Дата документу 25.09.2025 Справа № 331/7851/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/219/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/7851/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 16 січня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

30.10.2023 року приблизно о 10 годині 00 хвилин ОСОБА_8 , діючи в умовах воєнного стану, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, скориставшись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, за допомогою фізичної сили, зняв віконну раму та проник до приміщення будинку АДРЕСА_2 , звідки шляхом вільного доступу з кімнати, намагався таємно викрасти майно, що належить ОСОБА_9 .

В цей час додому повернувся власник будинку ОСОБА_9 та намагався зупинити ОСОБА_8 , в свою чергу у останнього виник умисел на відкрите викрадення чужого майна, та ОСОБА_8 відкрито, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, викрав майно ОСОБА_9 , чим спричинив останньому матеріальну шкоду на загальну суму 25008 гривень 19 копійок. Після чого обвинувачений зник з місця скоєння злочину і викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.4 ст.186 КК як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, поєднане з проникненням у житло, вчинене повторно в умовах воєнного стану. Йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення, запобіжний захід, процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок змінити, застосувати положення ст.ст.69, 75 КК та призначити основне покарання у виді 5 років позбавлення волі, звільнивши від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що при призначенні покарання суд не врахував те, що він щиро покаявся, визнав свою провину, під час перебування під домашнім арештом належно виконував всі рекомендації щодо заборони цілодобово покидати своє житло, тривалий час хворіє різними захворюваннями, перебуває на амбулаторному лікуванні, про що в матеріалах справи наявна довідка від 28.11.2023 року. Вказав, що скоїв злочин, оскільки у нього захворіли собаки та потрібні були грошові кошти для придбання ліків. Вказана обставина, на думку апелянта, характеризує його як особистість, що опікується тваринами.

У судове засідання апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явився. Враховуючи дані обставини та відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК апеляційний суд провів апеляційний розгляд без участі потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти скарги та просила вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду змінити.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діяння в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями ч.2 ст.50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до положень ч.1 ст.69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав свою винуватість у вчиненні злочину, щиро розкаявся у скоєному, має місце реєстрації та проживання, перебуває у фактичних шлюбних відносинах, на обліку в спеціалізованих медичних закладах не перебуває, викрадене майно було повернуто потерпілому, цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлявся.

Крім того з долучених під час апеляційного розгляду стороною захисту письмових документів встановлено, що ОСОБА_8 проходив військову службу у Збройних Силах України та був звільнений з військової служби за підпунктом «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я та на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби, згідно свідоцтва про хворобу має тяжкі захворювання правої нижньої кінцівки, має статус учасника бойових дій.

Судова колегія також враховує і посткримінальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 , який з моменту вчинення кримінального правопорушення (30 жовтня 2023 року) будь яких нових кримінальних правопорушень не вчинив, до будь якого виду відповідальності за цей час не притягався.

Зазначені обставини, на переконання колегії суддів, пом`якшують покарання обвинуваченого та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а тому у відповідності до положень ст.69 КК вони дають законні підстави для можливості призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.4 ст.186 КК.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим та таким, що не суперечить ст.65 КК. Крім того, дане покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги обвинуваченого про наявність підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК.

Адже обставини, на які посилався обвинувачений в своїй апеляційній скарзі, вже були враховані апеляційним судом та вони дали право призначити обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.69 КК.

Врахування одних і тих же обставини справи як таких, що дають підстави для одночасного застосування до обвинуваченого положень ст.69 КК і призначення йому покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією статті, так і положень ст.75 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням є недостатнім. Одночасне застосування двох різних інститутів, пов`язаних із пом`якшенням покарання та звільненням особи від його відбування за вчинення тяжкого злочину, має мати для цього достатні підстави, яких колегія суддів не вбачає.

В свою чергу, як вбачається зі змісту вироку суду, суд у вступній частині вироку послався на судимості обвинуваченого ОСОБА_8 за вироками від 17 червня 2002 року, 13 липня 2006 року, 03 травня 2007 року та 14 січня 2010 року.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги на те, що зазначені судимості обвинуваченого ОСОБА_8 з огляду на положення ст.89 КК є погашеними, а відтак суд не міг посилатися на них у вироку. А тому враховуючи, що припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч.2 ст.404 КПК виключити із вступної та мотивувальної частини вироку посилання на зазначені судимості обвинуваченого ОСОБА_8 та вважати його таким, що не має судимостей.

З цих же підстав із кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 підлягає виключенню кваліфікуюча ознака «скоєння злочину повторно».

Крім того, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_8 15 грудня 2023 року ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя було обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту до 15 лютого 2024 року включно. Згідно вироку Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 16 січня 2024 року строк дії запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту було продовжено до набрання вироком законної сили.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань» №3342-ІХ від 23 серпня 2023 року, який набув чинності 28 березня 2024 року, внесено зміни до ст.72 КК щодо правил складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення, домашнього арешту.

Відповідно до ч.7 ст.72 КК України домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Всупереч наведеному вище, суд першої інстанції не зарахував ОСОБА_8 строк перебування його під цілодобовим домашнім арештом у строк відбування покарання у виді позбавлення волі.

Отже, на підставі ч.7 ст.72 КК обвинуваченому ОСОБА_8 слід зарахувати в строк відбування покарання період перебування його під цілодобовим домашнім арештом з 15 грудня 2023 року по 25 вересня 2025 року включно з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 16 січня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.186 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

Виключити із вступної та мотивувальної частини вироку суду посилання на попередні судимості ОСОБА_8 .

Виключити з кваліфікації дій ОСОБА_8 кваліфікуючу ознаку «повторність».

На підставі ч.7 ст.72 КК зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_8 період перебування його під цілодобовим домашнім арештом з 15 грудня 2023 року по 25 вересня 2025 року включно з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

В решті вирок суду щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4