ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

засудженої ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою засудженої ОСОБА_7 на ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 березня 2025 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженої про застосування положень ст. 82 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Обставини, встановлені рішенням суду та короткий зміст оскарженого рішення.

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 березня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженої ОСОБА_7 , щодо застосування ст. 82 КК України.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 засуджена за ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 110 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України, віднесено до тяжкого злочину з умисною формою вини, на час розгляду клопотання ОСОБА_7 відбула 3 роки 3 дні позбавлення волі, що становить більш ніж половину строку покарання призначеного вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20.10.2022 року, яке вона відбуває в в Кам`янській ВК-34 з 19.05.2023 року. По прибутті до установи працевлаштована швачкою на виробництві, де і працює по теперішній час, до майна засуджена ставиться дбайливо, дотримується правил безпеки, характеризується посередньо. Разом з цим, суд зазначив, що під час розгляду кримінальної справи ОСОБА_7 свою вину визнала частково, має намір повернутися на тимчасово окуповані території, а саме бути обміняною на полонених військовослужбовців ЗСУ.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що досліджені обставини справи не допускають застосування до ОСОБА_7 заміни невідбутої частини покарання 1 року 11 місяців 27 днів позбавлення волі більш м`яким, у виді виправних робіт з відрахуванням в дохід держави певних відсотків, і ефективність та гарантованість цього процесу в судовому засіданні не підтверджена.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі засуджена просить застосувати щодо неї положення ст. 82 КК України та замінити не відбуту частину покарання більш м`яким.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає що суд не надав належної оцінки тому, що вона за час відбування покарання характеризується позитивно, режим утримання не порушує, стягнень не має, не конфліктна, має 2 заохочення, працевлаштована на виробництві з першого дня прибуття до колонії, де виробляє одяг для ЗСУ, бере участь у заходах, здобула диплом Кухар 4 розряду, приймала участь в господарських роботах та з липня 2025 року має право на застосування щодо неї положень ст. 82 КК України.

При цьому, вона зазначає, що її звинуватили у вчиненні злочину, який вона не вчиняла, та працівники СБУ застосовували до неї фізичну силу та психологічний тиск, змушуючи підписати документи, чим ввели її в оману.

Зазначає, що вона з м. Покровська Донецької області, який на даний час є окупованою територією, а відтак вона має намір повернутися додому.

До того ж, засуджена вказує і на значне погіршення стану її здоров`я, оскільки через не надання їй своєчасної медичної допомоги, вона не захворіла на рак.

Позиції учасників судового провадження.

Засуджена підтримала подану апеляційну скаргу та з підстав, викладених у скарзі просила її задовольнити, ухвалу суду скасувати та замінити не відбуту частину покарання більш м`яким.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженої, вважав ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою та вмотивованою у зв`язку з чим, просив апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Мотиви суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону, а доводи засудженого щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, апеляційний суд вважає безпідставними з огляду на таке.

Відмовляючи в заміні не відбутої частини покарання більш м`яким засудженій ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 засуджена вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20.10.2022 року за ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 110 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України, віднесено до не тяжкого злочину з умисною формою вини, на час розгляду клопотання вона відбула 3 роки 3 дні позбавлення волі, що становить більш ніж половину строку призначеного покарання, яке вона відбуває в Кам`янській ВК-34 з 19.05.2023 року. По прибутті до установи працевлаштована швачкою на виробництві, де і працює по теперішній час, до майна засуджена ставиться дбайливо, дотримується правил безпеки, характеризується посередньо, свою вину визнала частково, має намір повернутися на тимчасово окуповані території, а саме бути обміняною на полонених військовослужбовців ЗСУ, тому суд дійшов висновку, що обставини справи не допускають застосування до Звєрєвої заміни невідбутої частини покарання 1 року 11 місяців 27 днів позбавлення волі більш м`яким, у виді виправних робіт з відрахуванням в дохід держави певних відсотків, і ефективність та гарантованість цього процесу в судовому засіданні не підтверджена.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується також й апеляційний суд, оскільки, як встановлено матеріалами справи, засуджений відбуває покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 110 КК України, за вчинення якого їй призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з конфіскацією майна.

На час розгляду клопотання засуджена відбула більше 1/2 строку покарання, за час відбуття покарання ОСОБА_7 характеризується посередньо, стягнень та заохочень не має, працевлаштована швачкою на виробництві, де і працює по теперішній час, коефіцієнт трудової участі 1,0, тобто при встановлений фактичній нормі 1, до майна засуджена ставиться дбайливо, дотримується правил безпеки, свою вину визнала частково, має намір повернутися на тимчасово окуповані території, а саме бути обміняною на полонених військовослужбовців ЗСУ.

Відповідно до ч. 3 ст. 82 КК України, заміна не відбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

У роз`ясненнях, які містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким від 26 квітня 2002 року зазначено про те, що судам слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги режиму утримання у колонії, не допускав порушень, за час відбування покарання поводив себе як з засудженими, так і при спілкуванні з представниками адміністрації установи відбування покарань ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційовано-виховного впливу. Більше того, вказана поведінка засудженого має бути оцінена за весь час відбування покарання, а не за окрему його частину.

Разом з цим, з матеріалів справи видно, що засуджена ОСОБА_7 хоча і формально дотримується вимог режиму утримання в колонії, не допускала порушень та не отримувала стягнень, однак соціально-корисну ініціативу у житті відділення не проявляє, не має бажання приймати участь в культурно-масових заходах. Оцінка ризику вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення встановлена як середній, ризик ймовірної небезпеки для суспільства визначено як низький, тому, враховуючи, що оцінка особи засудженої відбувається за весь час відбуття покарання, на цьому етапі не можна стверджувати про те, що засуджена ОСОБА_7 стала на шлях виправлення.

Вказане свідчить про те, що поведінка та психологічне ставлення засудженої ОСОБА_7 щодо дотримання умов відбування покарання та його ставлення до праці в цілому, можливо і змінюються в позитивну сторону, однак не свідчать про те, що він став на шлях виправлення, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що розгляд питання про заміну режиму відбуття покарання засудженого є передчасним.

До того ж, як видно з клопотання остання просила замінити їй невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі, більш м`яким покаранням у виді виправних робіт, яке бажає відбувати на тимчасово окупованій території, шляхом обміну її на полонених військовослужбовців ЗСУ

Відповідно до ч. 1 ст. 57 КК України покарання у виді виправних робіт відбувається за місцем роботи засудженого, й полягає в тому, що із суми заробітку засудженого до виправних робіт провадиться відрахування в доход держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків.

При цьому, засуджена не надала суду доказів на підтвердження можливості її працевлаштування, у випадку заміни їй покарання на виправні роботи.

Як обгрунтовано звернув увагу суд першої інстанції виходячи з «Порядку взаємодії установ виконання покарань, уповноважених органів з питань пробації та суб`єктів соціального патронажу під час підготовки до звільнення осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк», уповноважені державні органи перевіряють, що підприємство на якому планується працевлаштування засудженої у разі зміни покарання на виправні роботи з відрахуванням певних відсотків заробітної плати в дохід держави, дійсно є справжнім суб`єктом підприємницької діяльності та зможе виконати відповідні зобов`язання перед державою, бо у іншому випадку така зміна умов відбуття покарання з позбавлення волі на виправні роботи, вже набуває ознак фікції.

Вказаним порядком визначено, що щодо засуджених, які обрали місцем проживання після звільнення населені пункти на тимчасово окупованих територіях України, уповноважені органи з питань пробації та суб`єкти соціального патронажу свої функції в рамках підготовки до звільнення тимчасово не здійснюють.

За таких обставин, виконання покарання у виді виправних робіт, про заміну на яке просить засуджена, є неможливим на тимчасово окупованій території, й суд першої інстанція дійшов обгрутованого та законного висновку про те, що застосування до ОСОБА_7 зміни невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі більш м`яким, у виді виправних робіт з відрахуванням в дохід держави певних відсотків, і ефективність та гарантованість цього процесу в судовому засіданні не підтверджена.

Що стосується тверджень засудженої про те, що стан її здоров`я за час відбування покарання погіршився та вона потребує лікування, яке в умовах виправної колонії є неможливим, то вони є необгрунтованими, оскільки матеріали провадження не містять документів на підтвердження того, що ОСОБА_7 за станом здоров`я не може відбувати покарання, й зазначене не може бути самостійною підставою для застосування до засудженої положень ст. 82 КК України.

Разом з цим, слід зазначити, що при наявності хвороби, що перешкоджає відбуванню покарання, до засудженої може бути застосовано звільнення від покарання за хворобою відповідно до положень ст.84 КК України.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути визнані істотним в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК України або потягнути неповноту судового розгляду не встановлено, а доводи апеляційної скарги засудженої ОСОБА_7 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження, у зв`язку з чим вони задоволенню не підлягають, а відтак ухвала суду має бути залишена без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу засудженої ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 березня 2025 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженої про застосування положень ст. 82 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4