Справа № 715/1600/25
Провадження № 1-кп/715/58/26
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.01.2026 с-ще Глибока

Глибоцький районний суд Чернівецької області у складі:

судді ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні за № 0000213 по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Донецьк, Донецької області, мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, не працевлаштований, одружений, раніше не судимий, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Указом Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» із змінами, внесеними згідно з Указами Президента № 342/2022 від № 574/2022 від 12.08.2022, № 758/2022 від 07.11.2022,№ 59/2023 від № 255/2023 від 07.05.2023, № 452/2023 від 26.07.2023, № 735/2023 від №50/2024 від 05.02.2024, №272/2024 від 06.05.2024, №470/2024 від № 741/2024 від 28.10.2024, №27/2025 від 14.01.2025 та №236/2025 від 15.04.2025 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до ч. 2 ст. 102, п. і, п. 17, п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України було оголошено та розпочато проведення загальної мобілізації, зокрема на території Чернівецької області.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі та не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

ОСОБА_4 , будучи громадянином України, конституційним обов`язком якого є захист територіальної цілісності та кордонів України, а також військовозобов`язаним, у зв`язку з прийняттям Указу Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію», був належним чином повідомлений у встановленому законом порядку про наслідки неявки на загальну мобілізацію.

29.02.2024 року ОСОБА_4 пройшов військово-лікарську комісію, за висновком якої був визнаний придатним до військової служби. У подальшому, 15 березня 2024 ОСОБА_4 , перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: вул. Івана Бойка, 10, с-ще Глибока Чернівецького району Чернівецької області категорично відмовився від проходження військової служби за призовом по мобілізації про що працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 складено акт відмови, який останній особисто підписав.

Одночасно, ОСОБА_4 був належним чином ознайомлений із відповідальністю, передбаченою законом, за ухилення від мобілізації. Однак останній, діючи умисно, в умовах воєнного стану та оголошеної загальної мобілізації, пов`язаної з агресією російської федерації проти України, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки і бажаючи їх настання, будучи військовозобов`язаним та придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, категорично відмовився від проходження військової служби під час мобілізації, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину визнав повністю. Суду повідомив, що в сільраді йому повідомили, шо його розшукує ТЦК, після чого він добровільно з`явився до ТЦК, де його відправили на ВКЛ. Після проходження ВЛК він був визнаний придатний до військової служби. Далі йому хотіли вручити повістку, проте він з релігійних переконань відмовився від її отримання. Його попереджали про кримінальну відповідальність за ухилення від проходження військової служби. Вказав, що він повідомив працівників ТЦК, що він по релігійних переконаннях не може проходити військову службу, надав відповідні документи та просив направити його для проходження альтернативної служби, проте йому відмовили, у зв`язку з тим, що під час військового стану альтернативна служба не надається. Також вказав, що в з ТЦК його не випускали, лякали, проте родичі, які були на вулиці біля ТЦК, викликали працівників поліції і тоді його відпустили. Також обвинувачений повідомив суду, що він є служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні та його релігійні переконання не дозволяють йому проходити військову службу, тримати в руках зброю, одягати військову форму та отримати грошову винагороду при проходженні військової служби. Згідний проходити альтернативну невійськову службу. Вказав, що щиро розкаюється у вчиненому, і йому щиро шкода, що згідно з своїми глибокими релігійними переконаннями, він змушений порушити закон, проте будучи охрещеним у 2006 році він фактично обрав релігійне служіння Богу. Повідомив, що у цей складний час займається волонтерською діяльності, проповідує слово Боже, та допомагає внутрішнім переселенцям. Просив не позбавляти його волі та призначити йому покарання з випробуванням.

Суд зазначає, що крім повного визнання обвинуваченим ОСОБА_6 своєї вини, факт умисного ухилення ним під час воєнного стану від призову на військову службу під час мобілізації підтверджується показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Так, свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що проходить військову службу на посаді офіцера відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним, у зв`язку із оголошенням загальної мобілізації і призовом на військову службу в Збройні Сили України за мобілізацією був направлений на медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визнання ступеня придатності по призову за мобілізацією. 29 лютого 2024 року ОСОБА_4 пройшов військово-лікарську комісію, за наслідками якої його визнано придатним для проходження військової служби. Оскільки права на відстрочку від призову на військову службу за мобілізацією на підставі ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» у останнього не було йому було виписано повістку для відправки у військову частину.

15 березня 2024 року ОСОБА_4 перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 категорично відмовився від отримання повістки та проходження військової служби під час мобілізації про, що був складений акт відмови, який останній особисто підписав, незважаючи на неодноразове попередження про кримінальну відповідальність та ознайомлення під підпис листа доведення. Свідок вказав, що він був особисто присутній під час складання акту про відмови останнім від проходження військової служби та затвердив його своїм підписом. ОСОБА_4 вказував, що по релігійним переконанням від не може тримати в руках зброю, при цьому йому було роз`яснено, що під час військового стану немає альтернативної служби. Разом з тим, обвинуваченому було запропоновати проходити військову службу де не обов`язково брати в руках зброю, проте він категорично відмовився.

Так, свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що проходить військову службу на посаді оператора відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним, у зв`язку із оголошенням загальної мобілізації і призовом на військову службу в Збройні Сили України за мобілізацією був направлений на медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визнання ступеня придатності по призову за мобілізацією. 29 лютого 2024 року ОСОБА_4 пройшов військово-лікарську комісію, за наслідками якої його визнано придатним для проходження військової служби. Оскільки права на відстрочку від призову на військову службу за мобілізацією на підставі ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» у останнього не було йому було виписано повістку для відправки у військову частину.

15 березня 2024 року ОСОБА_4 перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 категорично відмовився від отримання повістки та проходження військової служби під час мобілізації про, що був складений акт відмови, який останній особисто підписав, незважаючи на неодноразове попередження про кримінальну відповідальність та ознайомлення під підпис листа доведення. Свідок вказав, що він був особисто присутній під час складання акту про відмови останнім від проходження військової служби та затвердив його своїм підписом.

Отже, показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтверджується факт ухилення ОСОБА_4 від призову на військову службу під час воєнного стану без поважних причин.

Окрім показань свідків, вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується наступними письмовими доказами:

- повідомленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 полковника ОСОБА_9 про ухилення ОСОБА_4 від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, що адресоване ГУНП в Чернівецькій області ВП АДРЕСА_4 , на підставі якого 08.08.2024 були внесені відомості в ЄРДР за ст. 336 КК України (а.п. 16, 1, 6, 12 );

- копією довідки військово-лікарської комісії №2/45/303 від 29.02.2024, з якої вбачається, що рядовий запасу ОСОБА_4 , 1996 року народження, 29.02.2024 року пройшов медичний огляд, за результатами якого визнаний придатним до військової служби (а.п. 18);

- копією картки обстеження та медичного огляду №326/24 від 29.02.2024, згідно з якою ОСОБА_4 визнано придатним до військової служби (а.п. 19);

- копією мобілізаційного розпорядження на солдата ОСОБА_4 в команду НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , посада робочий будівельних робіт;

- копією акту про відмову про відмову від отримання повістки для призову за мобілізацією від 15.03.2024 року, відповідно до якого ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним, який пройшов військово-лікарську комісію за результатами якої визнаний придатним до проходження військової служби відмовився отримати повістку ІНФОРМАЦІЯ_2 від 15.03.2024 року про прибуття на 18 год. 00 хав. 15.03.2024 року для відправки у складі команди до військової частини НОМЕР_1 (а.п. 24);

- копією акту про відмову про відмову від проходження військової служби за мобілізацією від 15.03.2024 року, відповідно до якого ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним, який пройшов військово-лікарську комісію за результатами якої визнаний придатним до проходження військової служби відмовляється проходити службу за призовом по мобілізації у зв`язку із релігійними переконаннями (а.п. 25);

- копією повістки від 15.03.2024 року без підпису ОСОБА_4 (а.п.26);

- копією заяви ОСОБА_4 до Чернівецького РТЦК та СПвід 15.03.2024 року, з якої вбачається, що останній просить надати йому невійськову цивільну службу у зв`язку з релігійними переконаннями як Свідка Єгови (а.п. 22);

- копією довідки від 26.05.2025 року за №6870 від релігійної організації «»Релігнійний центр Свідків Єгови в Україні» з 04.11.2006 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, а з 06.10.2023 року керівним комітетом організації призначений на посаду священнослужителя служителем (дияконом) збору (а.п. 32);

Зазначені вище докази надані прокурором, при цьому клопотань від сторони захисту про визнання їх неналежними чи недопустимими доказами суду не надходило.

Не довіряти вказаним доказам у суда відсутні підстави, бо вони не викликають сумнівів щодо їх достовірності та у своїй сукупності відповідають фактичним обставинам справи.

Заслухавши обвинуваченого та допитавши свідків, всебічно дослідивши всі обставини кримінального провадження, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ, з точки зору належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що винуватість ОСОБА_4 в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період при обставинах, викладених в обвинувальному акті та вироку суду, доведена повністю.

Аргументи ОСОБА_4 з приводу того, що він не міг проходити військову службу у зв`язку з релігійними переконаннями, суд вважає необґрунтованими та безпідставними з огляду на таке.

Так, стаття 336 КК України (у редакції Закону №1357-ІХ від 30.03.2021) передбачає ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Об`єктом вказаного кримінального правопорушення є суспільні відносини у сфері переведення економіки, діяльності органів влади, самоврядування, інших сфер і галузей країни на функціонування у період воєнного стану, а Збройні Сили України, інших воєнізованих формувань на організацію і штати воєнного часу. У більш вузькому розумінні це передбачений законом порядок підтримання бойової і мобілізаційної готовності ЗСУ та інших формувань на рівні, що забезпечує вимоги національної безпеки.

Додатковий обов`язковий об`єкт правопорушення - встановлений законом порядок комплектування ЗСУ (інших формувань). Шкода, що спричиняється вказаному об`єкту посягання, характеризується такою протиправною поведінкою, коли особа, яка об`єктивно підпадає до призову за мобілізацію до лав ЗСУ, в односторонньому порядку свідомо виключає себе із передбаченого законом процесу формування ЗСУ та інших формувань на рівні забезпечення національної безпеки країни і її населення.

Суспільна небезпека правопорушення полягає в тому, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в державі з метою переведення органів державної влади, місцевого самоврядування та деяких інших органів на функціювання в умовах особливого періоду, а Збройних Сил чи інших військових формувань - на організацію і штати воєнного часу. Ефективно дати відсіч нападникам на країну чи виконати зобов`язання по спільній обороні від агресора без швидкої і своєчасної мобілізації неможливо. Тому ухилення від призову до Збройних Сил з числа військовозобов`язаних громадян під час воєнних дій, які розпочались або передбачаються, створює загрозу для безпеки держави у сфері оборони. Об`єктивна сторона виявляється в бездіяльності - ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується прямим умислом. Тобто особа усвідомлює небезпечний і протиправний характер своїх вчинків, проте має намір і бажання так діяти, а саме досягти мети - уникнути самого призову за мобілізацією.

Прямим умисел є тоді, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).

Усвідомлення суб`єктом суспільно небезпечного характеру свого діяння означає, що він усвідомлює всі фактичні обставини вчиненого діяння, які відповідають ознакам складу інкримінованого кримінального правопорушення, та одночасно розуміє, що вчинене ним діяння є шкідливим для суспільства.

Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.

Під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_4 судом встановлено, що поведінка останнього беззаперечно свідчить про спрямованість його умислу на ухилення від призову, враховуючи таке.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжений Указами Президента України і діє до теперішнього часу.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 оголошено про проведення загальної мобілізації.

Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною 4 статті 35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положеннями частини 3 статті 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.

Статтями 1, 4 вказаного Закону передбачено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлені такі види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб з числа резервістів в особливий період.

Вказаний Закон встановлює, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період - це два самостійні види військової служби.

Окрім цього, згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби, на яку призивають громадян, зазначених у статті 15 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», віком 18-25 років.

Отже, ОСОБА_4 , маючи вік 28 років та будучи військовозобов`язаним, призивався не на строкову військову службу, яку можливо замінити на альтернативну, а був призваний на військову службу в Збройні Сили України за мобілізацією, оскільки в нашій державі з 24.02.2024 оголошено воєнний стан та загальна мобілізація.

Можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон України «Про альтернативну (невійськову) службу» не передбачає.

Суд зазначає, що частинами 1, 2 статті 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі - Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір.

Відступ від положень цієї статті згідно з частинами 1, 2 статті 4 Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.

Статтею 9 Європейської конвенції з прав людини передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до частини 2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.

Ні стаття 18 Пакту, ні стаття 9 Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

На рівні національного законодавства нашої держави право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, зміст якого розкрито у статті 35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, відповідно до частини 4 згаданої статті у разі, якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України як конституційно-правова норма, згідно з ч. 3 ст. 8 Основного Закону, є нормою прямої дії. Проте, цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови наявності такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.

При цьому законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни.

Національне законодавство відповідає критеріям доступності і чіткості. Також не викликає сумніву, що неможливість для військовозобов`язаного відмовитися від призову під час мобілізації є свідомим й послідовним вибором законодавця.

Неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава.

Українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).

У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.

Суд при винесення вироку бере до уваги рішення ЄСПЛ, що стосуються відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03). При цьому погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ статті 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби, суд, вважає, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до вказаної ситуації. Суд не бачить підстав вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване частиною 4 статті 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Відповідно підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає статті 35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України.

За таких обставин, законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації (в тому числі стаття 336 КК України, яка слугує забезпеченню призову під час мобілізації), не суперечить статті 35 Конституції України.

Таким чином законодавство не передбачає можливості уникнути призову за мобілізацією на підставі релігійних або нерелігійних переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і таке обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету.

Щодо пропорційності такого обмеження суд визнає, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має певний додатковий елемент.

Суд не може оцінювати, який спосіб реалізації прав сумлінних відмовників і узгодження їх з легітимними інтересами суспільства є найкращим, оскільки це компетенція Парламенту. Однак суд зазначає, що ключовим є саме організація процесу такого врахування з тим, щоб особи, які є сумлінними відмовниками були залучені до виконання завдань, які не пов`язані із носінням та/або використанням зброї.

Суд визнає, що відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією.

Водночас суд вважає, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погоджується з доводами захисту щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку суду, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.

Таким чином, законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, і така відмова, навіть якщо щирість і послідовність цих переконань не викликає сумніву, зумовлює відповідальність за статтею 336 КК України. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.10.2025 у справі №573/838/24 (провадження № 51-603кмо25).

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті та вироку суду, доведена повністю.

За таких обставин суд дії ОСОБА_4 кваліфікує за ст. 336 КК України як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» звернуто увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Обставинами які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 є: щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Вирішуючи питання про розмір і вид покарання, яке слід призначити обвинуваченому ОСОБА_4 і встановлюючи ступінь його вини у вчиненому злочині, суд дає оцінку не тільки окремому вчинку обвинуваченого, а також і його особистості, наскільки вона проявилася у його злочинних діях, мотиви скоєння злочину.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 одружений, до кримінальної відповідальності притягується вперше, при цьому суду не надані відомості про притягнення його до адміністративної відповідальності. Позитивно характеризується по місцю проживання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває. Таким чином суд вважає, що обвинувачений не є особою схильною до вчинення кримінальних правопорушень, при цьому вказаний злочин був вчинений з мотивів глибоких релігійних переконань.

При обранні виду та міри покарання для обвинуваченого суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідним призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі, в межах санкції ст.332 КК України.

Разом з тим, згідно із частини 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Враховуючи мету покарання, яка полягає в тому, щоб досягти виправлення засудженого, а також запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, зважаючи на те, що кримінальне правопорушення ОСОБА_4 вчинив вперше, його тяжкість (є нетяжким злочином), відповідно до довідки від 26.05.2025 року за №6870 від релігійної організації «»Релігнійний центр Свідків Єгови в Україні» з 04.11.2006 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, а з 06.10.2023 року керівним комітетом організації призначений на посаду священнослужителя служителем (дияконом) збору, суд вважає, що обставини цього конкретного кримінального провадження, які підлягають врахуванню, і додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання є підставами для висновку про можливість досягти мети заходу примусу зі звільненням ОСОБА_4 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання, оскільки його виправлення можливе без відбуття покарання у вигляді позбавлення волі з випробувальним терміном, на протязі якого обвинувачений буде перебувати під певним контролем держави та знаходитись у стані певного остраху за будь-які наступні життєві події. Поведінка такої піднаглядної людини, повинна бути більш виваженою, більш стриманою, більш контрольованою ніж звичайної людини, оскільки навіть незначне правопорушення може призвести особу до заміни покарання на реальне його відбуття.

Призначаючи покарання з випробуванням, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 76 КК і покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 ряд обов`язків.

Підстав для застосування вимог ст.69 КК України при призначенні покарання обвинуваченому суд не знаходить.

Призначення вказаного покарання, буде відповідати загальним засадам кримінального провадження, тяжкості скоєного, обставинам правопорушення, особі обвинуваченого, а також не тільки меті покарання, а й меті правосуддя, невід`ємною частиною якого є справедливість та верховенство права.

Запобіжний захід ОСОБА_4 під час досудового розслідування та судового розгляду не застосовувався і на теперішній час підстав для його застосування не вбачається.

Процесуальні витрати та речові докази у провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 , від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік та покладенням на нього відповідно до ст.76 КК України ряду обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

На вирок може бути подана апеляція до Чернівецького апеляційного суду через Глибоцький районний суд Чернівецької області протягом тридцяти діб з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДЯ: