ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/599/26 Справа № 177/537/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2025 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 185, ч. 1 ст. 125 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2025 року, задоволено клопотання прокурора.

У задоволенні клопотання обвинуваченого та захисник про зміну запобіжного заходу на домашній арешт відмовлено.

Продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в об`єднаному кримінальному провадженні № 00000322 від 11.04.2022 за ч. 4 ст. 185 КК України та № 0000095 від 17.04.2023 за ч. 1 ст. 125 КК України, строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 01.12.2025 включно.

Визначено ОСОБА_7 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, у розмірі 20 (двадцяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень 00 копійок, яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок суду.

Мотивуючи вказане рішення, суд зазначив про вагомість ризиків передбачених п.п. 1,2,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

На вказанерішення захисник ОСОБА_6 який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в яких вказує про свою незгодуз оскаржуваним рішенням.

В обґрунтування вказує, що суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм КПК України, Конституції та практики ЄСПЛ, не дослідивши належним чином обставини, які мають значення для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 . Вказує, що суд не навів, чим саме підтверджується обґрунтована підозра щодо ОСОБА_7 , тоді як сторона захисту наголошує на недоведеності підозри, добровільному визнанні ним інкримінованого діяння та відсутності завданих матеріальних збитків. Зазначає, що суд не взяв до уваги медичні документи, які підтверджують травму ОСОБА_7 , його лікування та неможливість з`явитися до суду, а також те, що він не отримував належних судових викликів і нині обмежений у пересуванні та потребує операції, яку неможливо здійснити в умовах СІЗО. Вважає, що суд не надав оцінки аргументам захисту щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема ризику впливу на свідків, які вже допитані, та ризику переховування, оскільки ОСОБА_7 має місце проживання та соціальні зв`язки. Вказує, що суд не обґрунтував неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, хоча практика ЄСПЛ вимагає аналізу альтернатив і не допускає автоматичного продовження тримання під вартою лише з огляду на тяжкість обвинувачення. Зазначає, що судом не враховано принципи, передбачені ст.178 та ст.194 КПК України, зокрема необхідність оцінки стану здоров`я, соціальних зв`язків та достатності більш м`яких заходів для забезпечення процесуальної поведінки обвинуваченого. Вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, оскільки не наведено переконливих підстав, що тримання під вартою є єдиним можливим способом запобігти можливим ризикам. Вказує, що з урахуванням норм КПК України та практики ЄСПЛ продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 є безпідставним, а ризики, на які посилалася сторона обвинувачення, фактично відсутні. Просить оскаржувану ухвалу скасувати про запобіжний захід тримання під вартою та обрати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

В рамках розгляду даної апеляційної скарги учасники кримінального провадження були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану апеляційну скаргу за відсутності сторін кримінального провадження.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до наданих матеріалів колегією суддів встановлено, що в провадженні Криворізького районного суду Дніпропетровської області перебуває об`єднане кримінальне провадження № 00000322 від 11.04.2022 за ч. 4 ст. 185 КК України та № 0000095 від 17.04.2023 за ч. 1 ст. 125 КК України щодо ОСОБА_7 .

Як встановлено з матеріалів провадження, запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 продовжено під час судового засідання в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що судом продовжуючи строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 враховано наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати, фактичні обставини справи та стадію судового розгляду, особу обвинуваченого та характер пред`явленого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, у їх взаємозв`язку з можливими ризиками в справі.

Зокрема, суд виходив з того, що обставини, на які посилався суд при обранні обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, продовженні строку його дії, та на які в своєму клопотанні посилається прокурор, не змінилися. Суд вважав, що інший запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд першої інстанції, із врахуванням вищенавеного, не знайшов підстав для застосування інших запобіжних заходів альтернативних триманню під вартою, як таких, що не достатні для запобігання ризиків та виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, з чим погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

У клопотанні прокурора про продовження дії запобіжного заходу, належним чином обґрунтована наявність кожного заявленого ризику передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Доводи апелянта про зворотне є безпідставними, а фактично подана апеляційна скарга викликана самим лише недосягненням бажаного результату у виді звільнення з під варти, що в жодному випадку не може бути підставою для зміни чи скасування обраного запобіжного заходу.

Посилання захисника на те, що суд не навів підтвердження обґрунтованості підозри, а також на добровільне визнання вини та відсутність матеріальних збитків, є необґрунтованими та безпідставними.

На стадії вирішення питання про продовження строку тримання під вартою суд не здійснює оцінку доказів з точки зору доведеності вини, що є предметом розгляду під час ухвалення вироку. Наявність обвинувального акта, переданого до суду, та сукупність зібраних у провадженні доказів свідчать про достатність даних для висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення.

Доводи сторони захисту фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з обсягом обвинувачення, що не є предметом перевірки при вирішенні питання щодо запобіжного заходу.

Захисник посилається на наявність у обвинуваченого травми, необхідність оперативного втручання та неможливість лікування в умовах тримання під вартою.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції перевірив наведені доводи та встановив відсутність належних і допустимих доказів, які б свідчили про неможливість перебування ОСОБА_7 під вартою або про наявність захворювання, що входить до переліку хвороб, які унеможливлюють тримання під вартою.

Надані стороною захисту документи не підтверджують критичного стану здоров`я чи необхідності невідкладного лікування, яке об`єктивно неможливо забезпечити в умовах установи виконання покарань. Тому ці доводи є безпідставними.

Посилання апелянта на наявність постійного місця проживання та соціальних зв`язків не спростовують встановлених судом ризиків.

Як встановлено матеріалами провадження та підтверджено попередньою ухвалою апеляційного суду, після зміни запобіжного заходу на домашній арешт обвинувачений не виконував покладені на нього обов`язки, не з`являвся до суду без поважних причин, був оголошений у розшук, у період розшуку вчинив інше кримінальне правопорушення.

Такі обставини беззаперечно свідчать про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, та підтверджують, що попередньо застосований більш м`який запобіжний захід не забезпечив належної процесуальної поведінки.

Твердження сторони захисту про відсутність ризику незаконного впливу на свідків з огляду на те, що частина з них уже допитана, є необґрунтованими та безпідставними.

Колегія суддів зазначає, що до завершення судового розгляду по суті та проголошення остаточного судового рішення суд має право за наявності передбачених законом підстав повторно допитати свідків, а також дослідити їх показання в повному обсязі. Отже, сам по собі факт первинного допиту свідка не виключає можливості подальшого незаконного впливу обвинуваченого на свідків.

Крім того, згідно оскаржуваної ухвали не всі свідки допитані, а обвинувачений обізнаний з їх анкетними даними та місцем проживання. З урахуванням попередньої поведінки обвинуваченого та встановлених ризиків, наявність імовірності незаконного впливу на свідків є реальною, а не абстрактною. Таким чином, ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовжує існувати.

Факт вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення в період перебування в розшуку, а також надходження до суду іншого обвинувального акта під час дії більш м`якого запобіжного заходу, свідчить про реальність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відсутність офіційного працевлаштування та стабільного доходу додатково підтверджує наявність такого ризику.

Тому твердження сторони захисту про його відсутність є необґрунтованими.

Щодо доводів про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу та практику ЄСПЛ. Слід зазначити, що суд першої інстанції прямо зазначив, що раніше до обвинуваченого застосовувався домашній арешт, який не забезпечив виконання процесуальних обов`язків. Саме з урахуванням цієї обставини суд дійшов висновку про недостатність більш м`яких заходів.

Крім того, суд визначив альтернативу у вигляді застави, що відповідає вимогам ст. 183 КПК України та принципу пропорційності.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував вимоги ст. 178 та 194 КПК України, є безпідставними, оскільки з мотивувальної частини оскаржуваної ухвали вбачається, що судом надано оцінку всім обставинам, передбаченим законом, зокрема тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень, даним про особу обвинуваченого, його віку та стану здоров`я, соціальним зв`язкам, попередній процесуальній поведінці, факту порушення покладених обов`язків під час дії більш м`якого запобіжного заходу, а також наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і недостатності застосування альтернативних заходів, що повністю відповідає вимогам зазначених норм кримінального процесуального закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наразі тримання обвинуваченого під вартою є обґрунтованими та виправданими, оскільки виключно в такому виді можливо забезпечити досягнення мети визначеної у ст. 177 КПК України.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи слідчим суддею, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2025 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 185, ч. 1 ст. 125 КК України, на строк шістдесят днів, тобто до 01 грудня 2025 року включно без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді