ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2754/25 Справа № 175/5651/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

законних представників

малолітніх потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8

представника потерпілих ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду кримінальне провадження №0000711 від 17 жовтня 2023 року за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , поданих в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 на вирок Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2025 року, яким:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Підгородне Дніпропетровського району Дніпропетровської області, громадянина України, з не повною загальною середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

визнано винним та засуджено:

- за ч.2 ст.156 Кримінального кодексу України (далі- КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю, пов`язаною з вихованням малолітніх і неповнолітніх дітей та займати будь-які посади у будь-яких закладах освіти і виховання дітей на строк три роки;

- за ч. 6 ст. 152 КК у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно, за сукупністю кримінальних правопорушень, призначено ОСОБА_12 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю, пов`язаною з вихованням малолітніх і неповнолітніх дітей та займати будь-які посади у будь-яких закладах освіти і виховання дітей на строк три роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_12 ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч.ч. 1, 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_12 в строк покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення за період з 28 жовтня 2023 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку - один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_12 до набрання вироком законної сили залишити без змін.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК) ухвалено внести інформацію про обвинуваченого ОСОБА_12 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Долю речових доказів та судових витрат вирішено відповідно до положень ст.ст.100, 124 КПК.

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_12 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

У ОСОБА_12 у невстановленому місці у період часу з червня по 18 серпня 2023 року (більш точного часу під час досудового розслідування не встановлено) виник протиправний умисел, спрямований на вчинення розпусних дій щодо малолітньої особи з кола його знайомих, що мешкають у с. Перемога, Дніпровського району Дніпропетровської області.

З метою реалізації свого протиправного умислу, ОСОБА_12 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, в період часу з червня 2023 року по 18 серпня 2023 року (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено), проводячи час в одній компанії з малолітньою потерпілою ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та іншими малолітніми особами в різних місцях на території с. Перемога Дніпровського району Дніпропетровської області, у т.ч. на подвір`ях будинків АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , де проживають ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на території покинутого будинку навпроти будинків №5 та №7 по вул. Гоголя, а також на березі річки Кільчень у с. Перемога Дніпровського району Дніпропетровської області (більш точне місце вчинення кримінального правопорушення досудовим розслідуванням не встановлено), та інших невстановлених містах, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, маючи на меті задоволення своєї статевої пристрасті та збудження статевого інстинкту у малолітньої потерпілої ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , достовірно знаючи про її малолітній вік, посягаючи на її статеву свободу та статеву недоторканність, нормальний фізичний, психічний та соціальний розвиток та маючи єдиний умисел на розбещення малолітньої потерпілої, вчиняв стосовно останньої дії сексуального характеру, а саме:

- садив її на коліна поруч зі своїм статевим членом, торкався верхньої частини її ніг, стегон та грудей, заглядав під одяг, розглядував її груди та статеві органи, робив гематоми від поцілунків на шиї;

- демонстрував малолітній ОСОБА_13 свій статевий член та пропонував взяти його в руки з метою задоволення своєї статевої пристрасті, просив її роздягнутися при ньому, а також пропонував малолітній ОСОБА_13 сексуальний контакт за винагороду, на що отримував відмову від останньої.

Вказаними діями ОСОБА_12 поставив під загрозу нормальний психічний та соціальний розвиток малолітньої ОСОБА_13 та порушив її права на статеву недоторканість і нормальний фізичний, психічний та соціальний розвиток дитини, що гарантується ст. 52 Конституції України.

Дії ОСОБА_12 кваліфіковані за ч.2 ст.156 КК, як вчинення розпусних дій щодо малолітньої особи (розбещення неповнолітніх).

Продовжуючи свою злочинну діяльність та будучи особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 156 КК, ОСОБА_12 , із сексуальних мотивів, протиправно, усвідомлюючи власні дії та їх суспільно-небезпечний характер, достовірно знаючи про малолітній вік потерпілого ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та користуючись його безпорадним станом, відсутністю специфічного життєвого досвіду (зокрема, в інтимних питаннях), рівня інтелектуального розвитку та індивідуальних особливостей, у зв`язку з чим останній не міг чинити йому реальний опір, використовуючи свою значну фізичну перевагу та вчиняючи фізичний та психологічний тиск на потерпілого в ході реалізації свого злочинного наміру, усвідомлюючи можливість настання тяжких наслідків у виді психологічних травм, вчинив дії сексуального характеру, а саме:

18 серпня 2023 року, у денний час доби (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено), за адресою на подвір`ї будинку АДРЕСА_3 , де проживає ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , діючи умисно, протиправно, вчинив дії сексуального характеру пов`язані з анальним проникненням в тіло малолітнього ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який не досяг чотирнадцятирічного віку, з використанням пальців рук та палиці, внаслідок чого вчинив його зґвалтування.

В результаті злочинних дій, ОСОБА_12 спричинив малолітньому потерпілому ОСОБА_16 легкі тілесні ушкодження у виді двох слідів від саден слизової оболонки зовнішнього жому задньопрохідного отвору, що спричиненні від дії тупого твердого предмету з відносно обмеженою контактуючою поверхнею, можливо нігтями пальця руки чи гілки.

Крім того, своїми протиправними діями ОСОБА_12 поставив під загрозу нормальний психічний та соціальний розвиток малолітнього ОСОБА_16 та порушив його права на статеву недоторканість і нормальний фізичний, психічний та соціальний розвиток дитини, що гарантується ст. 52 Конституції України.

Дії ОСОБА_12 кваліфіковані за ч.6 ст.152 КК, як вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із анальним проникненням в тіло іншої особи з використанням іншого предмета (зґвалтування) щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, вчинені особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 156 КК.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 вказує на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість вироку, який підлягає скасуванню з наступних підстав.

В ході досудового розслідування та судового розгляду особа, яка вчиняла протиправні дії не була належним чином ідентифікована як ОСОБА_12 , оскільки малолітні потерпілі та свідки, описуючи події, вказують на особу на ім`я ОСОБА_17 , не називаючи при цьому прізвище ОСОБА_18 . Однак органом досудового розслідування ОСОБА_12 в порядку ст. 228 КПК для впізнання жодному з потерпілих чи свідків пред`явлено не було. Таким чином висновок суду про те, що Вова, про якого говорять діти і обвинувачений ОСОБА_12 є однією і тією ж особою, не підтверджений жодним належним та допустимими доказом.

Сторона захисту не погоджується з кваліфікацією дій обвинуваченого за ч.6 ст. 152 КК, оскільки висновок суду про наявність проникнення в тіло потерпілого ґрунтується на припущеннях та суперечить наявним у справі об`єктивним доказам.

Так, показання малолітнього потерпілого ОСОБА_16 не містять відомостей про факт проникнення. Під час допиту 25.10.2023 ОСОБА_16 використовував дієслово «сувать», яке описує спрямованість дії, але не її завершений результат, тобто сам факт проникнення. Потерпілий жодного разу не вказав, що обвинувачений «засунув» чи «проникнув» в його тіло. Більш того за твердження потерпілого, що дії вчинялися «через труси». Ця обставина фактично унеможливлює проникнення твердим предметом (палицею чи пальцями) та не доводить факту зґвалтування.

На думку захисника висновок судово-медичної експертизи № 17с/е від 27.10.2023 об`єктивно спростовує факт проникнення, оскільки експерт зазначив, що ушкодження, виявлені у потерпілого ОСОБА_16 мають виключно зовнішній характер. У висновку відсутні будь-які відомості про наявність розривів, тріщин, гематом чи інших ушкоджень внутрішніх тканин анального каналу, які неминуче мали б виникнути у разі фактичного проникнення зі спротивом потерпілого.

Щодо неправильності кваліфікації кримінального правопорушення щодо потерпілої ОСОБА_13 адвокат зазначає, що відповідно до п. 17 Постанови Пленуму ВС Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи від 30.05.2008 № 5, розпусні дії, відповідальність за які передбачено статтею 156 КК, повинні мати сексуальний характер і можуть бути у виді фізичних дій або інтелектуального розбещення. Такі дії спрямовані на задоволення винною особою статевої пристрасті або на збудження у неповнолітньої особи статевого інстинкту.

Разом з тим матеріали справи не містять доказів того, чи отримував обвинувачений або потерпіла ОСОБА_13 сексуальне задоволення/збудження від інкримінованих дій. У справі не було проведено ані сексологічну експертизу, ані встановлено під час допиту дітей (чи сприймали діти певні дії як такі, що мають сексуальний контекст, чи викликали такі дії збудження статевого інстинкту тощо). Таким чином стороною обвинувачення не доведено, що всі ці дії носили сексуальних характер, а тому кваліфікація кримінального правопорушення за епізодом щодо потерпілої ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 156 КК є незаконною.

Захисник зазначає, що відмова суду у безпосередньому допиті малолітніх потерпілих та свідків за відсутності виключних обставин для цього, згідно п. 5ч. 2 ст. 87 КПК є істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, що має наслідком визнання отриманих внаслідок цього доказів недопустимими.

При цьому, на думку апелянта, суд діяв упереджено та з порушенням принципу рівності сторін. Як вбачається з вироку, підставою для відмови у допиті дітей було нібито піклування про їх психологічний стан, однак згідно матеріалів провадження сторона обвинувачення неодноразово проводила повторні допити цих дітей, зокрема, малолітній свідок ОСОБА_19 допитувався двічі: 25.10.2023 в умовах «зеленої кімнати» (т. 1, а.с. 134-138) та повторно 04.04.2024 (висновок спеціаліста № 230-24 від 10.04.2024, т. 2, а.с. 62-65). Малолітня потерпіла ОСОБА_20 допитана 25.10.2023 (висновок спеціаліста № 196-24 від 08.04.2024, т. 2, а.с. 1-5) та повторно 04.04.2024.

Вважає, що допит потерпілих та свідків було проведено з порушенням методики.

Так, згідно висновку СПЕ № 60-24 від 12.03.2024 щодо малолітнього ОСОБА_21 , за результатами дослідження відеозапису його допиту, експертом були виявлені наступні порушення:

- дата допиту, яка зазначена на відеозаписі, не відповідає реальній даті (т.2, а.с. 24);

- організація та проведення слідчої дії має суттєві недоліки, що суперечать методичним рекомендаціям для опитування дітей, а саме: а) ракурси камер не дозволяють в повному обсязі дослідити мімічні прояви підекспертного та опитувача, психолога; б) опитувачем, психологом не було проінформовано дитину щодо можливості зупинити або перервати спілкування у будь-яки час якщо буде відбуватися така потреба (т.2, а.с. 24 зворот);

- доля відкритих питань, які пролунали до ОСОБА_21 складає 50%, хоча необхідно 80%, також було задано 14 навідних питань (т.2, а.с.25);

- з боку психолога була допущена помилка «поганих запитань» - потенційно сугестивними та такими, що містили підказку у змісті (т.2. а.с.25 зворот);

Аналогічні порушення були допущені при опитуванні потерпілої ОСОБА_22 (т.2, а.с. 66), свідків ОСОБА_23 (т.2, а.с. 51), ОСОБА_24 (т.2, а.с. 101), ОСОБА_25 (т.2, а.с. 123).

Таким чином, у порушення Методичних рекомендацій щодо організації роботи з дітьми за методикою «Зелена кімната» для слідчих та ювенальних поліцейських під час допиту малолітніх свідків та потерпілих ставились навідні питання, що підтверджено висновками СПЕ; не було проведено повторного допиту свідків та потерпілих після того як обвинуваченому було оголошено про підозру з урахуванням запитань сторони захисту; під час повторного допиту ОСОБА_24 та ОСОБА_23 не було відібрано питання сторони захисту; психологом не було проінформовано дитину щодо можливості зупинити або перервати спілкування у будь-який час.

Також у показах потерпілих та свідків наявні суттєві суперечності, що потребували усунення шляхом судового допиту.

Згідно вироку суд визнав доведеним, що ОСОБА_12 «демонстрував малолітній ОСОБА_13 свій статевий член та пропонував взяти його в руки». Однак цей висновок ґрунтується на показаннях, отриманих внаслідок прямого навідного запитання з боку психолога під час допиту 25.10.2023, що є порушенням методики допиту малолітньої особи. Психолог не отримав цю інформацію у вільному викладі, а сам сформулював твердження: «А що показував ОСОБА_26 , не стісняйся, ми ж с тобою тут одні, свій статевий орган, так?» (т.1, а.с.182). У стенограмі після цього питання відповідь потерпілої відсутня. Після цього психолог ставить наступне питання, яке базується на недоведеному припущенні: «Скільки разів він тобі показував?» Така методика отримання свідчень на думку адвоката ставить під сумнів їх достовірність та допустимість.

Твердження потерпілої про «10 разів» не знаходить підтвердження у показаннях жодного свідка. Свідок ОСОБА_27 говорить про один можливий епізод (т.2, а.с.224), а свідок ОСОБА_28 не згадує про такі факти (т.1, а.с.81). Наведене свідчить про відсутність об`єктивного підтвердження ключового пункту обвинувачення.

Про наявність суперечностей у показаннях щодо роздягання, захисник посилається на покази потерпілого ОСОБА_13 , яка під час допиту пояснила, що на річці ОСОБА_12 у воді знімав з неї шорти та труси (т.1, а.с. 184 зворот). Однак свідок ОСОБА_29 , яка була безпосереднім очевидцем подій на річці, на запитання психолога, чи знімав ОСОБА_12 штани, категорично відповіла «не» (т.2 а.с. 193 зворот).

Щодо насильницьких дій стосовно потерпілого ОСОБА_16 , останній, описуючи епізод, коли ОСОБА_12 нібито вчиняв щодо нього насильницькі дії (вводив пальці та палицю в анальний отвір), не згадує про присутність жодного свідка (т.2, а.с.34 зворот, а.с. 35). Водночас свідки ОСОБА_27 (т.1, а.с.136) та ОСОБА_14 (т.1, а.с. 224) стверджують, що були безпосередніми очевидцями цих подій та надають детальний опис того, що бачили.

ОСОБА_16 стверджує, що обвинувачений «сував» йому палицю «через труси» (т.1, а.с.29-33). Водночас висновок СМЕ № 17с/е (т.1, а.с.55-56) фіксує лише зовнішні ушкодження, що спростовує факт проникнення всередину тіла.

Повторний допит свідка ОСОБА_24 є прикладом ненадійності доказів, покладених в основу вироку, оскільки протягом повторного допиту (т.2, а.с.216) цей свідок кардинально змінив свої показання - на початку він характеризував поведінку обвинуваченого як "нормальну", але після спілкування з психологом та оголошеної перерви, його показання різко змінилися на обвинувальні.

Також не встановлено під час допиту дітей, звідки вони знають такі слова як «зґвалтування», «домагання» тощо, які вони використовували під час допитів, чи коректно вони розуміють значення цих слів.

Звертає увагу, що свідок ОСОБА_29 на питання, звідки їй відомо про насильство щодо ОСОБА_30 , вказала: «як ми перший раз поїхали в поліцію (т.2, а.с.190), що на думку адвоката свідчить про те, що інформація про цей епізод була сформована або «доповнена» після втручання правоохоронних органів, а не є первинним та спонтанним спогадом дитини.

Вважає, що висновки спеціаліста-психолога за результатами допиту малолітніх потерпілих ОСОБА_13 (т.1, а.с.187-196), ОСОБА_16 (т.1, а.с.35-42) та малолітніх свідків ОСОБА_31 (т.1, а.с.228-238), ОСОБА_29 (т.2, а.с.196-204), ОСОБА_27 (т.2, а.с.230-239) є недопустимими доказами, оскільки відповідно до п. 7 ч. 4 ст. 71 КПК спеціаліст має право надавати висновки з питань, що належать до сфери його знань, під час досудового розслідування кримінальних проступків, а не особливо тяжких злочинів.

Як убачається з матеріалів справи, допит малолітніх потерпілих та свідків проведено психологом ОСОБА_32 , яка згідно з правовою позиціює, викладеною у постанові ВС від 17.01.2023 у справі № 753/13113/18 є неналежним суб`єктом.

Крім того, психолог ОСОБА_33 , як зазначено вище, проводила допити з численними помилками.

В дипломі психолога (т.1а.с.43) зазначено, що вона отримала кваліфікацію «практичного психолога у навчальних закладах», отже ОСОБА_33 не могла бути задіяна при допиті дітей, адже за освітою вона може діяти лише у навчальних закладах.

Враховуючи наведене, захисник ОСОБА_10 просить вирок Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26.06.2025 щодо ОСОБА_12 скасувати, кримінальне провадження закрити на підставі п.3 ст. 284 КПК.

Захисник ОСОБА_11 в своїй апеляційній скарзі зазначає про незаконність та необґрунтованість вироку внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Вказує, що покази законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_13 - ОСОБА_8 та законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_16 - ОСОБА_7 не підтверджують здійснення ОСОБА_12 дій сексуального характеру відносно малолітніх ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , оскільки законні представники не були безпосередніми очевидцями події.

У порушення вимог ст.23, ст. 96, ч.1 ст.226, ч.1 ст.227, 352, 353 КПК під час розгляду кримінального провадження судом не було проведено допит малолітніх ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , свідків ОСОБА_34 , ОСОБА_29 та ОСОБА_27 безпосередньо у судовому засіданні, чим порушено право сторони захисту на прямий допит вказаних потерпілих та свідків, та встановлення достовірності їх показань та фактичних обставин справи, зокрема з`ясувати про яку конкретно особу за ім`ям ОСОБА_17 йшла мова у поясненнях малолітніх потерпілих та свідків, оскільки ця особа не була ідентифікована ніяким чином.

Відеозаписи з «Зеленої кімнати» (м.Дніпро, вул. Володимира Великого, 34 «Кризова дружня до дитини») від 25.10.2023 та від 04.04.2024, де проводилась психологічна робота з малолітніми потерпілими та свідками, та стенограми цих відеозаписів, не є допитами згідно ст.ст.223, 224, 225, 226, 227 КПК.

В порядку визначеному ст.ст. 225, 226 КПК, малолітні потерпілі та свідки не допитувались. Інші докази, якими обґрунтований вирок, не підтверджують висновки суду щодо скоєння ОСОБА_12 кримінальних правопорушень.

Суд безпідставно відхилив доводи ОСОБА_12 про те, що він не скоював інкримінованих злочинів та не здійснював відносно малолітніх ОСОБА_13 та ОСОБА_16 дій сексуального характеру.

На підставі наведеного захисник ОСОБА_11 просить вирок Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26.06.20225 скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_12 у скоєнні кримінальних-правопорушень, передбачених ч.2 ст. 156, ч.6 ст. 152 КК і вичерпанням можливості їх отримати.

Прокурором Слобожанської окружної прокуратури ОСОБА_35 та представником малолітніх потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_13 адвокатом ОСОБА_9 подані заперечення на апеляційні скарги захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , в яких наводяться доводи на спростування апеляційних вимог сторони захисту, просять залишити апеляційні скарги без задоволення, а вирок суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши:

- захисника ОСОБА_10 на підтримку доводів поданих апеляційних скарг, який наполягав на їх задоволенні та просив вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_12 на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК;

- прокурора, законних представників малолітніх потерпілих та їх представника ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту, уважали вирок суду щодо ОСОБА_12 законним та обґрунтованим, а тому просили залишити апеляційні скарги без задоволення, а вирок суду без змін.

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 156, ч.6 ст. 152 КК при обставинах, встановлених вироком суду, правова кваліфікація його дій, вид та міра призначеного покарання - вірні та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.

Відповідно до положень статті 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно статей 85 та 86 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.ч.1,4 ст.95 КПК показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 та п.3 ч.2 ст.99 КПК, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати, зокрема, складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії.

Доводи апеляційних скарг захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_12 засуджено незаконно за злочини, який він не вчиняв, колегія суддів уважає неспроможними, оскільки вони спростовуються матеріалами кримінального провадження. Винність ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 156, ч.6 ст. 152 КК у повній мірі підтверджується сукупністю доказів, безпосередньо дослідженими судом під час судового розгляду, яким суд дав оцінку у їх сукупності.

Так, обвинувачений ОСОБА_12 свою вину у вчиненні інкримінованих злочинів не визнав, факт вчинення розпусних дій щодо малолітньої ОСОБА_13 та насильницьких дій сексуального характеру щодо малолітнього ОСОБА_16 заперечив, вважаючи, що справа щодо нього сфальсифікована. Пояснив, що влітку 2023 року він був на роботі щодня з 6:00 до 23:00 години, працював в м.Підгородньому, допомагав на будівництві та біля міської ради. З потерпілими він не гуляв та спільне дозвілля не проводив, з ними спілкується його брат, і саме з ним в серпні 2023 року потерпілі були на пляжі. На АДРЕСА_3 він не перебував, ніяких дій щодо потерпілої ОСОБА_13 та потерпілого ОСОБА_16 не вчиняв, вони його обмовили з метою покласти вину у тому, що сталось на нього. Вказав, що їх міг залякати ОСОБА_36 , який погрожував їм, шантажував та купував «спиртне». Потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_16 знає, зустрічав їх раніше біля магазину.

Не зважаючи на не визнання ОСОБА_12 своєї вини, на підтвердження встановлених фактичних обставин справи суд першої інстанції обґрунтовано послався як на доказ на показання законних представників малолітніх потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які, кожна окремо, пояснили, що восени 2023 року (приблизно через два місяці від дати подій кримінальних правопорушень) зі слів дітей їм стало відомо про вчинення кримінальних правопорушень проти їх статевої недоторканості, безпосередніми очевидцями цих подій вони не були. Після цього вони звернулись із заявами до поліції та було розпочато досудове розслідування. Діти проходили тривалу психологічну реабілітації внаслідок вчинення відносно них кримінальних правопорушень.

Наведені показання, які судом першої інстанції обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку, у колегії суддів не викликають сумнівів у їх достовірності, оскільки вони також узгоджуються з показаннями допитаного судом першої інстанції судового експерта ОСОБА_37 , який вказав, що він є головним судово-психіатричним експертом Дніпровської філії судових експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України», має експертний стаж 42 роки. Комісійний висновок судово-психіатричного експерта № 733 від 01.12.2023 підтвердив та зазначив, що рішення комісії експертів було одностайним. Комісія експертів, яка досліджувала ОСОБА_12 , мала можливість відповісти на всі питання, які були поставленні на вирішення експертизи, необхідності у стаціонарному спостереженні не вбачалось, оскільки медичної документації наданої експертам було достатньо. Емоційна нестабільність ОСОБА_12 , яку він демонстрував під час дослідження та встановлене в анамнезі відставання від навчання не є підставами для визнання його неосудним. Також додав, що ОСОБА_12 міг розуміти, що він має справу з малолітніми (неповнолітніми) особами.

Наведені показання узгоджуються між собою та об`єктивно підтверджується доказами, дослідженими судом та викладеними у вироку, зокрема:

- протоколом прийняття заяви про вчинений злочин, відповідно до якого 20.10.2023 ОСОБА_8 до органу поліції із заявою про те, що в серпні 2023 року ОСОБА_12 , знаходячись у дворі за адресою: АДРЕСА_3 , розбещував малолітніх ОСОБА_27 та ОСОБА_13 (т.1, а.п. 118-119);

- протоколом прийняття заяви про вчинений злочин від 17.10.2023, згідно якого ОСОБА_7 звернулась поліції із заявою, в якій повідомила, що в серпні 2023 року ОСОБА_12 , знаходячись у дворі за адресою: АДРЕСА_3 вчинив розпусні дії щодо її малолітньої дитини ОСОБА_16 (т.1, а.п. 9-10);

- даними відеозапису з «Зеленої кімнати» (м.Дніпро, вул. Володимира Великого, 34 «Кризова кімната дружня до дитини») від 25.10.2023, де проводилась психологічна робота з дитиною ОСОБА_13 та стенограмою цього відеозапису, де малолітня ОСОБА_13 надала показання про дії стосовно неї особою на ім`я ОСОБА_17 сексуального характеру, а саме: садив її на коліна поруч зі своїм статевим членом, торкався верхньої частини її ніг, стегон та грудей, заглядав під одяг, розглядував її груди та статеві органи, цілував в шию; демонстрував малолітній ОСОБА_13 свій статевий член та пропонував взяти його в руки з метою задоволення своєї статевої пристрасті, просив її роздягнутися при ньому, а також пропонував малолітній ОСОБА_13 сексуальний контакт за винагороду, на що отримував відмову від останньої (т.1, а.п.180, 181-185);

- висновком експерта № 59-24 від 08.03.2024, відповідно до якого процес відтворення ОСОБА_13 25.10.2023обстановки та обставин подій (за матеріалами відеозапису слідчих дій, проведених за участю ОСОБА_13 ), характеризується наявністю психологічно значимих маркерів, що відповідають психологічній специфіці (проявам та закономірностям) реконструкції подій. Для комунікативної діяльності під експертної характерна ситуативна різноплановість, діалогова активність, ініціативність, гучність, темп викладу повідомлень та інформативність відповідей змінюються в залежності від тем, що обговорюються. Спостерігається вибіркове розширення інформативності свідчень: від довільного, насиченого подробицями та деталями опису загальної картини подій до значного зменшення вербальної продукції, зниження інформативності повідомлень, скутості, уникання детального опису фрагментів подій, пов`язаних із діями сексуальної спрямованості, відсутні ознаки психологічного впливу на неї з боку осіб, які брали участь у проведенні слідчої дії 25.10.2023 (т.2. а.к.п. 66-71);

- відеозаписом з «Зеленої кімнати» (м.Дніпро, вул. Володимира Великого, 34 «Кризова кімната дружня до дитини») від 25.10.2023, де проводилась психологічна робота з дитиною ОСОБА_16 та стенограмою цього відеозапису, згідно яких малолітній ОСОБА_16 надав показання про дії сексуального характеру, пов`язані з анальним проникненням в його тіло з використанням пальців рук та палиці особою на ім`я ОСОБА_17 (т.1, а.п. 28, 31-39);

- висновком експерта № 60-24 від 12.03.2024, згідно якого процес відтворення ОСОБА_16 обстановки та обставин подій (за матеріалами відеозапису слідчих дій, проведених за участю ОСОБА_16 ), характеризується наявністю психологічно значимих маркерів, що відповідають психологічній специфіці (проявам та закономірностям) реконструкції подій. Підекспертний слідує за особистою логікою, не встановлено ознак стороннього втручання в його психічну продукцію, відсутні ознаки репетирування промови, відтворення думки інших. Характер вербального та невербального відображення дійсності подій потерпілим засвідчують, що надані відомості є автентичними його сприйняттю, пам`яті та мисленню, відсутні ознаки психологічного впливу на нього з боку осіб, які брали участь у проведенні слідчої дії 25.10.2023 (т.2 а.п. 22-27);

- висновком експерта №17с/е від 27.10.2023, згідно якого на тілі ОСОБА_16 виявлені тілесні ушкодження: два сліди від саден слизової оболонки зовнішнього жому задньопрохідного отвору, що спричинені від дії тупого твердого предмету з відносно обмеженою контактуючою поверхнею, можливо нігтям пальця руки чи гілкою. Враховуючи характер ушкодження, термін, що пройшов з терміну подій, встановити давність виникнення вказаних ушкоджень неможливо, що однак і не виключає виникнення їх в термін на який вказує обстежений (приблизно в кінці серпня 2023 року). Виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень (т.1, а.п 55-56);

- відеозаписом з «Зеленої кімнати» (м.Дніпро, вул. Володимира Великого, 34 «Кризова кімната дружня до дитини») від 25.10.2023, де проводилась психологічна робота з малолітнім ОСОБА_14 , в якому він детально розповів про обставини вчинених кримінальних правопорушень та стенограмою цього відеозапису (т.1 а.п., 221, 222-226);

- висновком експерта № 234-24 від 16.04.2024, відповідно до якого у поведінці малолітнього ОСОБА_14 під час проведення його допиту наявні психологічні особливості, властиві для самостійного відтворення ним подій, що досліджуються, відсутні ознаки психологічного впливу на нього з боку осіб, які брали участь у проведенні слідчої дії 25.10.2023 (т.2 а.п. 123-128);

- відеозаписом з «Зеленої кімнати» (м.Дніпро, вул. Володимира Великого, 34 «Кризова кімната дружня до дитини») від 04.04.2024, де проводилась психологічна робота з малолітньою ОСОБА_29 , в якому вона детально розповіла про обставини вчинених кримінальних правопорушень та стенограмою цього відеозапису (т.2 а.п. 185, 186-193).

- відеозаписом з «Зеленої кімнати» (м.Дніпро, вул. Володимира Великого, 34 «Кризова кімната дружня до дитини») від 04.04.2024, де проводилась психологічна робота з малолітнім ОСОБА_27 , в якому він детально розповів про обставини вчинених кримінальних правопорушень та стенограмою цього відеозапису (т.2 а.п. 215, 216-227);

- відеозаписом опитування в умовах «Кімнати дружньої до дитини» в якості потерпілих малолітніх ОСОБА_29 та ОСОБА_27 , які у подальшому набули статусу свідків у кримінальному провадженні, під час якого останні надали свідчення про обставини та події аналогічні тим, які були надані під час їх допиту в якості свідків (т.1 а.п. 46-55, 81-89);

- висновком експерта № 58-24 від 07.03.2024, відповідно до якого у поведінці ОСОБА_29 під час проведення її допиту наявні психологічні особливості, властиві для самостійного відтворення нею подій, що досліджуються, відсутні ознаки психологічного впливу на неї з боку осіб, які брали участь у проведенні слідчої дії 25.10.2023 (т.2 а.п. 51-56);

- висновком експерта № 236-24 від 17.04.2024, згідно якого у поведінці ОСОБА_27 під час проведення її допиту наявні психологічні особливості, властиві для самостійного відтворення ним подій, що досліджуються, відсутні ознаки психологічного впливу на нього з боку осіб, які брали участь у проведенні слідчої дії 25.10.2023 (т.2 а.п. 101-106);

- висновком спеціаліста від 13.11.2023, відповідно до якого за результатами роботи з малолітньою ОСОБА_13 , при проведенні опитування в умовах «Кімнати дружньої до дитини» слідує, що за результатами опитування було виявлено наявність ознак психотравмування дитини, пов`язаних із діями особи, яку дитина називає ОСОБА_17 , а саме: торкання її грудей, знімання трусиків купальника, взяття її на руки, демонстрація статевого органа, пропозиції сексуального контакту за винагороду, психологічний тиск та залякування у її бік. Дитина описує не однократні дії стосовно неї, які мають сексуальний характер. Дівчинка не усвідомлює дії торкання до її тіла, демонстрацію статевого органа, пропозицію вступити в сексуальний контакт за винагороду як такі, зо мають сексуальний характер в повній мірі. В її поведінці фіксуються такі невербальні прояви пережитих подій як: напруження та рухова розгальмованість, захисна посмішка, уникання візуального контакту, сильне почуття сорому. Конгруентність вербальних та невербальних прявів може свідчити про те, що дитина зазнала психологічної травми внаслідок взаємодії з особою, яку дитина називає ОСОБА_17 . Також було виявлено наявність включення захисних механізмів під час розповіді про психотравмувальну ситуацію: підвищена тривожність, сильне почуття сорому, рухова розгальмованість, захисна посмішка, при згадуванні про події значно посилюються невербальні прояви. Станом на день опитування (25.10.2023) у малолітньої ОСОБА_38 перед опитуванням переважає ситуативно тривожний стан. Розвиток дівчини відповідає віковим нормам. Ввічлива, вихована. Але у дитини наявні ознаки психотравми внаслідок взаємодії з особою на ім`я « ОСОБА_17 », та спостерігається посилення невротичних реакцій під час спогадів про їхню взаємодію. Такі стани потребують проведення відповідної корегувальної роботи з травма терапевтом (т.1 а.п 187-196);

- висновком спеціаліста від 31.10.2023, складеним за результатами роботи з малолітнім ОСОБА_16 при проведенні опитування в умовах «Кімнати дружньої до дитини», з якого слідує, що за результатами опитування було виявлено наявність ознак психотравмування дитини, пов`язаних із діями особами, яких дитина називає ОСОБА_17 та ОСОБА_39 , а саме: торкання до сідниць, засовування пальців та палки у анальний отвір, застосування фізичної сили, схиляння брати статевий орган до рота, психологічний тиск та залякування у його бік. Дитина описує дії стосовно неї, які мають сексуальний характер. Дані вчинки особи мають ознаки психологічного, фізичного та сексуального насильства. Хлопець усвідомлює дії торкання до його тіла, засовування пальців та палки в анальний отвір, але не усвідомлює, що це сексуальне насильство у повній мірі. В його поведінці фіксуються такі невербальні прояви пережитих травмувальних подій як: сильне напруження, рухова розгальмованість, уникання візуального контакту, сильне відчуття сорому, нав`язливе пощипування та тертя шкіри обличчя, наявність довгих пауз та розтягування слів. Конгруентність вербальних та невербальних проявів може свідчити про те, що дитина зазнала психологічної травми внаслідок взаємодії з особами, яких дитина називає ОСОБА_17 та ОСОБА_39 . Також було виявлено наявність включення захисних механізмів під час розповіді про психотравмувальну ситуацію: підвищена тривожність, рухова розгальмованість, відчуття сорому. Станом на день опитування (25.10.2023) у малолітнього ОСОБА_16 перед опитуванням переважає ситуативно тривожний стан. Розвиток хлопця відповідає віковим нормам, але наявні порушення мовлення. У дитини наявні ознаки психотравми внаслідок взаємодії з особами на ім`я ОСОБА_40 та ОСОБА_41 та спостерігаються посилення невротичних реакцій під час спогадів про їхню взаємодію. Такі стани потребують проведення відповідної корегувальної роботи з травма терапевтом (т.1 а.п. 35-42);

- висновком спеціаліста від 18.11.2023, складеним за результатами роботи з малолітнім ОСОБА_14 при проведенні опитування в умовах « ІНФОРМАЦІЯ_6 », з якого убачається, що в процесі допиту дитини ОСОБА_42 було виявлено особливості поведінки осіб, яких дитина називає « ОСОБА_43 » до інших дітей. Поведінка даних осіб проявлялась у побиттях, торканнях до інтимних частин тіла дівчат ( ОСОБА_38 та ОСОБА_29 ), фізичного та сексуального насильства (засовування пальців та палки у анальний отвір дитини) щодо ОСОБА_16 , погроз у бік інших дітей ( ОСОБА_44 , ОСОБА_16 ), пропозиції вступити у сексуальний контакт ( ОСОБА_45 ). Станом на день опитування 25.10.2023 емоційний стан дитини ОСОБА_46 стабільний. Під час допиту в поведінці дитини фіксувалась синхронність перебігу вербальних та невербальних проявів, що може свідчити про те, що дитина пригадувала та відтворювала інформацію про події, які мали місце в житті (т.1 а.п. 228-238);

- висновком спеціаліста від 08.04.2024, складеним за результатами роботи з малолітньою ОСОБА_29 , при проведенні опитування в умовах «Кімнати дружньої до дитини», згідно якого за результатами опитування було встановлено, що дівчина була свідком взаємовідносин між її подругою ОСОБА_47 і ОСОБА_48 та випадків, коли ОСОБА_41 та ОСОБА_40 , з`єднуючи між собою долоні, великими та вказівними пальцями намагались доторкнутись до заднього проходу ОСОБА_49 , ОСОБА_50 і ОСОБА_51 . За допомогою анатомічних ляльок дівчина моделювала поведінку та демонструвала до яких частин тіла та яким чином торкались хлопці. Спостерігалась наявна синхронність між вербальними і невербальними проявами, що можуть свідчити про достовірність відтворення подій під час розповіді дитини (т.2 а.п. 196-204);

- висновком спеціаліста від 10.04.2024, складеним за результатами роботи з малолітнім ОСОБА_27 , при проведенні опитування в умовах «Кімнати дружньої до дитини» слідує, що за результатами опитування було встановлено, що він був свідком того, як ОСОБА_40 оголяв свої статеві органи перед його сестрою ОСОБА_47 . Також він повідомив про випадки, коли ОСОБА_41 та ОСОБА_40 , з`єднавши між собою великі та вказівні пальці, намагались доторкнутись крізь шорти до заднього проходу хлопців та дівчат. Під час пояснень щодо випадку, який трапився за двором ОСОБА_52 , коли він разом з ОСОБА_53 будував «базу», спостерігалось активне жестикулювання руками, ОСОБА_54 моделював та деталізував поведінку ОСОБА_55 , за допомогою анатомічних ляльок, при цьому уточнюючи до яких частин тіла та яким чином торкався хлопець. Спостерігалась наявна синхронність між вербальними і невербальними проявами, що можуть свідчити про достовірність відтворення подій під час розповіді дитини (т.2 а.п. 230-239);

- висновком судово-психіатричного експерта № 733 від 01.12.2023, відповідно до якого ОСОБА_12 в період часу, що відноситься до інкримінованих йому діянь виявляв і в теперішній час виявляє психічний розлад у формі легкої розумової відсталості з порушенням поведінки. За своїм психічним станом у період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, міг усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. У теперішній час також може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т.2 а.п. 203-206).

Сукупність досліджених судом першої інстанції доказів відзначаються послідовністю і узгодженістю між собою, містять дані щодо часу, мотиву, характеру, способу застосування насильства до малолітніх потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , наслідків таких дій та інших фактичних обставин кримінального правопорушення, які складають елементи кримінально-караного діяння і які визнані доведеними судом і викладені в мотивувальній частині вироку.

Оцінивши зазначені у вироку докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні розпусних дій щодо малолітньої ОСОБА_13 (розбещення неповнолітніх) та у вчиненні дій, сексуального характеру, пов`язаних з анальним проникненням в тіло іншої особи з використанням іншого предмета (зґвалтування) щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від їх добровільної згоди, вчинені особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 156 КК, та правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст. 156, ч.6 ст. 152 КК.

Підстав вважати недопустимими докази у кримінальному провадженні, на підставі яких суд дійшов висновку про винність ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 156, ч.6 ст. 152 КК апеляційний суд не знаходить, адже суд першої інстанції, згідно із положеннями ст. 94 КПК, під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Колегія суддів вважає, що покази малолітніх потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , їх законних представників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , малолітніх свідків ОСОБА_56 , ОСОБА_27 та ОСОБА_14 , а також пояснення експерта ОСОБА_37 узгоджуються між собою та підтверджуються письмовими доказами, яким судом надано належну оцінку, а тому правомірно покладені в основу вироку суду.

Версія сторони захисту про те, що ОСОБА_12 не причетний до вчинення інкримінованих йому була ретельно перевірена як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, і не знайшла свого підтвердження.

Апеляційні твердження захисника ОСОБА_10 про те, що особа, яка вчиняла протиправні дії не була належним чином ідентифікована як обвинувачений ОСОБА_12 , оскільки малолітні потерпілі та свідки лише вказують особу на ім`я « ОСОБА_17 », не називаючи при цьому прізвище ОСОБА_18 , на переконання колегії суддів є неспроможними.

Наявними матеріалами провадження підтверджено, що обвинувачений ОСОБА_12 був ідентифікований як «Вова» саме за повідомленням малолітніх потерпілих ОСОБА_13 і ОСОБА_16 своїм батькам, які після з`ясування обставин події і особи правопорушника звернулись до органу поліції із відповідними заявами, повідомивши органу досудового розслідування про ОСОБА_12 як особу, яка вчинила злочини сексуального характеру щодо їх дітей (т.1 а.п. 9-10, 118-119). Покази малолітніх потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_16 щодо ідентифікації особи ОСОБА_12 узгоджуються і з показами малолітніх свідків ОСОБА_29 , ОСОБА_27 і ОСОБА_14 . Крім того, під час допиту законні представники малолітніх потерпілих пояснили, що « ОСОБА_17 » - так звертались діти до ОСОБА_12 , який є їх сусідом та мешканцем села, де вони проживають. Отже підстави сумніватися у тому, що малолітні потерпіли та свідки вказували саме на обвинуваченого ОСОБА_12 , а не на іншу особу на ім`я « ОСОБА_17 » у колегії суддів відсутні.

Що стосується апеляційних доводів адвоката про істотні порушення судом першої інстанції прав людини і основоположних свобод, як полягають у відмові суду у безпосередньому допиті малолітніх потерпілих та свідків та позбавлення права сторони захисту на їх перехресний допит, колегія суддів зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, сторона захисту була позбавлена можливості поставити запитання малолітнім потерпілим та малолітнім свідкам під час судового розгляду. Водночас, на переконання апеляційного суду, ця обставина, враховуючи всі інші аспекти цього провадження, не призвела до порушення права на справедливий суд.

Перехресний допит особи, що дає показання проти обвинуваченого, є однією з фундаментальних гарантій справедливого судового розгляду. У той же час, приймаючи рішення про доцільність допиту у судовому засіданні малолітніх потерпілих та свідків, суд першої інстанції звернув увагу на міжнародні договори, ратифіковані Україною, і документи міжнародних органів, до яких належить Україна, що надають особливе значення забезпеченню інтересів дитини під час кримінального процесу. Стаття 3 Конвенції ООН про права дитини передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до Керівних принципів ООН щодо судочинства у питаннях дітей-жертв і дітей-свідків злочинів кожна дитина має право на першочергову увагу якнайкращому забезпеченню своїх інтересів, включаючи право на захист і можливість гармонійного розвитку.

Керівні принципи Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, вимагають від Держав-учасниць гарантувати ефективне здійснення прав дітей, щоб їх найкращим інтересам приділялась першочергова увага в усьому, що стосується або зачіпає їх інтереси.

Пункт (е) частини 1 статті 35 Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства передбачає, серед іншого, що кожна Сторона вживає необхідних законодавчих або інших заходів для забезпечення якомога меншої кількості опитувань і настільки, наскільки це є вкрай необхідним для цілей кримінального провадження.

Відповідно до пункту 49 Віденських керівних принципів держави повинні перевірити, оцінити і поліпшити, якщо це необхідно, стан доказового і процесуального права, що регулює становище дітей-свідків злочинів, аби у повному обсязі забезпечити захист їхніх прав, і що слід намагатися, наскільки можливо, не допускати прямих контактів між дитиною-жертвою і правопорушником під час процесу розслідування і кримінального переслідування, а також в ході судових слухань. Пункт 50 того ж документу визначає, що Держави мають розглянути питання про внесення змін, якщо в цьому є потреба, до своїх кримінально-процесуальних кодексів, щоб дозволити, зокрема, зняття показань дитини-свідка на відеоплівку і представлення їх до суду як офіційно визнаного доказу. Зокрема, службовцям поліції і прокуратури, суддям слід понад усе враховувати інтереси дитини, наприклад, під час поліцейських операцій і опитування дітей-свідків.

Приймаючи рішення щодо необхідності допиту малолітніх потерпілих та свідків суд має враховувати, що провадження стосовно сексуальних злочинів часто стають важким випробуванням для потерпілих, особливо малолітніх. Таким чином, право на повагу до приватного життя потерпілих має братися до уваги.

Суд першої інстанції у обґрунтування своєму рішенню, пославшись на відповідні докази, прийняв до уваги, що аналіз досліджених в судовому засіданні висновків спеціалістів та висновків експертів, дозволяє стверджувати про об`єктивну неможливість проведення допиту малолітніх дітей, оскільки кожен з них пережив психотравматичний досвід, потребує психологічної реабілітації. Важливим є фактор припинення розпитування дитини про пережиті події і багаторазове повторення розповідей про пройдені ситуації. Крім того, допит дитини щодо досліджуваних подій може мати негативний вплив на психічне здоров`я дитини та призвести до ретравматизації дитини. Запропонований стороною захисту спосіб допиту малолітніх потерпілих та свідків в залі судового засідання, не мінімізував би ризики завдання шкоди їх психологічному стану, оскільки останнім, так або інакше, довелося б відповідати на питання дорослих (учасників судового розгляду) пов`язані з вчиненим сексуальним насильством, що з урахуванням їх віку і психологічного здоров`я не виправдовує здійснення таких процесуальних дій за їх участю.

Судом досліджено відеозаписи допитів малолітніх потерпілих та свідків за правилами «зеленої кімнати», в яких вони детально розповіли про обставини вчинених кримінальних правопорушень і таке дослідження доказу-відеозапису допиту малолітньої особи й прийняття таких відеосвідчень як доказу в суді дозволяє уникнути необхідності повторних викликів та допитів дитини та її ревіктимізації, що відповідає міжнародним вимогам до опитування дитини свідка чи жертви злочинних посягань.

Враховуючи викладене місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку про недоцільність здійснення допиту малолітніх потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , малолітніх свідків ОСОБА_29 , ОСОБА_27 та ОСОБА_14 у зв`язку із можливим деструктивним впливом такої процесуальної дії на психічне здоров`я дітей, оскільки під час їх допиту на досудового розслідуванні у повній мірі було дотримано вимоги передбачені ст.ст.226,227,353,353 КПК. Наведені висновки суду першої інстанції цілком узгоджуються зі сталою практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 03.06.2022 (справа №200/12044/18) та від 23.11.2021 (справа № 369/1044/19).

Як зазначили під час апеляційного розгляду законні представники малолітніх потерпілих - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх представник ОСОБА_9 вони були категорично проти допиту дітей у суді першої інстанції з огляду на перенесений малолітніми потерпілими психологічний стрес після подій та задля запобігання негативних наслідків для психологічного стану у разі їх допиту судом у присутності обвинуваченого та його захисника.

Таким чином посилання адвоката ОСОБА_10 на те, що приймаючи таке рішення, суд першої інстанції діяв упереджено та з порушенням принципу рівності сторін, оскільки сторона обвинувачення під час досудового розслідування неодноразово проводила повторні допити малолітніх потерпілих та малолітніх свідків, а сторона захисту була позбавлена такої можливості, є безпідставним.

Наявними матеріалами кримінального провадження підтверджено, що малолітні потерпілі ОСОБА_13 і ОСОБА_16 , малолітні свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_29 та ОСОБА_27 були опитані під час досудового розслідування 25.10.2025, а малолітні ОСОБА_29 та ОСОБА_27 додатково ще і 04.04.2024 після зміни 26.10.2023 їх процесуального статусу у кримінальному провадженні з потерпілих на свідків.

Відповідно до доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги №004-40011035, з 27.10.2023 адвокат ОСОБА_11 приймала участь у даному кримінальному провадженні та здійснювала захист обвинуваченого ОСОБА_12 . Проте жодних клопотань щодо необхідності повторного опитування малолітніх потерпілих та свідків, чи подання слідчому будь-яких запитань, які необхідно з`ясувати у останніх, стороною захисту не заявлялось. Не було подано стороною захисту жодних клопотань з цього приводу і під час ознайомлення з матеріалами провадження при виконанні вимог ст. 290 КПК.

Отже, у виключних обставинах цієї справи підстави, з метою запобігти негативному впливу на психічне здоров`я малолітніх дітей та їх ретравматизації, наведені судом першої інстанції у вироку, в достатньому ступені виправдовували відмову від допиту малолітніх потерпілих і свідків в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 87 КПК докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, є недопустимими. Пункт 5 частини 2 статті 87 КПК зобов`язує суд визнати порушення права на перехресний допит таким істотним порушенням.

У разі відсутності перехресного допиту ніякі докази не отримуються і, відповідно, питання про недопустимість таких неотриманих доказів постати не може. Для того щоб це правило мало правові наслідки у випадку відсутності перехресного допиту, його слід тлумачити в сукупності з частинами 2 та 3 статті 23 КПК, які передбачають, що суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом, зокрема, у разі отримання показань також особи в порядку статті 225 КПК.

Пункт (d) частини 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачає, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), неможливість допитати свідка не у всіх випадках свідчить про порушення права на справедливий судовий розгляд. Як зазначав ЄСПЛ, всі докази проти обвинуваченої особи зазвичай мають бути представлені у її присутності під час публічного розгляду. Виключення з цього принципу можливі, але не мають порушувати права захисту, які, як правило, передбачають, що обвинувачена особа має отримати адекватну та належну можливість допитати свідка проти неї під час її допиту або на подальших стадіях провадження (Ал-Хавая та Тахері проти Сполученого Королівства, заяви № 26766/05 і 22228/06). Якщо сторона обвинувачення вважає, що певна особа є належним джерелом інформації і спирається на її показання в суді, і якщо показання такого свідка використані судом для обґрунтування обвинувального вироку, слід презюмувати, що її явка і допит є необхідними («Кескін проти Нідерландів», заява № 2205).

У той же час ЄСПЛ вважає, що гарантії пункту 3 (d) статті 6 є особливим аспектом справедливого розгляду, і першочергова увага ЄСПЛ відповідно до частини 1 статті 6 полягає в оцінці загальної справедливості кримінального судочинства. Для такої оцінки ЄСПЛ розглядає процес у цілому, у тому числі спосіб, яким були отримані докази, враховуючи як права сторони захисту, так і інтереси суспільства та потерпілих у належному обвинуваченні і, якщо необхідно, права свідків («Шачашвілі проти Німеччини». Заява № 9154/10).

Вимога пункту 5 частини 2 статті 87 КПК не може тлумачитися без врахування вимог цих міжнародних зобов`язань України, і у виключних обставинах, коли відмова від допиту особи є виправданою для захисту її прав і інтересів, сам по собі факт неможливості перехресного допиту може не мати наслідком виключення її позасудових свідчень як недопустимих.

Підхід законодавця щодо використання показань з чужих слів при дотриманні умов, викладених у статті 97 КПК. Оскільки процесуальний закон допускає, що показання особи, яка не допитується в суді, можуть бути використані у вигляді переказу їх іншими особами, підстави вважати, що показання такої особи, які вона давала поза судовим розглядом, але які були записані і автентичність яких підтверджена, мають бути безумовно виключені без достатньої уваги до факторів, які зумовили неможливість допиту такої особи в суді, відсутні.

Перехресний допит особи є важливим елементом права обвинуваченої особи на справедливий судовий розгляд і відступ від правила безпосереднього допиту можливий лише за виключних обставин, наявність яких має бути обґрунтована судом.

Враховуючи викладене, відмова суду першої інстанції від допиту малолітніх потерпілих та свідків була виправданою в обставинах цієї справи, апеляційний суд не вважає позасудові показання малолітніх потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , малолітніх свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_29 та ОСОБА_27 , отримані під час опитування у «Зеленій кімнаті» та «Кімнаті дружньої до дитини» недопустимими з погляду частини 1 у сукупності з пунктом 5 частини 2 статті 87 КПК.

Аналізуючи твердження сторони захисту про те, що допит малолітніх потерпілих та свідків було проведено з порушенням Методичних рекомендацій щодо організації роботи з дітьми за методикою "Зелена кімната", які полягають у тому, що опитуваним дітям ставились навідні питання, що підтверджено висновками СПЕ; психологом не було проінформовано дитину щодо можливості зупинити або перервати спілкування у будь-який час, колегія суддів відкидає їх як такі, що не заслуговують на увагу.

Так, методика "Зеленої кімнати", що застосовується під час допиту/опитування дітей, постраждалих, які стали свідками або скоїли правопорушення, наголошує на необхідності створення сприятливого та комфортного середовища для відкритого та ефективного спілкування з дитиною. Визнаючи вразливість дітей, цей підхід має на меті зменшити стрес і тривогу, сприяючи встановленню довіри між інтерв`юером і дитиною. Забезпечуючи невимушену атмосферу та використовуючи відповідну до віку мову, методика "Зеленої кімнати" підвищує надійність інформації, отриманої під час інтерв`ю, сприяючи етичному та чутливому підходу до дитячого досвіду, отриманню більш достовірних свідчень, і таким чином - відновленню справедливості та притягненню винних до відповідальності.

За висновками судової психологічної експертизи № 60-24 від 12.03.2024, згадану адвокатом ОСОБА_10 в апеляційній скарзі, відеозапис допиту неповнолітнього ОСОБА_16 від 25.10.2025 за методикою «Зелена кімната» має необхідне позначення часу проведення відеозйомки, камера фіксує панораму приміщення, у фокусі зйомки постійно присутні підекспертний та опитувач психолог. На початку спілкування психологом було налагоджено взаємини з підекспертним, з`ясовано найближче коло оточення та інтересів дитини у невимушеному спілкуванні. Особливості мімічних проявів психолога містили ознаки уваги та зацікавленості та не мали ознаки впливу на підекспертного, були спрямовані на підбадьорювання хлопчика, налагодження дружніх взаємин. Комунікаційна стратегія психолога має такі особливості: надання дитині можливості вільної розповіді; використання уточнюючих питань задля з`ясування деталей подій; використання імперативних вказівок, що спрямовували хід діалогічного спілкування; використання методу проекції за допомогою анатомічних ляльок. З 178 наданих запитань, відкритих було 89 (50%), альтернативних 1 (0,6%), закритих 74 (41%) (з них: закритих уточнюючих 62 (35%), навідних 14 (7,8%). Недостатня кількість відкритих питань зазвичай не сприяє самостійності комунікативної діяльності підекспертного та наданню відповідей особою у широкому діапазоні, водночас останній надавав інформативні повідомлення, ілюстрував розповідь автентичними жестами, подробицями щодо власних почуттів, у відповідях на окремі запитання ОСОБА_16 не погоджувався з навідними за змістом запитаннями психолога, в цілому такі питання не впливали на формування загальної картини події. Запитання до ОСОБА_16 з боку психолога не мали ознак цілеспрямованого впливу, водночас зміст деяких запитань психолога не відповідав вимогам до опитування дитини. З боку психолога була допущена помилка «поганих запитань», що містили підказку у змісті, зокрема:»А скажи будь ласка, чи говорив тобі ОСОБА_41 або ОСОБА_17 роздягатись?», «А самі роздягались?» і т.д. Невідповідним у комунікативній стратегії психолога є те, що остання не з`ясувала у хлопчика від кого він почув слово «ізнасіловали». Водночас, існуючи певні недоліки побудови комунікації, не вплинули на можливість на підставі показань підекспертного скласти повну картину подій, що відбувалися. Навідні питання не впливали на відтворення розумової продукції підекспертного, на формування загальної картини подій, не розставляли певних акцентів та не коригували розповідь ОСОБА_16 . Процес комунікації розгортався від нейтральних (безпечних) запитань до питань за сутністю подій. Дитині була надана можливість для самостійного викладення подій. В результаті аналізу структури мовленнєвої взаємодії психолога та підекспертного, ознаки психологічного впливу на ОСОБА_16 не виявлено. Враховуючи вік підекспертного, умови проведення його допиту були відповідними європейським стандартам у частині організації приміщення «Зелена кімната» кімната дружня до дитини. Під час опитування хлопчика забезпечено безпечне та уважне психологічне ставлення зі сторони опитувача (психолога) (т. 2 а.п.22-27).

Таким чином, враховуючи наведені експертом висновки, твердження адвоката ОСОБА_10 про те, що експертом під час проведення експертизи № 60-24 від 12.03.2024 були виявлені порушення методичних рекомендацій щодо організації роботи з дітьми за методикою «Зелена кімната», є надуманими та вирваними із контексту висновку експерта. Не допущено аналогічних порушень і під час проведення допиту малолітніх ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_29 та ОСОБА_27 .

Відсутність на відеозаписах допитів малолітніх потерпілих та свідків попередження про можливість зупинити або перервати спілкування у будь-який час, не свідчить про те, що обстановка опитування не була комфортною для дитини та здійснення на неї будь-якого тиску чи примусу з огляду на фази вільної розповіді дітей, вибудованих діалогів між психологом та опитуваними, і готовність останніх надавати відповіді та пояснення.

Не впливають на висновки суду і твердження захисника про те, що покази малолітньої потерпілої ОСОБА_13 про те, що обвинувачений ОСОБА_12 демонстрував їй свій статевий член та пропонував взяти його в руки, отримані внаслідок навідних запитань психолога, а не у вільному викладі. Як було зазначено вище, за висновками проведеної судової психологічної експертизи № 59-24 від 08.03.2024, навідні питання не впливали на відтворення розумової продукції підекспертної, на формування загальної картини подій, не розставляли певних акцентів та не коригували розповідь ОСОБА_13 (т.2 а.п.66-71).

Посилання адвоката на покази малолітньої потерпілої ОСОБА_13 про «10 разів», які не знайшли свого підтвердження у показах малолітніх свідків, на переконання апеляційного суду є недоречними, оскільки обвинуваченому ОСОБА_12 не інкриміновано вчинення «10 разів» дій сексуального характеру щодо ОСОБА_13 . До такого ж висновку дійшла колегія суддів і щодо доводів захисника про покази потерпілої ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_12 на річці у воді знімав з неї шорти та труси. Водночас за показами малолітнього свідка ОСОБА_29 , коли ходили на річку, «Вова трогав ОСОБА_57 за попу, всяке таке.. під мостом.. робив руки так, щоб вона на нього застрибувала і опускав її попою посередині (показуючи в район геніталій)..потом вони так сиділи...цілував її.. засос на шиї..» Тобто вчинення обвинуваченим ОСОБА_12 розпусних дій щодо потерпілої ОСОБА_13 підтверджується показами свідка ОСОБА_29 , а доводи захисника про те, що покази потерпілої ОСОБА_13 не підтверджені жодним свідком не заслуговують на увагу.

Є неприйнятними на переконання апеляційного суду і доводи сторони захисту про те, повторний допит свідка ОСОБА_27 є прикладом ненадійності доказів, покладених в основу вироку, оскільки цей свідок протягом допиту кардинально змінив свої покази (спочатку вказував на нормальну поведінку обвинуваченого, а потім, після перерви, його покази змінилися на обвинувальні); що під час допиту дітей не було встановлено звідки вони знають такі слова як «зґвалтування» та «домагання»; що свідок ОСОБА_58 повідомила, що про насильство щодо ОСОБА_30 їй стало відомо після того, як вони перший раз поїхали в поліцію.

Звертається увага потерпілими та свідками у даному провадженні є малолітні діти, які не можуть тривали концентруватися на всіх деталях події у силу свого віку та фізичного розвитку, кожен запам`ятовує те, що найбільше вразило саме його. Дитина може зосередитися на емоційно значних для неї моментах, ігноруючи інше. Дітям малолітнього віку може бракувати словарного запасу, щоб точно описати події, тому вони використовують приблизні формулювання. Розбіжності в їх показах не обов`язково свідчать про брехню чи маніпуляції, часто це відображення особливостей дитячої психіки. Однак деякі неточності чи можливі суперечності у показах малолітніх потерпілих і свідків, не спростовують фактичних обставин цього кримінального провадження, встановленого судом на підставі аналізу своєї сукупності наявних доказів, а не лише на підставі деяких висловів, вирваних захисником з контексту процесуального документа та не впливають на належність та допустимість доказів. Відсутність відповіді на запитання звідки малолітні діти знають слова зґвалтування» та «домагання» не даються підстави недовіряти їх показам щодо обставин кримінально-протиправних дій, вчинених обвинуваченим ОСОБА_12 , оскільки малолітні потерпілі та свідки повідомляли психологу про відомі їм обставини злочинів в межах їх психологічного та вікового розвитку, а також показували ці обставини за допомогою анатомічних ляльок. Твердження адвоката про те, що інформація про вчинення кримінально-протиправних дій щодо потерпілого ОСОБА_59 була сформована у свідка ОСОБА_29 після втручання правоохоронних органів та не є її первинним і спонтанним спогадом, є хибним висновком апелянта та спростовується наявними матеріалами справи, зокрема допитами свідка ОСОБА_29 від 25.10.2023 та від 04.04.2024 та висновком судової психологічної експертизи № 58-24 від 07.03.2024, проведеної за результатами зазначених допитів.

Що стосується апеляційних вимог захисника ОСОБА_10 про визнання недопустимими доказами по справі висновків спеціаліста-психолога, складеними за результатами допиту малолітніх потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_29 та ОСОБА_27 , оскільки відповідно до п.7 ч.4 ст. 71 КПК спеціаліст має право надавати висновки під час досудового розслідування кримінальних проступків, а не особливо тяжких злочинів, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з частиною 2 статті 84 КПК процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Тобто обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, можуть бути встановлені на підставі доказів, отриманих з цих джерел, зокрема, висновків експерта.

Законодавець, передбачивши у частині 2 статті 101 КПК право сторони захисту надати суду висновок експерта, тим самим передбачив і обов`язок суду його розглянути у сукупності з іншими доказами.

Експертом у кримінальному провадженні є особа, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями, має право відповідно до Закону України «Про судову експертизу» на проведення експертизи і якій доручено провести дослідження об`єктів, явищ і процесів, що містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, та дати висновок з питань, які виникають під час кримінального провадження і стосуються сфери її знань (частина 1 статті 69 КПК). Експерт зобов`язаний особисто провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок на поставлені йому запитання, а в разі необхідності - роз`яснити його; прибути до суду і дати відповіді на запитання під час допиту (пункти 1, 2 частини 5 статті 69 КПК).

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи (частина 1 статті 101 КПК). Водночас приписи статті 101 КПК не стосуються висновку спеціаліста чи письмових консультацій особи, яка володіє спеціальними знаннями.

В свою чергу, відповідно до частини 1 статті 71 КПК спеціалістом у кримінальному провадженні є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками і може надавати консультації та висновки під час досудового розслідування і судового розгляду з питань, що потребують відповідних спеціальних знань і навичок.

Спеціаліст має право надавати висновки з питань, що належать до сфери його знань, під час досудового розслідування кримінальних проступків, у тому числі у випадках, передбачених частиною 3 статті 214 КПК (пункт 7 частини 4 статті 71 КПК). Під час дослідження доказів суд має право скористатися усними консультаціями або письмовими роз`ясненнями спеціаліста, наданими на підставі його спеціальних знань.

Як убачається з матеріалів провадження, практичним психологом ОСОБА_60 за результатами опитування в умовах «Кімнати дружної до дитини» малолітніх потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , малолітніх свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_29 та ОСОБА_27 було складено висновки спеціаліста щодо поведінки дітей під час проведення опитування (т.1 а.п.35-42, 187-196, 228-238, т.2 а.п. 196-204, 230-239), які були взяті до уваги судом першої інстанції у сукупності з висновками експерта за результатами проведених судових психологічних експертиз щодо малолітніх потерпілих та свідків (№ 59-24 від 08.03.2024, №60-24 від 12.03.2024, №234-24 від 16.04.2024, 58-24 від 07.03.2024, 236-24 від 17.04.2024) при прийнятті рішення щодо необхідності безпосереднього допиту малолітніх у судовому засіданні, а не на підтвердження чи спростування обставин, що полягають доказуванню у кримінальному провадженні. Отже апеляційні вимоги сторони захисту про те, що висновки спеціаліста-психолога слід визнати недопустимим доказами по справі є безпідставними.

Доводи сторони захисту про те, що допит малолітніх потерпілих та свідків проведено психологом ОСОБА_61 , яка згідно з правовою позицією, викладеною у постанові ВС від 17.01.2023 у справі № 753/13113/18, є неналежним суб`єктом, яка проводила допити з численними помилками та отримала диплом психолога з кваліфікацією «Практичного психолога у навчальних закладах», а тому може бути задіяна при допитах дітей лише в навчальних закладах, є необґрунтованими та не заслуговують на увагу.

Так, посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 17.01.2023 у справі № 753/13113/18, не є релевантною до обставин даної справи, де Суд визнав «неналежним суб`єктом» психолога, через сумнів сторони захисту у наявності повноважень у слідчого у кримінальному провадженні.

Як убачається з матеріалів провадження, психолог ОСОБА_60 була залучена органом досудового розслідування шляхом направлення запиту до системи БПД МЮУ та діяла на підставі відповідних офіційних доручень, як психолог, яка внесена в Реєстр психологів, які залучаються до кримінальних проваджень за участю дітей. Підтвердження освіти та кваліфікації психолога ОСОБА_60 було досліджено судом (т. 1 а.п.14, 23-30).

У постанові від 31.08.2022 (справа756/10060/17) Верховний Суд зазначив, що у разі визнання доказів недопустимими суд має вмотивувати свої висновки про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначивши, які саме й чиї права і свободи було порушено і в чому це виражалося. Оцінюючи докази на предмет допустимості відповідно до критеріїв, встановлених кримінальним процесуальним законом, суд виходить з обставин конкретної справи і також повинен вмотивувати своє рішення».

Враховуючи, що сторона захисту не навела доводів, яким чином сам факт того, що опитування малолітніх потерпілих та свідків було проведено психологом ОСОБА_60 , істотно порушив права сторони захисту в обставинах цієї справи.

Аналізуючи апеляційні доводи захисників про неправильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_12 за ч. 6 ст. 152 КК, оскільки показання малолітнього потерпілого ОСОБА_16 не містить відомостей про факт проникнення, а згідно висновку судово-медичної експертизи № 17с/у від 27.10.2023 ушкодження, виявлені у потерпілого ОСОБА_16 мають виключно зовнішній характер, колегія суддів уважає безпідставними.

За показами малолітнього потерпілого ОСОБА_16 , обвинувачений ОСОБА_12 вчиняв дії сексуального характеру пов`язані з анальним проникненням в його тіло з використанням пальців рук та палиці (т.1, а.п.28, т.2 а.п. 31-39).

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи малолітнього потерпілого ОСОБА_16 № 17с/у від 27.10.2023 (т.1 а.п.55-56), на тілі ОСОБА_16 на слизовій оболонці задньопрохідного отвору відповідно 11 та 1 години умовного циферблату годинника є два лінійних поверхневих блідо-білісуватих рубця, м`які на дотик, не спаяні з підлеглими тканими, розміром 1,2х0,2 см та 1,0х02, см. Виявлені тілесні ушкодження - два сліди від саден слизової оболонки зовнішнього жому задньопрохідного отвору, що спричинені від дії тупого твердого предмету з відносно обмеженою контактуючою поверхнею, можливо нігтям пальця руки чи гілкою. Враховуючи характер ушкодження, термін, що пройшов з терміну подій, встановити давність виникнення вказаних ушкоджень неможливо, що однак і не виключає виникнення їх в термін на який вказує обстежений (приблизно в кінці серпня 2023 року). Виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 08.02.2022 у справі № 637/965/19, зґвалтування визнається закінченим з моменту проникнення статевого органу чоловіка, іншого органу людини (наприклад, руки чи пальця) або певного предмета в один із природних отворів потерпілої особи незалежно від того, чи вдалося винуватому збудити та (чи) задовольнити свою статеву пристрасть. Мається на увазі проходження хоча б частиною статевого органу, іншого органу людини чи певного предмета меж тієї чи іншої природної порожнини тіла людини (наприклад, для ротової порожнини це губи, а для анального отвору сфінктерне кільце ануса).

Якщо зґвалтування набуло вигляду недобровільного природного статевого акту, то злочин, за загальним правилом, визнається закінченим з початку такого акту. При цьому не вимагається продовження копулятивних фрікцій (зворотно-поступальних рухів статевого органу чоловіка у піхві жінки), обов`язкової дефлорації (порушення цілісності дівочої пліви), досягнення оргазму чи еякуляції (закінчення статевого акту у фізіологічному розумінні).

Враховуючи наведене, висновок експерта № 17с/у від 27.10.2023, яким підтверджено виявлення на тілі ОСОБА_16 рубців, не спростовує факт вчинення ОСОБА_12 зґвалтування малолітнього ОСОБА_16 , вчиненого шляхом анального проникнення в тіло останнього з використанням пальців рук та палиці.

Дія, яку малолітній потерпілий ОСОБА_16 описує словом «сувать» підтверджує умисел ОСОБА_12 на проникнення в тіло потерпілого через анальний отвір.

Що стосується відсутності у ОСОБА_16 тілесних ушкоджень у виді розривів, тріщин, гематом, про які згадує адвокат в апеляційній скарзі, то враховучи сплив часу, який минув між вчиненням обвинуваченим неправомірних дій та оглядом малолітнього потерпілого, ці обставини не свідчать про відсутність факту проникнення в тіло ОСОБА_16 без його згоди.

Не спростовують зазначених висновків суду і доводи захисника про те, що покази потерпілого про те, що проникнення в його тіло вчинялося «через труси» унеможливлює проникнення палицею або пальцями. При цьому, як убачається зі стенограми до протоколу допиту малолітнього ОСОБА_16 та відеозапису, останній пояснював, що обвинувачений «сняв мені шорти ііі, сняв шорти в начав палкой через труси сувать...», «... я гуляв оце, ліга на диван, отак, і лежав і всьо, потом він без причини начав, роздів мене як шорти , сняв шорити і начав пальцями сувать, сначала пальцями, потом палкой отак..». На запитання психолога, в чому він у цей момент був одягнений, малолітній потерпілйи ОСОБА_16 вказав: «шорти і футболка».

Таким чином, доводи апеляційних скарг про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при юридичній оцінці дій ОСОБА_12 за ч.6 ст. 152 КК є безпідставними.

Колегія суддів дійшла до аналогічного висновку і щодо доводів апелянтів про неправильну кваліфікацію дії обвинуваченого ОСОБА_12 щодо малолітньої потерпілої ОСОБА_13 , оскільки матеріали справи не містять доказів отримання обвинуваченим та потерпілою сексуального задоволення (збудження) від інкримінованих дій.

Так, стаття 156 відображає вирішення на законодавчому рівні проблеми педофілії - статевого відхилення, яке виявляється у прагненні вчинювати дії сексуального характеру з дітьми. Розбещення неповнолітніх може і не мати на меті сексуальне задоволення винного.

Об`єкт злочину - статева недоторканість і нормальний фізичний, психічний і соціальний розвиток неповнолітніх. Розбещення неповнолітніх здатне викликати у потерпілих від цього злочину різні статеві збочення.

Потерпілим виступає особа чоловічої або жіночої статі, яка не досягла 16-річного віку. Для кваліфікації діяння за ст. 156 КК не має значення, чи досягла потерпіла особа статевої зрілості, хто був ініціатором вчинення розпусних дій, а також характеристика потерпілої особи (попереднє ведення статевого життя, наявність сексуального досвіду тощо).

З об`єктивної сторони злочин виражається у вчиненні розпусних дій сексуального характеру, здатних викликати фізичне і моральне розбещення неповнолітніх.

Розпусні дії можуть мати як фізичний, так і інтелектуальний характер.

Розбещення неповнолітніх є закінченим злочином з моменту початку вчинення розпусних дій. Згода потерпілого на вчинення щодо нього таких дій, а так само їх результати на кваліфікацію за ст. 156 КК не впливають.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи», розпусні дії, відповідальність за які передбачено статтею 156 КК повинні мати сексуальний характер і можуть бути у виді фізичних дій або інтелектуального розбещення. Такі дії спрямовані на задоволення винною особою статевої пристрасті або на збудження у неповнолітньої особи статевого інстинкту.

Під фізичними розпусними діями слід розуміти оголення статевих органів винної чи потерпілої особи, непристойні доторкання до статевих органів, які викликають статеві збудження, навчання статевим збоченням, імітація статевого акту, схиляння або примушування потерпілих до вчинення певних сексуальних дій між собою, вчинення статевих зносин, акту онанізму у присутності потерпілої особи тощо.

Інтелектуальними розпусними діями є, зокрема, ознайомлення потерпілої особи із порнографічними зображеннями, відеофільмами, цинічні розмови з нею на сексуальні теми тощо.

У постановах ВС від 22.06.2023 у справі № 736/1750/21, від 06.04.2021 у справі № №758/13214/18 наведено правові позиції, відповідно до якої розбещення неповнолітніх з об`єктивної сторони виражається у вчиненні різноманітних розпусних дій сексуального характеру, здатних викликати фізичне і моральне розбещення потерпілих. Розпусні дії можуть бути як фізичними, так і інтелектуальними. Зокрема, фізичне розбещення може проявлятися в оголенні статевих органів винної особи або потерпілого, поцілунках, непристойних дотиках, які викликають статеве збудження щодо. Розбещення неповнолітнього має місце у випадку, коли обвинувачений не намагається вступити у статевий акт з потерпілою особою будь-яким способом.

Отже, згідно зі ст. 156 КК розбещення неповнолітніх полягає у вчиненні розпусних дій щодо особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, або малолітньої особи. Склад цього злочину є формальним, тобто не передбачає доведення наслідків у вигляді сексуального задоволення/збудження для потерпілого як умови притягнення винного до кримінальної відповідальності.

За змістом вироку, надаючи юридичну оцінку діянням ОСОБА_12 , суд урахував правові орієнтири, відображені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканності особи», визнавши доведеним обвинувачення ОСОБА_12 у демонстрації малолітній ОСОБА_13 свого статевого члену та пропозиції взяти його в руки з метою задоволення своєї статевої пристрасті, пропозиціях роздягнутися при ньому, статевого контакту за винагороду, а також у тому, що обвинувачений ОСОБА_12 садив малолітню потерпілу ОСОБА_13 на коліна поруч зі своїм статевим членом, торкався верхніх частин її ніг, стегон та грудей, заглядав під одяг, розглядував її груди, статеві органи та робив гематоми від поцілунків на шиї. Тому за встановлених фактичних обставин справи кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 156 КК є правильною.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

З огляду на вищезазначене, судом першої інстанції з достатньою повнотою перевірено всі доводи обвинуваченого та його захисника в судовому засіданні, зроблено аналіз доказів. У своїх висновках суд навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відхилив інші та обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, з чим погоджується й колегія суддів і зазначені доводи, викладені захисниками в апеляційних скаргах, були предметом дослідження та перевірки під час судового розгляду.

При цьому, суд дотримався вимог ст. 10 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання сторін кримінального провадження вирішені судом у відповідності до вимог КПК.

Суд першої інстанції, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння й обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 156, ч.6 ст. 152 КК.

Фактичні дані, які покладено в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_12 отримано в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення. Тому ці дані в силу ст. 84 КПК є доказами у кримінальному провадженні.

Вищенаведені докази перевірені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та їх обґрунтовано покладено в основу вироку, оскільки вони є належними, допустимими та достатніми.

В зв`язку з цим, апеляційні доводи сторони захисту про недоведеність вини ОСОБА_12 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Аргументів про несправедливість застосованого заходу примусу в поданих скаргах немає. Натомість, на переконання апеляційного суду, вид і розмір призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_12 є достатнім для досягнення мети покарання, визначеної статтею 50 КК, відповідатиме тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінального процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, а вирок Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2025 року щодо ОСОБА_12 є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, та 418, 419 КПК, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , подані в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 - залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2025 року щодо ОСОБА_12 , визнаного винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.156, ч.6 ст.152 КК залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який перебуває під вартою, - у той же строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4