УХВАЛА

іменем України

Справа № 126/2513/25

Провадження № 1-кс/126/914/2025

"02" грудня 2025 р. м. Бершадь

Слідчий суддя Бершадського районного суду Вінницької області ОСОБА_1 із секретарем ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бершадь клопотання дізнавача СД ВП № 1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_3 про арешт майна та передачу земельної ділянки в управління Національному агенству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів по кримінальному провадженню № 0000098 від 01.11.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України,-

ВСТАНОВИВ :

До Бершадського районного суду Вінницької області надійшло клопотання дізнавача СД ВП № 1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_3 про арешт майна та передачу земельної ділянки в управління Національному агенству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів по кримінальному провадженню № 0000098 від 01.11.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України.

Обгрунтовуючи подане клопотання дізнавач зазначає, що 01.11.2025 на спец лінію 102 надійшло повідомлення оперуповноваженого СКП ВП № 1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_4 , про те, невідома особа самовільно зайняла земельні ділянки, що розташовані на території Бершадської територіальної громади, а саме за межами с. Кошаринці.

Відомості про даний факт внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.11.2025 за № 0000098 за ознаками ч. 1 ст. 197-1 КК України.

В ході досудового розслідування 27.11.2025 проведено огляд земельних ділянок, які розташовані за межами с. Кошаринці Бершадської територіальної громади Гайсинського району Вінницької області із кадастровим номером :01:001:0081, площею 4,3307 га, що знаходяться у приватній власності ОСОБА_5 та суміжної ділянки площею близько 8,16 га, що не має визначеного кадастрового номера, не передана в користування будь-яким фізичним чи юридичним особам.

В ході огляду із земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0081, площею 4,3307 га, що була засіяна культурою кукурудза, виявлено залишки стебел та качанів кукурудзи, після проведення збору урожаю.

Під час огляду земельної ділянки площею близько 8,16 га, без визначеного кадастрового номера було виявлено сліди сільськогосподарської техніки та на вказаній земельній ділянці знаходиться урожай кукурудзи. На момент огляду між земельною ділянкою із кадастровим номером :01:001:0081, площею 4,3307 га та суміжної ділянки площею близько 8,16 га, що не має визначеного кадастрового номера наявна рілля шириною 10 метрів.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 100 КПК України речові докази вартістю понад 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження, передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, для здійснення заходів з управління ними з метою забезпечення їх збереження або збереження їхньої економічної вартості, а речові докази, зазначені в абзаці першому цієї частини, такої самої вартості - для їх реалізації з урахуванням особливостей, визначених законом.

Згідно п.п 2, 4 та абзацом сьомим частини шостої ст. 100 КПК України, слідчий за погодженням із прокурором звертається з відповідним клопотанням до слідчого судді місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування.

Необхідність передачі вказаної земельної ділянки в управління АРМА, зумовлена тим, що така передача забезпечить збереження речового доказу та їх економічну вартість. При цьому засобами АРМА необхідно забезпечити збереження урожаю сільськогосподарської культури кукурудзи, який вирощувався на вказаній земельній ділянці.

Згідно ст. 19 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочині» активи приймаються Національним агентством в управління на підставі: ухвали слідчого судді, суду про передачу активів Національному агентству для здійснення заходів з управління активами з метою забезпечення його збереження або збереження його економічної вартості.

На підставі викладеного, виникла необхідність у накладенні арешт на земельну ділянку площею близько 8,16 га, що не має визначеного кадастрового номера, не передана в користування будь-яким фізичним чи юридичним особам, яка розташована біля земельної ділянкою із кадастровим номером :01:001:0081, площею 4,3307 за межами с. Кошаринці Бершадської територіальної громади Гайсинського району Вінницької області, враховуючи те, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Дізнавач, ОСОБА_6 , в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд клопотання у його відсутність, просив задоволити.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України у зв`язку з неприбуттям в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося.

Слідчий суддя, дослідивши клопотання дізнавача та копії матеріалів кримінального провадження, дійшов наступного висновку.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно із ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 11 ст. 170 КПК України встановлено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Стаття 173 КПК України коментує вирішення питання про арешт майна. Так слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Частина друга цієї ж статті встановлює, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно зі ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, окрім іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні у разі арешту майна з підстав, передбачених п.1 ч.2 ст.170 КПК України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Правова підстава арешту майна дізнавачем зазначена лише формальним посиланням на положення ст.98 КПК України, що не може розцінюватися як відповідне обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи.

Проте, дізнавачем постанови про визнання земельної ділянки речовим доказом, на яку останній просить накласти арешт до матеріалів клопотання не долучено

З матеріалів клопотання не вбачається, що є достатні підстави вважати, що майно вказане в клопотанні, а саме земельна ділянка відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, є право власності на землю (право володіння і користування землею).

Предметом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, виступає конкретна земельна ділянка, під якою треба розуміти частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Самовільне зайняття ділянки - це активні протиправні дії по заволодінню (захопленню) всупереч встановленому порядку земельної ділянки.

Обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні визначено у змісті ч. 1 ст. 91 КПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 197-1 КК України злочинним є не будь-яке самовільне зайняття земельної ділянки, а лише те, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику.

Проте, ні відомості Єдиного реєстру досудового розслідування, ні інші додані до клопотання матеріали не містять даних щодо завданої шкоди, а тому дізнавачем не доведено вимоги п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України відповідно до якого існувала би обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Зі змісту клопотання про арешт майна слідує, що розмір будь-якої шкоди, в тому числі достатній для утворення складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, не встановлений.

Також, нікому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, на цей час не повідомлено, конфіскація чи спеціальна конфіскація майна згідно з чинним законодавством за вчинення вказаного злочину не передбачена, цивільний позов не заявлено.

Таким чином, відповідність вказаної земельної ділянки критеріям ст. 98 КПК України, у контексті злочину за ч. 1 ст. 197-1 КК України, дізнавачем не доведена, оскільки дізнавачем не надано підтвердження на існування обов`язкової ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, спричинення значної шкоди.

Згідно із ч. 11 ст. 170 КПК України заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Дізнавач у клопотанні не навів належного обґрунтування, яким чином накладення арешту на земельну ділянку шляхом заборони нею розпоряджатися буде сприяти збереженню речових доказів, адже правомочність розпоряджатися майном є закріпленою нормами права за власником (у цьому випадку орган місцевого самоврядування) можливість визначити долю належної йому речі шляхом знищення, відчуження або передачі її в тимчасове володіння іншим особам. Відповідно до ч. 2 ст. 84 ЗК України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. Право володіти та користуватися майном відрізняється за своїм змістом від права розпорядження.

В ході розгляду клопотання дізнавача про накладення арешту на земельну ділянку у кримінальному провадженні не доведено наявність підстав для накладення арешту на майно, як і не подано жодних доказів на підтвердження клопотання, тому таке не підлягає задоволенню.

Оскільки у задоволенні клопотання дізнавача про накладення арешту на майно відмовлено, відтак підстав для передачі земельної ділянки в управління Національному агенству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів немає.

Керуючись ст. 98, 170 - 173 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання дізнавача СД ВП № 1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_3 про арешт майна та передачу земельної ділянки в управління Національному агенству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів по кримінальному провадженню № 0000098 від 01.11.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду на протязі п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1