Справа №949/1421/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2025 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дубровиця, об`єднані кримінальні провадження, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000114 від 20 березня 2024 року, №0000234 від 12 червня 2024 року, №0000048 від 26 травня 2025 року по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та фактично проживаючого по АДРЕСА_1 , не одруженого, непрацюючого, освіти середньої, засудженого вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 19.03.2025 за ст. 126-1 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 180 (сто вісімдесят) годин, громадянина України,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 200, ч. 2 ст. 200, ч. 4 ст. 185, ст. 390-1 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

Згідно обвинувальних актів, ОСОБА_4 , відносно якого до Дубровицького районного суду Рівненської області 23 травня 2023 року направлено обвинувальний акт за ч. 4 ст. 185 КК України по матеріалах кримінального провадження №0000110, 28 вересня 2023 року направлено обвинувальний акт за ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 185 КК України по матеріалах кримінального провадження №0000184, 21 березня 2024 року направлено обвинувальний акт за ч. 4 ст.185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 361 КК України по матеріалах кримінального провадження №0000364, 13 жовтня 2023 року, перебуваючи у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , діючи з корисливих мотивів, за допомогою додатку «Приват 24», який встановлений на мобільному телефоні марки «Хіаоmі Redmi 9», належному ОСОБА_5 , без дозволу останнього, незаконно використовуючи електронні документи з персональними даними потерпілого, о 02 год. 20 хв., о 05 год. 34 хв. і о 05 год. 36 хв. оформив три електронні запити на перекази грошових коштів з банківської карти АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 на банківську карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 , належну ОСОБА_6 , на суми 3000 грн., 5000 грн. та 8000 грн.

Таким чином, ОСОБА_4 шляхом підробки відомостей (документів на переказ) від імені потерпілого ОСОБА_5 , незаконно втрутився та підробив інформацію автоматизованої системи, після чого незаконно заволодів його грошовими коштами на загальну суму 16000 гривень.

Також, ОСОБА_4 , відносно якого до Дубровицького районного суду Рівненської області 23 травня 2023 року направлено обвинувальний акт за ч. 4 ст. 185 КК України по матеріалах кримінального провадження №0000110, 28 вересня 2023 року направлено обвинувальний акт за ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 185 КК України по матеріалах кримінального провадження №0000184, 21 березня 2024 року направлено обвинувальний акт за ч. 4 ст.185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 361 КК України по матеріалах кримінального провадження №0000364, перебуваючи у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , діючи з корисливих мотивів, за допомогою додатку «Приват 24», який встановлений на мобільному телефоні марки «Хіаоmі Redmi 9», належному ОСОБА_5 , без дозволу останнього, незаконно використовуючи електронні документи з персональними даними потерпілого, 14 жовтня 2023 року о 14 год. 27 хв., 19 жовтня 2023 року о 21 год. 14 хв. та 23 жовтня 2023 року о 21 год. 30 хв. оформив три електронні запити на перекази грошових коштів з банківської карти АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 на банківську карту АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 , належну ОСОБА_6 , на суми 10000 грн., 9000 грн. та 900 грн. Таким чином, ОСОБА_4 шляхом підробки відомостей (документів на переказ) від імені потерпілого ОСОБА_5 , незаконно втрутився та підробив інформацію автоматизованої системи, після чого незаконно заволодів його грошовими коштами на загальну суму 19900 гривень.

Продовжуючи злочинну діяльність, 11 червня 2024 року близько 20 години 50 хвилин, ОСОБА_4 , який раніше вчиняв злочини проти власності, повторно, в умовах воєнного стану, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи умисно та керуючись метою особистого збагачення, маючи умисел та єдиний злочинний намір на незаконне заволодіння чужим майном, зайшов на територію господарства по АДРЕСА_3 . Далі ОСОБА_4 підійшов до житлового будинку, що розташований на території вказаного господарства та на праві приватної власності належить ОСОБА_7 , де виявив зв`язку ключів, які висіли на цвяхові, що був в стіні будинку, недалеко від вхідних дверей. Відімкнувши вказаними ключами вхідні двері, ОСОБА_4 проник до житлового будинку, де у спальній кімнаті з шухляди побутових меблів викрав телефон марки «Сubot», вартість якого, відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи № СЕ-19/118-24/7779-ТВ, становить 985 гривень 67 копійок, та павербанк Ваseus 10000 mAh, вартістю 798 гривень 33 копійки, а також кошти в сумі 2500 гривень, а саме 5 купюр номіналом по 500 гривень кожна, що знаходились в двох жіночих сумках за шафою в тій же кімнаті.

Крім того, ОСОБА_4 викрав 2 пляшки горілки «Козацька Рада», об`ємом 0,5 л., вартістю 114 гривень 20 копійок кожна, 2 пляшки коньяку «Азнаурі» п`ятизірковий, об`ємом 0,5 л., вартістю 179 гривень кожна, які знаходились в міні- барі в побутових меблях в залі. Після чого розпорядився викраденим на власний розсуд.

Своїми умисними злочинними діями, ОСОБА_4 завдав матеріальної шкоди ОСОБА_7 на загальну суму 4870 гривень 40 копійок.

Також вироком Дубровицького районного суду Рівненської від 19 березня 2025 року у справі №949/1410/23, який набрав законної сили 19 квітня 2025 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, та на підставі п. 5 ст. 91-1 КК України, до нього застосовано обмежувальний захід у виді направлення для проходження програми для кривдників, строком на 3 місяці, виконання якого доручено Комунальному Закладу «Центр надання соціальних послуг» Дубровицької міської ради Сарненського району.

Згідно з рішенням Дубровицької міської ради від 23 травня 2024 року 1336 «Про затвердження Програми для кривдників на території Дубровицької міської ради», організацію та виконання проходження програми кривдником забезпечує Комунальний заклад «Центр надання соціальних послуг» Дубровицької міської ради.

Так, 19 травня 2025 року (точний час в ході проведення дізнання не встановлено) ОСОБА_4 , перебував у приміщенні Комунального Закладу «Центр надання соціальних послуг» Дубровицької міської ради за адресою: вул. Воробинська, 9, м. Дубровиця Сарненського району Рівненської області, де був ознайомлений уповноваженою особою вказаного комунального закладу під підпис, про обов`язок, покладений на нього вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 19 березня 2025 року, щодо проходження програми для кривдників строком на три місяці, у відповідності до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також цього ж дня укладено договір про реалізацію програми для кривдників та узгоджено план зустрічей (занять). Також, під підпис у розписці останнього повідомлено про наслідки умисного ухилення від її проходження без поважних причин впродовж трьох днів, а саме - настання кримінальної відповідальності за ст. 390-1 КК України.

Однак, 20 травня 2025 року, 21 травня 2025 року та 22 травня 2025 року, ОСОБА_4 , діючи з умислом, спрямованим на ухилення від проходження програми для кривдників особою, щодо якої такі заходи застосовані судом, з мотивів неповаги до судового рішення, будучи попередженим про кримінальну відповідальність у разі умисного ухилення від проходження програми для кривдників, не з`явився до комунального закладу «Центр надання соціальних послуг» Дубровицької міської ради для проходження вищевказаної програми для кривдників, хоча при цьому достовірно знав про необхідність проходження даної програми, мав реальну можливість для її проходження та усвідомлював наслідки ухилення від проходження. Поважних причин для невиконання обов`язку, покладеного вироком суду ОСОБА_4 не мав, таким чином умисно ухилився від проходження програми для кривдників.

Будучи допитаним в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у скоєні вищевказаних кримінальних правопорушень визнав повністю, щиро розкаявся та підтвердив обставини, викладені в обвинувальних актах. Додатково пояснив, що шкодує про вчинене, зробив для себе належні висновки та обіцяв, що більше такого не повториться. При обранні міри покарання просив суворо не карати.

У судове засідання потерпілий ОСОБА_5 не з`явився, проте подав заяву про розгляд кримінального провадження без його участі. При цьому зазначив, що завдана йому шкода не відшкодована, визначення міри покарання покладає на розсуд суду.

Потерпіла ОСОБА_7 також у судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд кримінального провадження без її участі. При цьому зазначила, що завдана їй шкода не відшкодована, тому просила покарати обвинуваченого за скоєне.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні заявив клопотання, в якому просить розглянути кримінальне провадження не досліджуючи докази щодо тих обставин, які не оспорюються, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчинених кримінальних правопорушеннях визнає повністю.

Просив визнати обвинуваченого ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 200, ч. 2 ст. 200, ч. 4 ст. 185, ст. 390-1 КК України та призначити йому покарання на підставі ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років із звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку терміном на 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України та у виді штрафу у розмірі п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, який виконувати самостійно.

Таким чином, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у скоєнні кримінальних правопорушень, підтвердивши викладене в обвинувальних актах та фактичні обставини ніким з учасників судового провадження не оспорюються, відсутні заперечення та сумніви у добровільності його позиції, суд, з`ясувавши думку учасників судового процесу, роз`яснив сторонам кримінального провадження вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України і наслідки обмеження обсягу дослідження доказів, за згодою учасників судового процесу, визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім письмових доказів по справі, що характеризують особу обвинуваченого. Обвинуваченому роз`яснено, що в даному випадку він позбавляється права оскаржувати в апеляційному порядку фактичні обставини справи, встановлені доказами, які судом не були досліджені. До таких фактичних обставин відносяться дата, час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення, винуватість у вчиненні кримінального правопорушення та його мотиви, а також інші обставини, які визнані учасниками судового провадження та ними не оспорюються.

Суд враховує, що відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27 лютого 1980 року (скарга № 6903/75) Девеер проти Бельгії (Deweer v. Belgium) держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, або взагалі звільненням від покарання за окремими епізодами справи.

Проте, суд пересвідчився, що позиція учасників судового розгляду щодо розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, є добровільною і не пов`язана з вищевказаними чинниками.

Отже, аналізуючи показання обвинуваченого, суд вважає, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень знайшла своє підтвердження у судовому засіданні під час судового розгляду. Так, останній надав показання стосовно обставин вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, які повністю узгоджуються зі встановленими фактичними обставинами кримінальних проваджень, викладеними в обвинувальних актах, а тому кваліфікація його дій органом досудового розслідування за ч. 1 ст. 200 КК України, як підробка документів на переказ та за ч. 2 ст. 200 КК України як підробка документів на переказ, вчинена повторно, за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану, за ст. 390-1 ККУкраїни, як умисне ухилення від проходження програми для кривдників особою, щодо якої такі заходи застосовані судом є правильною.

Відповідно до ст. 65 КК України та п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" (з наступними змінами) (далі - Постанова №7), призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів

Кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 200 та ч. 2 ст. 200 КК України, згідно ст. 12 КК України, класифікуються, як нетяжкі злочини, ст. 390-1 КК України, як кримінальний проступок та передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, як тяжкий злочин.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує наступні обставини.

Характеризуючи особу обвинуваченого ОСОБА_4 , суд враховує те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності (а.п. 35-36), на обліку у лікаря нарколога та у лікаря психіатра не перебуває (а.п. 37), за місцем проживання характеризується позитивно (а.п. 40).

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття та часткове відшкодування завданої шкоди на досудовому розслідуванні у розмірі 20000 грн.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Так, у судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся та неодноразово, в ході судового розгляду висловлював жаль з приводу вчиненого, критично оцінив свої дії, зауважив на тому, що готовий нести відповідальність за вчинене, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.

Водночас, обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_4 , що передбачена ст. 67 КК України, судом визнається вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

У пункті 4 вказаної вище Постанови №7, Верховний Суд України зазначив, що виходячи з того, що встановлення пом`якшувальних та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому, таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Разом з тим, наведений у ч. 1 ст. 67 КК України перелік обставин, що обтяжують покарання, є вичерпним, тому суд не вправі посилатись у вироку як на обтяжуючі і враховувати при призначенні покарання інші обставини, не передбачені цією статтею (п. 6 Постанови №7).

У п. 2 Постанови №7 зазначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

При цьому, відповідно до п. 1 Постанови №7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Вказані роз`яснення узгоджуються і з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У п. 113 рішення ЄСПЛ в справі "Коваль проти України" від 19 жовтня 2006 року суд наголосив, що "основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь - якого кримінального обвинувачення".

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Тому, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд виходить із встановленої ст. 50 КК України його мети: кари, виправлення винної особи і запобігання вчиненню винним нових кримінальних правопорушень, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи "Бакланов проти росії" від 09 червня 2005 року, "Фрізен проти росії" від 24 березня 2005 року, "Ісмайлова проти росії" від 29 листопада 2007 року).

Тобто, суд має призначити покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання з урахуванням справедливості відносно конкретної особи, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень (ч. 2 ст. 50 КК України).

Також суд враховує практику Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладену у постанові по справі №634/609/15-к від 01 лютого 2018 року, згідно якої поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.ст. 66, 67 КК України), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, визначаючи міру і вид покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує наявність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, його поведінку до і після вчинення кримінального правопорушення, а також те, що він повністю визнавши свою вину, щиро розкаявся, надав показання, як в ході досудового розслідування, так і в судовому засіданні щодо обставин вчиненого ним кримінального правопорушення, частково відшкодував завдану ним шкоду, що свідчить про його небайдужість до наслідків, що настали, тому вважає доцільним призначити обвинуваченому покарання в межах санкцій статтей інкримінованих за вказані кримінальні правопорушення, з урахуванням ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі та штрафу, який виконувати самостійно, оскільки такі покарання є необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Разом з тим, суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 без відбування покарання у виді позбавлення волі і вважає за можливе, застосувавши ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, із встановленням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Таке покарання обвинуваченому, на переконання суду, буде наразі справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень а також буде відповідати принципу пропорційності обмеження прав та легітимної мети покарання, який передбачений Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та відповідатиме особі ОСОБА_4 .

Цивільний позов по кримінальному провадженні не заявлено.

Відносно обвинуваченого ОСОБА_4 30 липня 2024 року обирався запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на строк два місяці, тобто до 30 вересня 2024 року.

Питання про речові докази та питання витрат на залучення експерта суд вирішує відповідно до вимог ст.ст. 100, 124 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 124, 368, 370, 371, 373, 374, 394, 395КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 200, ч. 2 ст. 200, ч. 4 ст. 185, ст. 390-1 КК України, призначивши покарання:

за ч. 1 ст. 200 КК України у виді штрафу в розмірі п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85000 грн. (вісімдесят п`ять тисяч гривень);

за ч. 2 ст. 200 КК України у виді штрафу в розмірі п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85000 грн. (вісімдесят п`ять тисяч гривень);

за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;

за ст. 390-1 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ст. 390-1 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 200, ч. 2 ст. 200 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді штрафу в розмірі п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85000 грн. (вісімдесят п`ять тисяч гривень)

(Реквізити для сплати штрафу: отримувач коштів - ГУК у Рівн.обл./Дубров.міс.тг/24060300; код ЄДРПОУ - 38012494; Банк одержувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача UA0017511; код класифікації доходів бюджету: 24060300)

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 (три) роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_4 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Іспитовий строк ОСОБА_4 у обчислювати з моменту проголошення вироку.

Згідно ч. 3 ст. 72 КК України, призначене ОСОБА_4 у покарання у виді штрафу виконувати самостійно.

Речові докази:

- телефон марки "Cubot", який переданий на відповідальне зберігання в кімнату речових доказів ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області - повернути власнику ОСОБА_7 ;

- оптичний диск CD-R з інформацією АТ КБ "Приватбанк", який знаходиться в матеріалах кримінального провадження - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь держави документально підтверджені витрати на проведення судової експертизи у розмірі 1514,56 грн. (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять гривень п`ятдесят шість копійок) (висновок експерта №СЕ-19/118-24/7779-ТВ від 05 липня 2024 року).

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Дубровицький районний суд Рівненської області.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду ОСОБА_1