ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 535/2514/22

провадження № 51-3282км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Котелевського районного суду Полтавської області від 21 березня 2025 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 червня 2025 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Борова Борівського району Харківської області, який зареєстрований та проживає в тому ж населеному пункті ( АДРЕСА_1 ,

засудженого за частиною сьомою статті 1111 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Котелевський районний суд Полтавської області вироком від 21 березня 2025 року засудив ОСОБА_7 за частиною сьомою статті 1111 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах, органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в органах, що надають публічні послуги, на строк 12 років з конфіскацією майна.

Відповідно до частини п`ятої статті 72 КК зарахував ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 12:30 4 листопада 2022 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.

У період 11-14 квітня 2022 року військовослужбовці збройних сил російської федерації спільно з представниками так званих днр, тимчасово окупували смт Борова Ізюмського району Харківської області з державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, іншими об`єктами.

Відповідно до обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що з 10 травня по 20 червня 2022 року, більш точний час встановити не виявилося можливим, перебуваючи на тимчасово окупованій території в смт Борова, переслідуючи свої інтереси, умисно, знаючи, що окупаційні війська є незаконними, за не встановлених досудовим розслідуванням обставин, під час воєнного стану добровільно зайняв посаду «народного поліцейського» незаконного правоохоронного органу «народна поліція» ( АДРЕСА_2 ) і проводив діяльність із виявлення та запобігання злочинів.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 18 червня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишив без задоволення, а вирок Котелевського районного суду Полтавської області від 21 березня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник посилається на невідповідність призначеного судами покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_7 .

На думку захисника, апеляційний суд безпідставно погодився з призначеним місцевим судом ОСОБА_7 покаранням, недостатньо мотивував своє рішення, зокрема з яких саме підстав «щире каяття» не визнано обставиною, що пом`якшує покарання, що в сукупності з іншими обставинами було б достатнім для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Стверджує про те, що місцевий суд як обставину, яка пом`якшує покарання, визнав лише передбачену пунктом 5 частини першої статті 66 КК - вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких сімейних обставин. Однак такі обставини, як вчинення злочину вперше, молодий вік ОСОБА_7 , що вказують на відсутність життєвого досвіду, позитивні характеристики за місцем навчання, проходження виробничої практики і проживання безпідставно не були визнані судами обставинами, що пом`якшують покарання відповідно до статті 66 КК.

Також захисник наголошує на тому, що ОСОБА_7 визнав свою вину, щиро кається, те, що добровільно прийняв рішення про припинення праці й не втік, не переховувався, вказують на його готовність відбувати заслужене покарання. Водночас акцентує, що ОСОБА_7 є особою молодого віку без життєвого досвіду з незавершеним процесом соціального формування, що свідчить про можливість його виправлення, а відсутність судимостей вказує, що він не має схильності до порушення закону.

На думку захисника, сукупність наведеного характеризує об`єктивне ставлення ОСОБА_7 до вчиненого злочину і вказує на щире каяття, а позитивні характеристики з місця проживання, навчання, проходження практики, дипломи та грамоти за спортивні досягнення, участь у суспільному житті гуртожитку підтверджують позитивну поведінку у суспільстві, засвідчують дисциплінованість, ведення активного та здорового способу життя і цілеспрямованість. Це свідчить про наявність у ОСОБА_7 моральних орієнтирів, а також усвідомлення наслідків скоєного і вказують на його здатність до ресоціалізації без необхідності застосовувати суворе покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

Просить змінити судові рішення і призначити ОСОБА_7 більш м`яке покарання, ніж передбачено законом у виді позбавлення волі на строк 6 років, застосувавши положення статті 69 КК до основного покарання і вважає, що саме такий захід примусу не суперечитиме, а навпаки відповідатиме меті покарання, визначеній у статті 50 КК, сприятиме його виправленню, запобіганню новим злочинам як з боку засудженого, так і з боку інших осіб.

Позиції учасників судового провадження

Захисник і засуджений підтримали касаційну скаргу і просили її задовольнити, а прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги сторони захисту.

МотивиСуду

Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, Суд дійшов висновку про таке.

Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кваліфікація його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Зі змісту поданої касаційної скарги убачається, що сторона захисту фактично порушує питання про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом.

Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Вирішення зазначеного питання належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який з урахуванням усіх обставин визначає вид і розмір покарання та ухвалює рішення.

Згідно зі статтею 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті), видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, дотримався загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК.

Так суди попередніх інстанцій призначаючи покарання ОСОБА_7 , врахували ступінь тяжкості вчиненого, характер і форму співпраці з державою агресором, дані про особу засудженого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, його вік, а також визнали вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин як обставину, яка пом`якшує покарання.

У цьому кримінальному провадженні засуджений визнав лише свої дії як факт перебування в «народній поліції», вважаючи, що допомагає «народній поліції» з метою запобігання злочинам, однак заперечував їх спрямованість проти інтересів держави, що свідчить про заперечення ним суспільно-небезпечного характеру дій і відсутність у нього усвідомлення протиправності та шкідливості власної поведінки.

Вказане надавало судам підстави вважати, що ОСОБА_7 не повністю визнав свою вину, а лише фактичні дії без прийняття їх кримінально-правової оцінки, що позбавляло суди першої та апеляційної інстанцій можливості визнати його дії проявом щирого каяття у розумінні статті 66 КК.

З огляду на зазначене, у цьому провадженні суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення в повній відповідності до санкції, не вийшовши за межі закону, і призначили мінімально можливе покарання, передбачене частиною сьомою статті 1111 КК.

За правилами статті 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків, установлених цим Кодексом (цією статтею), призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визначено дві групи обставин, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, що мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а не з огляду на звичайні пом`якшувальні чинники.

В поєднанні з обставинами, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням даних про особу, які відповідним чином характеризують винуватого, зазначені чинники в сукупності утворюють підставу для застосування положень статті 69 КК.

Призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене в санкції кримінально-правової норми, можливе лише в тому випадку, коли встановлені у справі обставини в сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Суд зауважує, що факт не повного визнання засудженим своєї вини у вчиненні злочину не може свідчити про щире каяття стосовно вчиненого та визнаватися обставиною, що пом`якшує покарання. Адже щире каяття передбачає, крім повного визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль стосовно цього та осуд своєї поведінки.

Тому твердження сторони захисту, що ОСОБА_7 щиро розкаявся, визнав свою вину, що є обставиною, яка пом`якшує покарання не є слушними, оскільки суди встановили, що поведінка засудженого не відповідала критеріям повного визнання вини і щирого каяття.

Такий підхід узгоджується з практикою Верховного Суду, в якій цей Суд неодноразово висновував, що оцінка щирості каяття належить до дискреції суду та здійснюється з урахуванням усієї сукупності обставин справи.

Щодо доводів сторони захисту, що ОСОБА_7 є особою молодого віку, має позитивні характеристики, Суд зазначає таке.

З оскаржуваних судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій молодий вік і позитивні характеристики ОСОБА_7 врахували під час призначення покарання як дані, що його характеризують. Разом з тим Суд зауважує, що молодий вік ОСОБА_7 , з огляду на вчинення ним злочину проти основ національної безпеки, не свідчить, що він здатний підпадати під чужий вплив і не може нівелювати тяжкість колабораційних дій, а тому не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості злочину, зменшують суспільну небезпеку, оскільки він діяв добровільно.

Європейський суд з прав людини визнає, що держави мають широку межу розсуду в питаннях захисту національної безпеки і суворе покарання може бути виправданим, коли йдеться про серйозні загрози демократичним інституціям незалежності та територіальної цілісності держави. Тому суди повинні враховувати суспільний інтерес, що переважає приватний, коли йдеться про злочини, що підривають основи Держави.

Суд наголошує, що в умовах воєнного стану критерії оцінки ступеня тяжкості кримінального правопорушення та особи винного не можуть бути відірвані від загальносуспільного контексту, в якому вчинено діяння. Навіть за наявності окремих позитивних характеристик особи, співпраця з державою агресором у період активних бойових дій об`єктивно нівелює їх значення, оскільки таке діяння свідчить про пріоритет власних інтересів над базовими цінностями державної громадянської моральності.

Тому аргументи захисту про достатність підстав для застосування статті 69 КК за наявності лише однієї обставини, яка пом`якшує покарання Суд вважає неприйнятними, в зв`язку з чим підстави щодо можливості зниження ОСОБА_7 строку позбавлення волі до 6 років, відсутні.

Призначене засудженому мінімальне покарання, передбачене частиною сьомою статті 1111 КК вже є проявом максимально можливого судового гуманізму, який не суперечить ані принципу справедливості, ані завданням загальної превенції.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно визнає, що в умовах надзвичайної ситуації, війни або загрози національній безпеці держава має право: встановлювати підвищену кримінальну відповідальність за діяння, що підривають її безпеку; обмежувати індивідуальний судовий розсуд щодо пом`якшення покарання; надавати пріоритет інтересам захисту демократичного ладу та територіальної цілісності.

З урахуванням наведеного Суд вважає, що застосоване до засудженого покарання є необхідним у демократичному суспільстві з огляду на реалії воєнного часу.

Таким чином, твердження сторони захисту про можливість пом`якшення покарання не враховують виняткову суспільну небезпеку колабораційної діяльності в умовах війни, а також ризик формування хибної практики толерування співпраці з державою агресором.

З огляду на зазначене доводи касаційної скарги про позитивні характеристики з місця проживання, навчання, проходження практики, дипломи та грамоти за спортивні досягнення, участь у суспільному житті гуртожитку, в цілому не спростовують законність та обґрунтованість судових рішень в частині призначеного покарання.

За таких обставин призначене засудженому мінімальне покарання є справедливим, пропорційним та таким, що відповідає інтересам українського суспільства в умовах збройної агресії.

Матеріали кримінального провадження не містять даних про порушення вимог кримінально процесуального чи неправильного застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни оскаржуваних судових рішень, а тому підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.

Керуючись статтями 433, 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Котелевського районного суду Полтавської області від 21 березня 2025 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 червня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3