Справа №750/7314/24
Провадження №1-кп/750/116/25
У Х В А Л А

12 грудня 2025 року Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_1 ,

з участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові клопотання прокурора про продовження строку дії обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_5 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000239 від 04.09.2023, щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого за ч.3 ст. 307, ч.1 ст. 263, ч.1 ст. 309 КК України

в с т а н о в и в:

в судовому засіданні прокурор просив продовжити строк дії обраного запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , мотивуючи клопотання тим, що ризики, які були підставою до його застосування, на даний час не змінилися і продовжують існувати. Вважає, що підстав для зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який не має.

Обвинувачений з клопотанням не погодився, просив змінити запобіжний захід на домашній арешт, посилаючись на погіршення стану здоров`я та зменшення ризиків.

Захисник ОСОБА_4 з клопотанням прокурора не погодився, вказавши, що зазначені ризики не доведені, а тому просив обрати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме домашній арешт, оскільки у ОСОБА_5 погіршився стан здоров`я, і утримання в СІЗО це навантаження на бюджет.

Відповідно до ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Заслухавши думку учасників судового провадження, та враховуючи, що на даний час строк тримання під вартою ОСОБА_5 спливає 31 грудня 2025 року, однак розгляд кримінального провадження не завершено, а з огляду на наявність та продовження існування заявлених у клопотанні прокурора ризиків, визначених ст. 177 КПК України, які обґрунтовують тримання обвинуваченого під вартою, та наведені в попередніх рішеннях про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою, а саме ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, одне з яких, відповідно до ст. 12 КК України, є особливо тяжким, за яке передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, а тому, усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання, що загрожує йому в разі визнання винуватим у такому правопорушенні, може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки останній ніде офіційно не працює, не встановлена наявність стабільної роботи та відповідно доходів від такої, як і будь-яких інших доходів, необхідних для проживання, що свідчить про те, що єдиним джерелом є доходи, отримані в результаті злочинної діяльності, а також враховані мотив та спосіб вчинення кримінальних правопорушень, серйозний характер загрози для суспільного порядку протиправних діянь, їх тяжкість, вчинення вказаних кримінальних правопорушень під час дії воєнного стану, враховані його вік, стан здоров`я, сімейний та матеріальний стан, суд приходить до висновку про обґрунтованість клопотання прокурора та доцільність продовження обвинуваченому ОСОБА_5 раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою. На підставі п.5 ч.4 ст. 183 КПК України розмір застави не визначається.

Ризиками, які суд оцінює у сукупності із тяжкістю покарання, що загрожує обвинуваченому уразі визнання його винуватим, являються об`єктивні дані можливого переховування обвинуваченого, а також вчинення іншого кримінального правопорушення.

Ризик це ймовірність того, що обвинувачений може ухилитися від кримінальної відповідальності та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Особливість запобіжних заходів полягає у тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку обвинуваченого, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що обвинувачений зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачується зокрема й у вчиненні умисного особливо тяжкого кримінального правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, за яке передбачене безальтернативне покарання до дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна, отже, розуміючи невідворотність та тяжкість можливого покарання останній може переховуватись від суду.

Дані відносно особи обвинуваченого враховуються судом, як то соціальні зв`язки, перебування на утриманні малолітньої дитини, сімейний стан, вік та стан здоров`я, які при цьому не виключають можливість тримання під вартою ОСОБА_5 , а також період його тримання під вартою, однак, вони не зменшують заявлені у кримінальному провадженні ризики, оскільки ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, одне з яких відноситься до особливо тяжких злочинів, що може викликати його втечу, вчинити інші кримінальні правопорушення, з огляду на відсутність офіційного джерела прибутку, а тому викладене у своїй сукупності є мотивом для обмеження свободи обвинуваченого у встановленому законом порядку.

Застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, передбачених КПК України, на даний час буде недостатньою мірою, оскільки не будуть слугувати забезпеченню виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також не зможуть запобігти спробам обвинуваченого переховуватися від суду, а також вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Крім того, вирішуючи подане клопотання суд, також враховує усталену практику ЄСПЛ, зокрема, Рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 року, згідно якого тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи. Національні судові органи повинні розглядати всі обставини, що дають підстави ствердити наявність публічного інтересу, який би виправдав виняток із загальної норми про повагу до свободи людини. Такими ознаками є тяжкість та підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину та можливість ухилення від явки до суду.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При цьому, суд наголошує на тому, що обвинувачений не позбавлений можливості в подальшому ставити питання перед судом про зміну йому запобіжного заходу під час судового розгляду, коли зменшаться або перестануть існувати ризики, зазначені вище судом.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що вказаний прокурором у клопотанні ризик, передбачений п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, як то незаконний вплив на свідків цьому ж кримінальному провадженні, перестав існувати.

Так, прокурор зазначає, що обвинувачений ОСОБА_5 , перебуваючи на волі, буде мати змогу фізично чи психологічного впливати на свідків у даному кримінальному провадженні з метою дачі ними неправдивих показів або їх зміни щодо обставин вчинення вищезазначеного кримінального правопорушення, або ж взагалі відмови від дачі пояснень. В клопотанні прокурор хоч і посилається на ризик незаконного впливу на свідків, проте жодним чином не мотивує його наявність.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену процедуру отримання показань, що після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду свідок допитується безпосередньо в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК).

Отже, при оцінці доводів прокурора про існування ризику впливу на свідків, необхідно відзначити, що судом було допитано заявлених стороною обвинувачення свідків, а від допиту інших свідків прокурор відмовився, тобто прокурором з даного приводу не надано належних обґрунтованих доказів того, що обвинувачений ОСОБА_5 може впливати на свідків з метою дачі ними неправдивих показів або їх зміни щодо обставин вчинення вищезазначеного кримінального правопорушення, або ж взагалі відмови від дачі пояснень, в зв`язку з чим суд не бере до уваги заявлений ризик прокурором в частині впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні.

З огляду на викладене вище, враховуючи особу обвинуваченого, той факт, що в судовому засіданні доведено відсутність можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 , суд дійшов висновку про необхідність продовжити застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, запобіганню згаданих ризиків та виконанню завдань кримінального провадження, відповідно до ст. 2 КПК України.

Суд не може на даний час прийняти до уваги доводи захисника ОСОБА_4 про те, що застосовування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є недоцільним.

Отже, враховуючи вищевикладені ризики, які виправдовують тримання обвинуваченого під вартою, та дані про його особу, з метою недопущення перешкоджання кримінальному провадженню та виконанню рішення суду, з урахуванням вимог ст. 183 КПК України, суд вважає за необхідне продовжити запобіжний захід ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою на строк до шістдесяти днів, тобто до 09.02.2026 року, оскільки вважає, що саме такий запобіжний захід буде достатнім засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинуваченого та дієво запобігти ризикам, наведеним прокурором, що виключає собою можливість на даний час застосування відносно обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, про які клопотала сторона захисту та обвинувачений. Крім того, суду не надано доказів того, що ОСОБА_5 за станом здоров`я не може перебувати в умовах слідчого ізолятору. За наявності скарг на стан здоров`я, обвинувачений та його захисники не позбавлені права на звернення до медичної частини установи утримання під вартою або до прокурора у разі порушення своїх прав. У разі погіршення стану здоров`я та відсутності можливості проведення лікування в умовах медичної частини слідчого ізолятору, обвинувачений може бути направлений до лікувальних закладів міста.

Таке не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки по справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

При цьому, питання надання медичної допомоги в місцях попереднього ув`язнення регулюються, зокрема, Законом України «Про попереднє ув`язнення» та Порядком взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, що затверджений спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України №239/5/104 від 10.02.2012.

Отже, законодавством чітко визначений порядок обстеження та надання медичної допомоги особам, узятим під варту і забезпечення виконання зазначеного порядку покладено саме на керівництво слідчих ізоляторів або установ виконання покарань.

Таким чином, ОСОБА_5 не буде позбавлений медичної допомоги, і в разі виникнення такої необхідності, матиме можливість пройти необхідні обстеження та лікування, які не можуть бути проведені в медичній частині слідчого ізолятору. Доказів щодо неможливості тримання обвинуваченого під вартою в умовах СІЗО за станом здоров`я на даний час суду не надано.

Доводи сторони захисту були враховані, однак суд вважає, що в даному випадку вони не перевищують суспільного інтересу у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а також запобіганню процесуальних ризиків, а тому підстави, за яких судом було застосовано до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави та продовжено дію такого, не відпали, підстав для зміни такого запобіжного заходу, суд на даний час не вбачає.

Отже, клопотання захисника про зміну запобіжного заходу на домашній арешт при продовженні строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слід залишити без задоволення.

З огляду на викладене вище, з урахуванням тяжкості обвинувачення, обставин вчинення кримінальних правопорушень, стадії розгляду кримінального провадження, та даних щодо особи обвинуваченого, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177, 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими під час вирішення клопотання прокурора. При цьому, зміна або застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою не зможе на даний час забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_5 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177-178, 183, 193, 199, 372 КПК України, суд,

у х в а л и в:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 09 лютого 2026 року, з подальшим утриманням в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор», без визначення розміру застави.

В задоволенні клопотання захисника відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а обвинуваченим, що перебуває під вартою, з моменту отримання вказаної ухвали суду в тому самому порядку.

Суддя ОСОБА_1