Справа № 464/1953/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/776/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в режимі відеоконференції з ДУ «Львівська УВП №19», кримінальне провадження № 0000234 за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_6 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 17.07.2025 відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, українця, громадянина України, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, з неповною середньою освітою, одруженого, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше судимого, востаннє 29.11.2023 Пустомитівським районним судом Львівської області за ч.2 ст.15 ч.4 ст.185 КК України та призначено покарання на підставі ч.1 ст.71 КК України у виді позбавлення волі строком 5 років 1 місяць, покарання не відбув, судимість не погашена,

обвинуваченогоу вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.4 ст. 186 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

встановила:

Захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 17.07.2025, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 - ч.4 ст.186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 8 місяців позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за вказаним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання призначеного за вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.11.2023, остаточно призначивши ОСОБА_7 покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахується з моменту його затримання, а саме з 17.03.2024.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_7 залишено до вступу вироку в законну силу.

Арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Сихівського районного суду м.Львова від 25.03.2024 скасовано.

Вирішено питання з речовим доказом в порядку ст. 100 КПК України.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить змінити кваліфікацію дій обвинуваченого з ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 186 КК України на ч. 1 ст. 185 КК України (в редакції, чинній на момент вчинення ) та застосувавши ст. 5 КК України та п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити кримінальне провадження у зв`язку зі скасуванням кримінальної відповідальності.

Скасувати вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.11.2023 року та закрити провадження за тим же принципом.

Зняти судимість з ОСОБА_7 за обома вироками.

Негайно звільнити ОСОБА_7 з-під варти.

Апелянт вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасування і закриттю кримінального провадження у зв`язку зі скасуванням кримінальної відповідальності або призначити новий розгляду у суді першої інстанції на підставі, неповноти судового розгляду, через невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження; через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, та наявних підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що неповнота судового розгляду, викладених у кримінальному провадженні (відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 409, п. 1,2, ч. 1 ст.410 КПК України) полягає у недотриманні судом вимог ст. 9, 91 КПК України.

Апелянт наполягає, що суд першої інстанції безпідставно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 186 КК України як замах на грабіж.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що дії ОСОБА_7 після спрацювання антикрадіжної рамки та втеча з місця події утворюють відкрите викрадення (грабіж). Однак жоден із свідків не бачив безпосередньо моменту викрадення майна.

Матеріали справи не містять доказів застосування насильства чи загрози його застосування, відкритого викрадення в присутності потерпілого чи інших осіб. Свідок ОСОБА_9 , який переслідував обвинуваченого, не бачив факту заволодіння майном та не бачив, що саме було викрадено. Лише після виявлення пляшки у смітнику він зробив припущення, що це віскі. Фактичні обставини свідчать про таємне викрадення чужого майна (крадіжку), що підлягає кваліфікації за ч. 4 ст. 185 КК України (в старій редакції, яка діяла на момент вчинення діяння).

Апелянт наголошує, що Законом України було змінено розмір майнової шкоди, що визначає кримінальну відповідальність за крадіжку, і крадіжка на суму менше 3028 грн перестала бути кримінально караним діянням.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України, цей закон має зворотну дію і поширюється на осіб, які: вчинили таке діяння до набрання ним чинності, відбувають покарання або мають судимість.

Якщо діяння більше не є злочином, суд зобов`язаний закрити провадження у зв`язку зі скасуванням кримінальної відповідальності на підставі. п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України.

У даній справі сума завданої матеріальної шкоди є 395, 05 грн.

Наслідки для попереднього вироку. Вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.11.2023 року стосується аналогічної крадіжки на суму, меншу за 3028 грн. Це діяння також підлягає декриміналізації, а вирок - скасуванню. Отже застосування ст. 71 КК України (сукупність вироків) є безпідставним.

Відтак на переконання апелянта судом, безпідставно, не досліджено питання про малозначність діяння та можливість притягнення ОСОБА_10 до адміністративної відповідальності.

Апелянт покликається, що суперечливі докази залишились без належної оцінки суду. Так показання свідків сторони обвинувачення та свідка ОСОБА_11 є взаємно суперечливими. Суд обмежився формальним посиланням на «приязні відносини» останньої з обвинуваченим, але не надав переконливих мотивів відхилення її свідчень.

Відеозапис, згаданий у вироку, не підтверджує факт відкритого викрадення навпаки, з нього видно, що вилучення товару з полиці відбулося непомітно для оточення.

Істотні суперечності у самому вироку підтверджено наступним. У фабулі вироку описано, що викрадення було таємним, але суд кваліфікував його як замах на грабіж, обґрунтовуючи це виключно фактом втечі після виявлення.

Верховний Суд у постанові від 16.04.2019 р. (справа № 559/1977/16-к) чітко зазначив, що сама по собі втеча після таємного заволодіння майном не змінює кваліфікацію з крадіжки на грабіж.

Сукупність наведених вище обставин свідчить, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним даним справи, а виявлені суперечності та проігноровані докази прямо вплинули на вирішення питання про винуватість та кваліфікацію діяння обвинуваченого.

У даному кримінальному провадженні наявні підстави для його закриття, передбачені п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, а саме - відсутність у діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 186 КК України. Фактичні обставини, встановлені в суді, свідчать про те, що дії обвинуваченого утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП (дрібна крадіжка), оскільки вартість викраденого майна становить 395,05 грн, що є меншою за поріг кримінальної відповідальності, визначений приміткою до ст. 185 КК України; подія відбулася у формі таємного викрадення, а не відкритого, що підтверджується первинними показаннями свідків та тим, що охоронець не бачив моменту викрадення та ідентифікував обвинуваченого лише після перегляду відеозапису; дії, кваліфіковані судом як «переростання» крадіжки у грабіж, не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки відсутні об`єктивні дані, що обвинувачений, усвідомлюючи викриття, продовжив відкрито заволодівати майном, а не намагався уникнути затримання.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , 17.03.2024 близько 18:25 год., перебуваючи в приміщенні магазину «Сільпо 354», що належить ТзОВ «СІЛЬПО-ФУД» () та знаходиться у приміщенні торгового центру «Fabrik», що за адресою: м.Львів, вул.Стрийська,45, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, діючи повторно та в умовах воєнного стану, переконавшись, що за його діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, шляхом вільного доступу, таємно викрав з торгівельного прилавку майно, яке належить ТзОВ «СІЛЬПО-ФУД», а саме алкогольний напій - віскі торгової марки «Ezra Brooks 99 Proof Bourbon», у кількості 1 шт., об`ємом 0,7 л, вартістю 395,05 грн. без ПДВ, яке заховав собі під куртку з лівого боку. У подальшому, ОСОБА_7 , будучи викритим працівником охорони вказаного магазину ОСОБА_9 , розуміючи, що його дії виявлені, та бажаючи досягти своєї протиправної мети, продовжуючи свої злочинні дії, які переросли з таємного викрадення чужого майна (крадіжка) у відкрите викрадення чужого майна (грабіж), не реагуючи на вимогу працівника охорони зупинитись та повернути викрадене, з викраденим майном з місця скоєння кримінального правопорушення почав втікати, однак свого злочинного умислу до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі, оскільки був зупинений працівником охорони магазину ТзОВ «СІЛЬПО-ФУД» ОСОБА_9 , за межами торгового центру «Fabrik» із викраденим майном. Своїми умисними, протиправними діями ОСОБА_7 , намагався заподіяти ТзОВ «СІЛЬПО-ФУД» (), матеріальну шкоду на загальну суму 395,05 грн.

Заслухавши доповідача, думку захисника - адвоката ОСОБА_6 , підтриману обвинуваченим ОСОБА_7 , про задоволення апеляційної скарги, міркування прокурора ОСОБА_8 , про відмову у задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого та залишенні без змін вироку суду першої інстанції, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи та є обґрунтованим.

Суд першої інстанції вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.15 ч.4 ст. 186 КК України, як вчинення закінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, в умовах воєнного стану.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

При цьому, відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Крім того слід звернути увагу на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах Souring v. UK, Shvydka v. Ukraine, Tammer v. Estonia, - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції були належним чином досліджені обставини справи, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження.

Так при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжкого злочину; особу обвинуваченого, який раніше судимий, на момент вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебував, має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого не встановлено.

Відповідно суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованої йому статті КК України. Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, викладеним у ст.65 КК України, та є необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за вказаним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання призначеного за вироком Пустомитівським районним судом Львівської області від 29.11.2023, і остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Апеляційні вимоги захисника обвинуваченого щодо перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , з грабежу на крадіжку, тобто кваліфікувати дії останнього за ч.4 ст. 185 КК України та в подальшому декриміналізувати епізод, оскільки сума матеріальної шкоди становить 395, 05 грн., є безпідставними та суперечать чинному законодавству.

09.08.2024 набрав чинності Закон України №3886-IX від 18.07.2024 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», згідно з яким були внесені зміни до ст.51 КУпАП України, якими посилена відповідальність за вчинення дрібного викрадення чужого майна.

Так, згідно нової редакції ст. 51 КУпАП України, відповідальність за ч.1 ст.51 КУпАП України настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що складає 757 грн. Відповідальність за ч.2 ст.51 КУпАП України настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає від 575 грн. до 3028 грн.

Таким чином, з 09.08.2024 таємне викрадення чужого майна (крадіжка) стає кримінально караним діянням, якщо вартість викраденого майна на момент вчинення правопорушення становить більше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що у 2024 році становить 3028 грн.

Станом на 01 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 3028 грн, а 50 відсотків від його розміру становили 1514 грн.

Однак такі зміни в законодавстві, які мають зворотну дію в часі, були внесені до статей 185, 190, 191 КК України в наслідок набрання чинності Закон України №3886-IX.

Зазначене підтверджено висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду у постанові від 07.10.2024 (справа № 278/1566/21, провадження № 51-2555кмо24).

Грабіж обвинувачений ОСОБА_7 скоїв 17.03.2024 року, тобто під час дії воєнного стану, відповідно його дії були кваліфіковані, за ч.4 ст. 186 КК України.

Покарання за ч.4 ст. 186 КК України передбачається у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років за вчинення грабежу в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Воєнний стан в Україні введено з 24.02.2022 року та триває по сьогоднішній час.

Судом першої інстанції було ретельно проаналізовано доводи сторони захисту висловлені в судовому засіданні щодо не вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, та суд дійшов висновку про їх непереконливість та спробу уникнення обвинуваченим, який вини не визнав, кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Так, з обвинувального акту вбачається, що прокурор вважав, що дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілою стороною і незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж. Суд першої інстанції з цим погодився виходячи з наступного.

Чинний КК визначає крадіжку як таємне викрадення чужого майна. Натомість грабіж відповідно до ст.186 кодексу це відкрите викрадення чужого майна. Тобто ці склади злочинів відрізняються за способом їх учинення.

Крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Грабіж це відкрите викрадення чужого майна в присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення. Відкритим. визнається викрадення, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину. Такими особами можуть бути особи, у власності, володінні чи під охороною яких знаходиться майно, на яке здійснюється посягання.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 6.11.2009 №10 крадіжку та грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно й мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування - залежно від характеру насильства чи погрози - як грабіж чи розбій.

Отже, розрізняючи крадіжку та грабіж, слід виходити саме зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.

Суд першої інстанції в підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.4 ст. 186 КК України послався на докази досліджені в судовому засіданні.

Відтак апеляційні вимоги сторони захисту не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Покликання захисника на необхідність скасування стосовно ОСОБА_7 вироку Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.11.2023 року, згідно якого ОСОБА_7 вчинив крадіжку на суму 391, 76 грн. та його дії були кваліфіковані за ч.4 ст. 185 КК України, не можуть бути предметом розгляду у даному кримінальному провадженні.

Стороні захисту необхідно даний вирок оскаржувати окремо, з метою приведення його до чинних вимог законодавства.

На думку колегії суддів призначене обвинуваченому покарання у конкретному випадку є виваженим, достатнім та необхідним для виправлення та перевиховання обвинуваченого, для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідає принципам призначення покарання, й відповідає меті покарання.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження у суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим, а призначене покарання відповідає особі обвинуваченого, відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Сихівського районного суду м. Львова від 17.07.2025 яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.4 ст. 186 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який утримується під вартою - в той же строк з моменту отримання копії рішення.

Головуючий:

Судді: