03 листопада 2025 року м. Запоріжжя
Старший слідчий СВ ВП №1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_3 , звернулась до слідчого судді з клопотанням, погодженим прокурором Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_4 про арешт майна, зазначивши наступне.
Під час проведення досудового розслідування проведено ряд слідчих (розшукових) дій, спрямованих на розкриття злочину та встановлення осіб, причетних до вчиненого кримінального правопорушення, в результаті яких встановлено, що до скоєного злочину можуть бути причетні: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України, уродженець м. Запоріжжя, раніше не судимий, який фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , у користуванні має автомобіль автомобіль марки «Nissan Sentra» в кузові білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянин України, уродженець с. Миколаївка Великоолексанрівського р-ну Херсонської обл., раніше не засуджений, який фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , у володінні має автомобіль марки «Nissan Sentra» в кузові білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 , тип кузова «седан».
З метою збереження речових доказів та з метою забезпечення цивільного позову, виникла необхідність у накладенні арешту на вилучене майно, зазначене у клопотанні, у зв`язку з чим, слідчий звернувся з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно.
Слідчий ОСОБА_8 клопотання підтримав, про що надав відповідну заяву.
Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов до таких висновків.
29.10.2025 старшим слідчим СВ ВП №1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_3 винесено постанову про визнання вилучених під час проведення обшуку вказаних речей та предметів, речовими доказами.
Згідно ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом. Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Згідно ч. 7 ст. 237 КПК України, вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у ІНФОРМАЦІЯ_6 , інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з положенням ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно положень ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України).
Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Як випливає із матеріалів, долучених до клопотання, органом досудового розслідування визначено, що внаслідок протиправної діяльності, потерпілому у цьому кримінальному провадженні спричинено матеріальну шкоду понад 527 000,00 грн.
Крім того, встановлено, що представником потерпілого ОСОБА_5 адвокатом ОСОБА_11 подано цивільний позов до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому кримінальним правопорушенням на суму 527 000,00 грн., моральної шкоди на суму 100 000,00 грн. та витрат на правничу допомогу на суму 50 000,00 грн.
Застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження щодо майна будь-якої особи є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні, оскільки сприятиме досягненню мети щодо швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування, а також запобігатиме настанню будь-яких негативних наслідків. Слідчим суддею враховується, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.
Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна (ч. 3 ст. 173 КПК України).
Отже, виходячи з викладеного, у частині накладення арешту на банківські карти: « ІНФОРМАЦІЯ_5 » № НОМЕР_8 , « ІНФОРМАЦІЯ_2 » № НОМЕР_9 , « ІНФОРМАЦІЯ_2 » № НОМЕР_10 , « ІНФОРМАЦІЯ_5 » № НОМЕР_11 , « ІНФОРМАЦІЯ_2 » № НОМЕР_12 , слідчий суддя вважає, що слід відмовити, оскільки не відповідають критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, та слідчим не доведено необхідність такого арешту.
На підставі викладеного, слідчий суддя дійшов до висновку, що клопотання слідчого про арешт майна, підлягає частковому задоволенню, оскільки наявні правові підстави для арешту на вилучені у ході проведення обшуку речі та предмети, оскільки вони відповідають критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, та метою такого арешту є забезпечення зберігання речових доказів, забезпечення цивільного позову потерпілого, в іншій частині вимог слідчого про накладення арешту на банківські картки, слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 167, 168, 170-173, 175, 309, 372, 392, 532 КПК України, слідчий суддя,-
Клопотання слідчого про арешт майна задовольнити частково.
В іншій частині клопотання про накладення арешту на банківські картки відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1