ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2675/25 Справа № 175/6028/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000240 від 04.04.2024 за апеляційними скаргами першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2025 року, яким:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м.Горлівка, Донецької області, громадянина України, маючого неповну середню освіту, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не маючий місця проживання, раніше неодноразово судимого, в останнє:

-02.07.2021 Запорізьким районним судом Запорізької області м. Запоріжжя ст.391 та ч.1 ст.71 Кримінального кодексу України (далі- КК) до покаранняу виді 3 років 7 місяців позбавлення волі. Звільнений 30.06.2023 з ДВК №89 по відбуттю строку покарання,-

визнано винним та засуджено за ч.4 ст. 185 КК до покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Встрок покарання обвинуваченому ОСОБА_9 зараховано перебування під вартою від 04 квітня 2024 року по 15 липня 2024 року.

Строк покарання ОСОБА_9 обчислюється з дня затримання на підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, тобто з 19 вересня 2024 року.

До набрання вироком законної сили залишено обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Цивільний позов не заявлено.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до ст.100 та ст.124 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_9 визнано винним у скоєні кримінального правопорушення за наступних обставин.

Обвинувачений ОСОБА_9 , 04.04.2024 року приблизно о 13:00, разом із ОСОБА_10 , з метою вчинення таємного викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, діючи в умовах воєнного стану, прибули до гіпермаркету ТОВ «Епіцентр К», розташованого за адресою: вул. Логістична, 25, смт.Слобожанське, Дніпровський район, Дніпропетровська область.

Перебуваючи у зазначеному місці та в зазначений час, ОСОБА_9 спільно із ОСОБА_10 , знаходячись в торгівельній залі, визначили предмети свого злочинного посягання та реалізовуючи свій спільний злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, розуміючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, попередньо переконавшись, що за їх діями ніхто не спостерігає та останні не будуть помічені сторонніми особами, з корисливих мотивів, діючи умисно, таємно, повторно, за попередньою змовою групою осіб, шляхом вільного доступу взяв з торгового стелажа товарно-матеріальні цінності, які належать ТОВ «Епіцентр К», а саме: ножиці по металу 300 мм STANLEY 2-14-566, прямий різ, до 1,2 мм вартістю 763,24 грн. та ножиці по металу з вигіном 250 мм STANLEY 2-14-567, лівий різ, до 1,2 мм, у кількості 2 шт., загальною вартістю 1549,12 грн., а ОСОБА_10 при цьому взяв з торгового стелажа товарно-матеріальні цінності, які належать ТОВ «Епіцентр К», а саме: ножиці по металу 300 мм STANLEY 2-14-566, прямий різ, до 1,2 мм вартістю 763,24 грн. та ножиці по металу з вигіном 250 мм STANLEY 2-14-568, правий різ, до 1,2 мм, вартістю 784,00 грн.

В подальшому, ОСОБА_9 спільно із ОСОБА_10 , сховали вищезазначені ножиці під свій одяг та маючи умисел на їх викрадення, вийшли з приміщення вказаного магазину, пройшовши через касову зону, умисно не пред`явивши касиру зазначені речі.

В результаті вказаних спільних злочинних дій ОСОБА_9 та ОСОБА_10 спричинили ТОВ «Епіцентр К» матеріальну шкоду на загальну суму - 3859,60 грн.

Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_9 кваліфікована за ч.4 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, висновків суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення та правову кваліфікацію його дій за ч.4 ст.185 КК, просить змінити вирок суду першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства.

В обґрунтування своїх вимог посилається на невідповідність вироку вимогам п.2 ч.3 ст.374 КПК та зазначає, що відповідно до ч.1 ст.62 Конституції України, ч.1 ст.17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Натомість, як убачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_9 вчинив таємне викрадення чужого майна ( крадіжка ), за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 , незважаючи на те, що вину останнього у встановленому порядку не доведено та обвинувальний вирок відносно нього не ухвалювався, оскільки матеріалів щодо ОСОБА_10 виділені в окреме провадження та призупинено, а останнього оголошено у розшук.

З огляду на вищенаведене прокурор просить апеляційний суд вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч.4 ст.185 КК змінити та виключити з його мотивувальної частини посилання на вчинення таємного викрадення майна ( крадіжка ) за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 , зазначивши при цьому, що вказане кримінальне правопорушення ОСОБА_9 вчинив за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження.

В іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить змінити вирок, пом`якшити йому покарання та застосувати положення ст.75 КК. В обґрунтування посилається на своє щире каяття та повне визнання своєї провини у скоєному злочині. Зазначає, що він не оспорював докази та співпрацював зі слідством, представник потерпілого не має до нього претензій матеріального та морального характеру, а сам він на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений також просить розглянути питання про застосування до нього Закону №3886-IX про декриміналізацію злочину, посилаючись на те, що вартість викраденого ним майна ТОВ «Епіцентр К» складає 1547,24 грн.

В судове засідання апеляційної інстанції представник потерпілого ОСОБА_11 не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак його неявка, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши прокурора на підтримку доводів поданої апеляційної скарги сторони обвинувачення та яка наполягав на її задоволенні у повному обсязі, водночас заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , вислухавши думку захисника, який підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого , але заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за ч.4 ст.185 КК ґрунтуються на зібраних по справі, перевірених та оцінених судом в порядку ч.3 ст.349 КПК доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими, не оспорюються сторонами в апеляційних скаргах, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.404 КПК, не перевіряються.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора щодо істотного порушення місцевим судом вимог кримінального процесуального закону під час ухвалення вироку виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.409 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є:) неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно ч.1 ст.412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.374 КПК у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення;

статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений;

докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів;

мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення;

обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання;

мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановлені стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 Кримінального кодексу України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому;

підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду;

мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Водночас, як правильно зауважує прокурор в поданій апеляційній скарзі, відповідно до ч.1 ст.62 Конституції України, ч.1 ст.17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Натомість, як убачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, суд першої інстанції безпідставно зазначив, що ОСОБА_9 вчинив таємне викрадення чужого майна ( крадіжка ), за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 , незважаючи на те, що вину останнього у встановленому порядку не доведено та обвинувальний вирок відносно нього не ухвалювався, оскільки матеріалів щодо ОСОБА_10 виділені в окреме провадження та призупинено, а останнього оголошено у розшук ( т.1 а.п.94).

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що з мотивувальної частини оскаржуваного вироку з фабули обвинувачення, визнаного судом доведеним, слід виключити посилання суду на вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 таємного викрадення майна ( крадіжка ) ТОВ «Епіцентр К» за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 , зазначивши при цьому, що вказане кримінальне правопорушення ОСОБА_9 вчинив за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження.

Зі змісту апеляційної скарги обвинуваченого убачається, що ОСОБА_9 фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 ККта роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Відповідно положень ч.1 ст.75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, зі змісту ст.75 КК вбачається, що застосування інституту звільнення від відбування покарання допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що, виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин справи, виправлення засудженого є можливим без відбування покарання.

Зміст оскаржуваного вироку свідчить про те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , належним чином врахував суспільну небезпеку і характер вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК відносяться до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, зокрема за аналогічні умисні злочини проти власності, вину свою визнав повністю, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставиною, що відповідно до ст.66 КК пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття.

Обставиною, що відповідно до ст.67 КК обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнав рецидив злочинів.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання саме у виді позбавлення волі, але в межах мінімальної санкції статті закону України про кримінальну відповідальність, за якою обвинуваченого визнано винним. Разом з цим суд не встановив підстав для застосування до призначеного покарання ОСОБА_9 положень статті 75 КК, на чому наполягає обвинувачений в апеляційній скарзі. Не вбачає таких підстав й суд апеляційної інстанції, оскільки вважає, що застосування інституту звільнення від відбування покарання у даному конкретному випадку не буде справедливим з огляду на вчинення винним злочину проти власності. При цьому визнання вини обвинуваченим, його щире каяття та відсутність з боку потерпілої сторони претензій матеріального і морального характеру, у даному конкретному випадку, не є визначальними для виду покарання винному з огляду на право суду на «судову дискрецію» у виборі виду і розміру покарання, яке призначено в межах мінімальної санкції ч.4 ст.185 КК. Крім того судом враховується й те, що обвинувачений ОСОБА_9 в минулому неодноразово засуджувався за вчинення аналогічних умисних злочинів, відбував покарання в місцях позбавлення волі, але належних висновків для себе не зробив та на шлях виправлення не став.

Таким чином судом першої інстанції належним чином враховані усі наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого обставини, а тому, на думку апеляційного суду, призначене ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років - є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Тому підстав для пом`якшення покарання, на чому наполягає обвинувачений, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Водночас колегія суддів не вбачає підстав для підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 положень Закону №3886-IX та звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку з декриміналізацією з огляду на таке.

Так, 09 серпня 2024 року набув чинності Закон України 18 липня 2024 року №3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від (далі Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни до ст. 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями ч.1 ст.51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 ст.51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч.1 ст.51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене аналіз указаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст. 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з ч. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

З цього приводу об`єднана палата ККС ВС у своїй постанові від 07 жовтня 2024 року (справа № 278/1566/21, провадження № 51-2555кмо24) зробила висновок про те, що питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Закону № 3886-IX, вирішується судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

Зі змісту вироку вбачається, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК обвинувачений ОСОБА_9 вчинив 04 квітня 2024 року.

Станом на 01 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив - 3028 грн.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону №3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст.185 КК, становив у 2024 році 3028 грн.

Однак за вироком суду вартість майна, яке таємно викрав обвинувачений ОСОБА_9 , становила 3859 гривень 60 копійок, тобто ця сума складає розмір, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність у 2024 році 3028 грн.

Тому відсутні підстави для звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності, про що просить обвинувачений в своїх доповненнях до апеляційної скарги, а його твердження про розмір заподіяної ним шкоди ТОВ «Епіцентр К» складає 1547,24 грн не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів вважає апеляційну скаргу, з доповненнями, обвинуваченого ОСОБА_9 без підставною та такою, що не підлягає задоволенню, апеляційну скаргу прокурора вважає обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню, а вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2025 року підлягає зміні в частині викладення його мотивувальної частини.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 412 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу, з доповненнями, обвинуваченого ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2025 року відносно обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.4 ст.185 КК змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на вчинення таємного викрадення майна ( крадіжка ) за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 , зазначивши при цьому, що вказане кримінальне правопорушення ОСОБА_9 вчинив за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який утримується під вартою - в той саме строк з дня вручення копії ухвали апеляційного суду.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4