ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/203/26 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/736/26 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 187 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова матеріали за апеляційними скаргами захисника обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Слобідського районного суду м. Харкова від 15 січня 2026 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000839 від 01.07.2025 за частиною 4 статті 187, частиною 2 статті 15 частиною 4 статті 185 КК України, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Слобідського районного суду м. Харкова від 15 січня 2026 року клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - задоволено та продовжено останнім строк тримання під вартою до 15.03.2026, без визначення застави. Обвинуваченому ОСОБА_10 продовжено строк тримання під вартою до 15.03.2026 із визначенням застави у розмірі 199 680 гривень.

Не погодившись з вказаною ухвалою, захисник обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційні скарги, в яких просить ухвалу суду скасувати та змінити кожному із вказаних обвинувачених запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт або визначити розмір застави.

В обґрунтування доводів апеляційних скарг, захисник вказує, що матеріали клопотань прокурора про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою не підтверджують, що продовження обмежень є доцільним. Вважає, що сторона обвинувачення не заперечує проти визначення розміру застави, що підтверджується змістом клопотань, в яких прокурор не просить продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави. В апеляційній скарзі, поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , захисник додатково посилається на те, що обвинувачений має матір похилого віку - ОСОБА_11 , 1948 року народження, яка має захворювання, потребує догляду, постійно приймає ліки, які необхідно купувати. Зазначає, що обвинувачений не зможе залишити матір похилого віку, що свідчить про відсутність ризику, передбаченого пунктом 1 частини 1 статті 177 КПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення захисника обвинувачених, який підтримав апеляційні скарги, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів підстав для їх задоволення не встановила, виходячи з наступного.

Перевіряючи обгрунтованість ухвали суду про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував тяжкість інкримінованого їм злочину та покарання, яке може загрожувати у разі визнання їх винуватими, та дійшов обгрунтованого висновку, що ризики вчинення обвинуваченими дій, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України не зменшилися, продовжують існувати, у зв`язку із чим, застосування до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, буде недостатнє для запобігання вказаним ризикам, з чим погоджується апеляційний суд. Одночасно суд першої інстанції з посиланням на пункт 1 частини 4 статті 183 КПК України не визначив заставу, як альтернативний запобіжний захід, що на переконання суду апеляційної інстанції, не є безпідставним. Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Надаючи оцінку можливості обвинувачених переховуватися від суду, незаконно впливати на учасників провадження, вчинити інші кримінальні правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення кримінального правопорушення, можуть вдатися до відповідних дій, що стане перешкодою для продовження судового провадження. Надаючи оцінку наявності ризиків, які встановлені судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого частиною 4 статті 187 КК України, за попередньою змовою групою осіб, стосовно особи похилого віку, що суттєво підвищує суспільну небезпечність інкримінованого їм злочину. Крім того, як вбачається зі змісту обвинувального акту, ОСОБА_7 притягався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених частиною 4 статті 187, пунктами 1, 6, 12 частини 2 статті 115 КК України, частиною 5 статті 27 частиною 3 статті 185 КК України. ОСОБА_12 також притягався до кримінальної відповідальності за частиною 3 статті 185, частиною 2 статті 15 частиною 3 статті 185 КК України та був засуджений вироком від 04.05.2017. Крім того, до Київського районного суду м. Полтави скеровано обвинувальний акт щодо ОСОБА_12 за частиною 3 статті 185 КК України. Обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_8 є громадянами Грузії, офіційно непрацевлаштовані. Враховуючи наведені обставини, що характеризують обвинувачених, колегія суддів приходить до висновку, що запобігти встановленим ризикам неможливо шляхом застосування інших більш м`яких запобіжних заходів. Суд апеляційної інстанції враховує, що обвинувальний акт надійшов до суду першої інстанції 13.01.2026. Судове провадження у суді першої інстанції знаходиться на стадії підготовчого провадження, отже потерпіла та свідки судом безпосередньо не допитані, докази не досліджені. Крім того, інкримінований обвинуваченим злочин, відповідно до обвинувального акта, було вчинено за місцем мешкання потерпілої, що значно підвищує ризик, передбачений пунктом 3 частини 1 статті 177 КПК України, враховуючи початкову стадію судового провадження. Посилання захисника на наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 матері похилого віку, яка потребує допомоги, не спростовують висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для продовження обвинуваченому строку тримання під вартою. Крім того, згідно виписки з медичної картки амбулаторного хворого, ОСОБА_11 з 2010 року по теперішній час перебуває на Д обліку в КНП МКЛ № 31 ХМР у сімейного лікаря, невропатолога. Тоді як, обвинувачений ОСОБА_7 був засуджений у 2004 році до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, у 2019 році повторно, з урахуванням постанови Верховного Суду від 26.05.2020, засуджений до покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Наведені обставини ставлять під сумнів можливість обвинуваченого здійснювати постійний догляд за матір`ю. Колегія суддів зазначає, що не визначення судом першої інстанції застави, як альтернативного запобіжного заходу, узгоджується з положеннями пункту частини 4 статті 183 КПК України, відповідно до якого слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування. Визначення обвинуваченим альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, про що просить захисник, не сприятиме досягненню мети кримінального провадження. Колегією суддів не встановлено достатніх стримуючих факторів, які б гарантували належне виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, у випадку їх звільнення з-під варти в разі внесення застави. Безпідставними є апеляційні доводи захисника про те, що сторона обвинувачення не заперечує проти визначення застави, оскільки у клопотанні про продовження строку тримання під вартою не зазначає про продовження запобіжного заходу без визначення застави. Колегія суддів приймає до уваги, що у прохальній частині клопотань, поданих до суду першої інстанції прокурором, зазначено про необхідність продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначеного ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 19.11.2025, без вказівки щодо можливості визначення альтернативного запобіжного заходу. Враховуючи, що вказаною ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 19.11.2025 обвинуваченим продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення застави, та прокурор у подальшому звернувся з новим клопотанням про продовження строку тримання під вартою, не зазначаючи про можливість визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції обгрунтовано не визначено обвинуваченим альтернативний запобіжний захід у вигляді застави. У зв`язку із наведеним, за результатами перевірки ухвали суду першої інстанції порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції, ухвалити законне та вмотивоване рішення, судом апеляційної інстанції не виявлено, а наведені в апеляційних скаргах захисника доводи, колегія суддів не вбачає достатніми для застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу чи визначення застави.

Керуючись статтями 177, 178, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги захисника обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Слобідського районного суду м. Харкова від 15 січня 2026 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до статті 424 КПК України.

Головуючий:

Судді: