Справа № 305/769/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.02.2026 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

учасників судового процесу: прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні №11-кп/4806/62/26 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Рахівського районного суду Закарпатської області від 21 січня 2026 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 21 січня 2026 року клопотання прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_8 про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 задоволено частково.

Продовжено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, відомості про яке 11.05.2021 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000143, обраний вироком Рахівського районного суду Закарпатської області від 18.10.2023 (справа № 305/769/22, провадження по справі 1-кп/305/152/23) запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 30 (тридцять) діб, а саме з 21 січня 2026 року по 19 лютого 2026 року, включно, без можливості внесення застави.

З матеріалів контрольного провадження вбачається, що у провадженні Рахівського районного суду Закарпатської області знаходиться кримінальне провадження № 0000143 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.

Прокурор 09.01.2026 подав клопотання про продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою, посилаючись на те, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років, а ризики, зазначені в п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які стали підставою для обрання та неодноразового провадження ОСОБА_6 запобіжного заходу не відпали та продовжують існувати.

Задовольняючи клопотання прокурора і продовжуючи дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції вказав на те, що з огляду на тяжкість ймовірного покарання, конкретні обставини кримінального правопорушення у сукупності із даними про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , є доведеними ризики, передбачені п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 177 КПК України. При цьому, взявши до уваги те, що судовий розгляд у кримінальному провадженні ще не завершено, суд дійшов висновку про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки саме такий запобіжний захід є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду від 21.01.2026 про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою скасувати та визначити останньому заставу в межах ч. 5 ст. 182 КПК України із покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України. Вважає таку незаконною та необґрунтованою, прийнятою з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, висновки суду є такими, що не відповідають фактичним обставинам. Зазначає, що всупереч вимогам КПК України, судом першої інстанції не було враховано та не спростовано доводів сторони захисту про невідповідність клопотання прокурора вимогам щодо такого клопотання, відсутність підстав для продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, доводів захисту про наявність обов`язку суду визначити заставу у даному випадку, відсутність будь-яких доказів існування ризиків, зазначених у ст.177 КПК України, а також не взято до уваги доводів про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу щодо її довірителя. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не визначив обвинуваченому розмір застави та не врахував, що згідно обвинувального акту, ОСОБА_6 не інкримінується вчинення насильства чи погрози застосування насильства, а останній обвинувачується в погрозі обмеження прав, свобод та законних інтересів юридичної особи, що не дає суду права не визначати заставу. Зазначає, що висновки суду першої інстанції суперечать дослідженим матеріалам, не відповідають фактичним обставинам справи. Відомості з ЄРДР від 11.03.2025 та протокол допиту потерпілого, на які посилається суд, стосуються кримінального провадження №0000079, тобто зовсім іншого кримінального провадження, не пов`язаного з обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.4 ст.189 КК

України, тобто суд першої інстанції дав оцінку матеріалам іншого кримінального провадження та фактично дійшов висновку, що ОСОБА_6 погрожував свідку фізичною розправою. Посилається на те, що клопотання прокурора не відповідає вимогам КПК України, прокурором не доведено ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а також не надано жодних доказів про наміри обвинуваченого будь-яким чином порушувати процесуальні обов`язки під час судового провадження. ОСОБА_6 має стійкі соціальні зв`язки, зокрема родину та постійне місце проживання, на утриманні трьох малолітніх дітей, за місцем тримання під вартою характеризується позитивно, має хронічний бронхіт у стадії ремісії, систематично звертається до медичної частини та отримує медикаментозне лікування. Отже, на переконання захисника, суд безпідставно не визначив обвинуваченому розмір застави.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , неявка яких, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 ст. 422-1 КПК України, не перешкоджає її розгляду. Приймаючи рішення про розгляд справи за відсутності обвинуваченого, апеляційний суд бере до уваги, що в апеляційній скарзі не порушується питання про погіршення його становища і від нього не надходили клопотання про бажання брати участь у розгляді апеляційної скарги, а також те, що від адвоката ОСОБА_7 надійшло клопотання про розгляд судового провадження без її участі.

Заслухавши суддю-доповідача про суть ухвали, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали контрольного провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Висновок суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів вважає належним чином вмотивованим, викладені у судовому рішенні висновки такими, що ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з матеріалами та обставинами кримінального провадження.

Колегія суддів уважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , обґрунтовано взяв до уваги тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (позбавлення волі на строк від 7 до 12 років); фактичні обставини, за яких ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину; дані про особу обвинуваченого (в порядку ст. 89 КК України не судимий, непрацюючий); відсутність обставин, які б перешкоджали триманню обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою та необхідність проведення судового розгляду кримінального провадження.

Тому, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про доведення прокурором наявності передбачених п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків: переховування обвинуваченого від суду, незаконний вплив на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні, перешкоджання кримінального правопорушення іншим чином, вчинення інших кримінальних правопорушень. Відомостей про те, що указані ризики на даний час відпали чи зменшилися, у матеріалах контрольного провадження немає.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги про те, що прокурором не доведено ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, апеляційний суд відхиляє як такі, що не знаходять свого підтвердження та спростовуються наведеним вище.

Із цих підстав, доводи апеляційної скарги про відсутність в обвинуваченого ОСОБА_6 намірів будь-яким чином порушувати процесуальні обов`язки під час судового провадження, апеляційний суд визнає такими, що не спростовують встановлених ризиків та жодним чином не впливають на висновки суду про необхідність продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою.

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів також вважає, що продовження строку дії запобіжного заходу виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , з урахуванням тяжкості, характеру та конкретних обставин, за яких ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, є необхідним з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та належної процесуальної поведінки обвинуваченого, у тому числі й запобігання настанню встановлених ризиків.

Стороною захисту не надано жодних доказів, які б спростовували встановлені ризики та відповідно, давали можливість для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів.

Разом з тим, колегія суддів бере до уваги і те, що стороною захисту не надано доказів, у тому числі й відповідних висновків компетентних посадових осіб, які б унеможливлювати тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про хворобу ОСОБА_6 , а саме хронічний бронхіт у стадії ремісії, то вказана обставина не є визначальною для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до пункту 3 глави 2 розділу X наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019 за № 1769/5, у СІЗО здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Таким чином, лікування обвинуваченого у разі наявності у нього захворювань можливе в умовах слідчого ізолятора та не може слугувати підставою неможливості застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Разом з тим, сторона захисту в апеляційній скарзі підтвердила, що ОСОБА_6 систематично звертається до медичної частини та отримує медикаментозне лікування.

Крім того, колегія суддів констатує, що дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_6 має стійкі соціальні зв`язки, родину, постійне місце проживання, трьох малолітніх дітей на утриманні, за місцем тримання під вартою характеризується позитивно, на думку апеляційного суду, не зменшує встановлені судом ризики та не є беззаперечною обставиною для висновку щодо можливості застосувати до обвинуваченого запобіжний захід, не пов`язаний з ізоляцією від суспільства.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги і те, що навіть якщо обвинувачений і не має на меті вчиняти дії, передбачені п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, або порушувати процесуальні обов`язки, однак, обставини, за яких ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, його тяжкість та інші наведені вище обставини, у тому числі й дані про особу обвинуваченого, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у виді тримання під вартою.

При цьому, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не впливають та не спростовують наявність ризиків, про які зазначено в оскаржуваній ухвалі, а також не свідчать про те, що такі ризики перестали існувати чи зменшились, що в свою чергу унеможливлює зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу на інший, більш м`який, запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , виходячи з вимог ст. 177, 178, 183, 199 КПК України, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому кримінального правопорушення, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам, передбаченим п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбаченим ст. 2 КПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не визначив обвинуваченому ОСОБА_6 розмір застави, апеляційний суд визнає неспроможними і такі відхиляє з огляду на таке.

Згідно з вимогами ч. 4, 5 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, його особистих характеристик та ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. У разі підозри у вчиненні тяжкого злочину застава встановлюється в межах від 80 до 300 прожиткових мінімумів.

Разом з тим, за змістом положень п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Суд апеляційної інстанції вважає, що постановляючи ухвалу про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги положення п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, посилаючись при цьому на відомості з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11.03.2025 та протокол допиту потерпілого, відповідно до яких потерпілому надходять погрози вбивства, насильства, знищення майна від ОСОБА_6 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що місцевий суд не виконав обов`язок застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави є безпідставними та необґрунтованими. На переконання апеляційного суду, місцевий суд дійшов належного висновку про неможливість визначення обвинуваченому ОСОБА_6 розміру застави, оскільки застава не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 , як обвинуваченого у кримінальному провадженні та буде недостатнім запобіжним заходом для запобігання встановленим ризикам.

Досліджені судом апеляційної інстанції наявні у матеріалах контрольного провадження докази, зокрема витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11.03.2025 та протокол допиту потерпілого від 11.03.2025, повністю підтверджують вищевказаний висновок.

Враховуючи ці обставини, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги захисника про те, що згідно обвинувального акту, ОСОБА_6 не інкримінується вчинення насильства чи погрози застосування насильства, а останній обвинувачується в погрозі обмеження прав, свобод та законних інтересів юридичної особи, що не дає суду права не визначати заставу.

Разом з тим апеляційний суд звертає увагу, що суд апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги відповідно до вимог ст. 422-1 КПК України не здійснює перевірку правильності пред`явленої підозри та не перевіряє докази, що підтверджують або спростовують винуватість особи.

За таких обставин, обвинуваченому ОСОБА_6 обґрунтовано продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Апеляційний суд бере до уваги аргументи, які наведені в апеляційній скарзі захисника, проте в даному конкретному випадку, колегія суддів приходить до переконання, що ці аргументи не переважують вимог суспільного інтересу, який полягає у встановленні істини у кримінальному провадженні, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого і виконання процесуальних рішень по кримінальному провадженню.

Будь-яких інших переконливих доводів щодо незаконності рішення суду в апеляційній скарзі не наведено і апеляційним судом не встановлено таких обставин під час апеляційного розгляду.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при вирішенні судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання ОСОБА_6 під вартою, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга, доводи якої не впливають на висновки суду першої інстанції, задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Рахівського районного суду Закарпатської області від 21 січня 2026 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою до 19 лютого 2026 року включно, без можливості внесення застави, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді