захисту, від допиту яких наразі сторона обвинувачення відмовляється, й коли по справі належить дослідити письмові докази сторони захисту в разі їх надання та допитати обвинуваченого, а також вчинити ті, чи інші процесуальні дії за клопотанням учасників судового розгляду в порядку доповнення до з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами.

Відтак, колегія суддів, не вирішуючи наперед питання оцінки доказів та доведення винуватості особи поза розумним сумнівом, зазначає, що вагомість вже досліджених в суді доказів є достатньою для висновку про певну причетність обвинуваченого до інкримінованого йому злочину і небезпідставність висунутого обвинувачення для мети вирішення питань порушених у клопотанні прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.

З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, стадію судового слідства, в якому обвинувачений виявив бажання давати показання наприкінці судового розгляду, враховуючи особливу тяжкість інкримінованого злочину проти статевої свободи й недоторканості малолітньої особи, за яким передбачено покарання до 15 років позбавлення волі, враховуючи його різноскладові та конкретні обставини, які підлягають доказуванню в цьому кримінальному провадженні, те, що потерпілою в ньому є малолітня особа 2013 року народження, а інкримінована подія кримінальних правопорушень мала місце в побуті, за місцем проживання обвинуваченого та потерпілої, які мешкають на одній вулиці в одному селі в будинках своїх батьків, що знаходяться навпроти один одного і є сусідніми, коли за твердженням законного представника потерпілої в суді саме повторна спроба продовження здійснення насильницьких дій з боку обвинуваченого до потерпілої після тривалої перерви до цього й стала вирішальною для прийняття нею рішення про її звернення до правоохоронних органів, з метою забезпечення інтересів дитини й поваги до приватного життя, запобігання негативному впливу на психічне здоров`я дитини, убезпечення від повторної травматизації, а також з огляду на те, що можливість перебування на цілодобовому домашньому арешті чи іншому менш суворому запобіжному заході, на думку колегії суддів, на даний час не може переважати наявні ризики ухилення обвинуваченого від суду, перешкоджання судовому провадженню, а тому з метою захисту прав малолітньої жертви, забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, унеможливлення будь-якого тиску на вразливу малолітню потерпілу, в тому числі з використанням вільно доступних, сучасних засобів зв`язку, клопотання прокурора слід задовольнити та строк тримання під вартою обвинуваченого продовжити на два місяці.

В цьому зв`язку колегія суддів також зважає на зміст показань допитаних в суді спеціалістів психологів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , експерта психолога ОСОБА_13 щодо психологічного стану дитини, особливостей сприйняття нею обставин події та їх оцінки, а також свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 про існування в обвинуваченого наміру й послідовного вчинення ряду дій спрямованих на вступ до військової служби за контрактом, а також на лист ІНФОРМАЦІЯ_1 від 20.09.2024 року про ці обставини, коли зазначене під час дії воєнного стану в Україні за певних умов може негативно вплинути на своєчасність судового розгляду. Також у суді свідок ОСОБА_17 повідомила про погрози вчинення насильницького впливу з боку ОСОБА_18 .

Не може на даний час колегія суддів відкинути й послідовні наполегливі твердження законного представника потерпілої, від яких та не відмовляється, про існування великої вірогідності продовження тиску на її малолітню доньку з боку обвинуваченого в разі звільнення з-під варти, коли інкриміновані особі насильницькі діяння проти статевої свободи мали місце на ґрунті домашніх й сусідських відносин. При цьому потерпіла сторона в суді послідовно наполягає на існуванні значного ризику повторної травматизації, ризику впливу на малолітню потерпілу, яка лишається вразливою, не може не побоюватися продовження насильства з боку обвинуваченого, який проживає поряд з ними, на тій самій вулиці в сусідньому будинку. Існування цих ризиків наразі колегія суддів відкинути не може.

При цьому ризик повторної травматизації малолітньої потерпілої від зазнаного сексуального насильства обумовлений конкретними обставинами, причинами та умовами інкримінованого правопорушення. Зокрема, з огляду на те, що за інкримінованих обставин справи ОСОБА_7 , 2004 року народження, тривалий час систематично відвідував сім`ю потерпілої, з якою мав сформовані, усталені, сусідські й довірливі стосунки, був тісно пов`язаний з цією сім`єю у побуті, безперешкодно проводив багато часу з малолітньою потерпілою ОСОБА_19 , 2013 року народження, в місці її проживання, та якого вона сприймала як близьку людину та зростала в його присутності, що обумовило значний вплив на життя останньої, якій тоді виповнилося 7 років.

За таких умов наполегливі й послідовні твердження законного представника потерпілої про ризик повторної травматизації малолітньої дитини, факти неодноразових спроб дитини завдати собі шкоди, через зазнане сексуальне насильство, що навіть потягнуло тимчасовий психічний розлад у малолітньої дитини, колегія суддів вважає небезпідставними.

Зазначені ризики з урахуванням конкретних обставин справи, та з огляду на ускладненні взаємовідносини між родинами обвинуваченого та потерпілої, колегія суддів вбачає достатніми та наявними в цій справі, з огляду на конкретні її обставини, малолітній вік потерпілої, чутливість до будь-якого впливу, як і складність оцінки доказів по справі щодо багатоскладових її елементів.

Отже, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, де особа обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень проти статевої свободи та статевої недоторканності малолітньої потерпілої, враховуючи вікові та психологічні особливості життя дитини, необхідність забезпечення умов, що мінімізують і не допускають травматизації психіки дитини, дотримання принципу захисного підходу до жертви за для захисту прав і приватного життя малолітньої та забезпечення якнайкращих інтересів дитини, з метою здійснення об`єктивного, швидкого і неупередженого кримінального провадження, з огляду на положення ст. 3 Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ратифікованою Україною в 1991 році, ст. 24 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, ратифікованого УРСР в 1973 році, ст.ст. 14, 15, 16, 30, 31, 36 Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства, ратифікованою Україною в 2012 році, Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя дружнього до дітей від 17.11.2010 року, колегія суддів вважає, що на даний час необхідність дотримання прав малолітньої потерпілої та інтересів правосуддя, необхідність мінімізації та недопущення ризиків повторної травматизації дитини, як особливо вразливої жертви, в контексті обставин цієї справи переважають право обвинуваченого на вільне пересування і не поставить їх під загрозу.

Всі ці обставини продовжують існувати і не можуть бути не врахованими судом.

Саме тільки запевнення сторони захисту в суді про те, що згадані вище ризики не настануть, а тримання під вартою відбувається значний час, з огляду на викладені обставини й складні особливості розгляду цієї справи, підставою для обрання менш суворого запобіжного заходу бути не можуть.

Колегія суддів також вважає необхідним вкотре зазначити, що в контексті викладених вище обставин, одна тільки неможливість впливу обвинуваченого на вже допитаних свідків по справі, не є вирішальною для висновку про відсутність будь-яких ризиків для кримінального провадження та висновку для обрання менш суворого запобіжного заходу.

З огляду на викладене вище, враховуючи в сукупності та взаємозв`язку показання допитаних у суді свідків, спеціалістів психологів та експерта психолога, а також законних представників обвинуваченого та потерпілої, досліджений допит малолітньої потерпілої, продовження строку тримання обвинуваченого під вартою на даний час не є значним в розумінні встановлення балансу інтересів судового розгляду й обмежень прав особи на вільне пересування. Такий строк тримання під вартою, в цій справі колегія суддів вважає прийнятним і виправданим для втручання в права і свободи обвинуваченого.

За таких обставин на даний час підстав для обрання альтернативного запобіжного заходу та визначення розміру застави згідно вимог п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, попри сплив часу тримання особи під вартою в цій справі з 21 червня 2024 року, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 331, 372, 376, 492 КПК України,

ухвалила:

клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України до 11 травня 2026 року включно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення.

Головуючий-суддя

Судді