У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000455, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 серпня 2025 року відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Мар`янівка Баштанського району Миколаївської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , мешкає в АДРЕСА_2 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,

захисник ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 серпня 2025 року ОСОБА_5 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України і йому призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

Ухвалено, запобіжний захід ОСОБА_5 , до набрання вироком законної сили, залишити у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Ухвалено, строк відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з дня взяття його під варту, після звернення вироку Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 серпня 2025 до виконання.

Ухвалено, зарахувати в строк відбуття покарання ОСОБА_5 , строк його попереднього ув`язнення з 26.05.2025 р. по 28.05.2025 р., виходячи із розрахунку, передбаченого ч. 5 ст. 72 КК України, що один день тримання під вартою відповідає одному дню позбавлення волі, а також строк цілодобового домашнього арешту з 28.05.2025 р. до набрання вироком законної сили, із розрахунку, передбаченому ч. 7 ст. 72 КК України, - три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

Ухвалено, стягнути з ОСОБА_5 судові витрати на користь держави в сумі 21 684,26 грн. за проведення судової експертизи.

Ухвалено, арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28.05.2025 р. скасувати.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок і пом`якшити ОСОБА_5 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України, до 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_5 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі звільнити, якщо він протягом 1 року іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього судом, передбачені ст. 76 КК України обов?язки: періодично з?являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 з оскаржуваним вироком не згоден, вважає, що він підлягає зміні з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_5 дійсно, відверто і повністю визнав свою провину у вчиненому злочині, виявив щирий жаль з приводу вчиненого, співчуття потерпілій, попросив пробачення у неї, негативно оцінив та осудив вчинене, виявив бажання виправити ситуацію, що склалася, виявив готовність понести покарання в повному обсязі за вчинене, тому слід вважати, що ОСОБА_5 проявив щире каяття у тому розумінні, яке наводить Верховний Суд, зокрема, у постанові від 04.10.2022 р. у справі № 523/4890/19.

Крім того, під час слідчого експерименту 29.05.2025 р. обвинувачений правдиво і достовірно відтворив дії і обставини вчиненого 25.05.2025 р. стосовно потерпілої кримінального правопорушення, тому захисник вважає, що обвинувачений здійснив активне сприяння розкриттю злочину у тому розумінні, яке наводить Верховний Суд, зокрема, у постанові від 07.04.2021 р. у справі № 263/15605/17.

Додає, що зазначена обставина мала бути врахована судом першої інстанції при призначенні покарання, але цього не відбулося. Згідно фактичних даних, що містяться у документах, наданих стороною обвинувачення суду під час судового розгляду, зокрема, у довідці про судимості, обвинувачений ОСОБА_5 був звільнений з місця позбавлення волі 14.06.2022 р. умовно-достроково, відтак, суд, який розглядав питання про умовно-дострокове звільнення, дійшов висновку, що ОСОБА_5 своєю поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Апелянт вказує, що з 14.06.2022 р. по 25.05.2025 р., пртягом майже трьох років, обвинувачений не вчинив жодного кримінального правопорушення, проте, суд першої інстанції не врахував зазначену позитивну характеристику обвинуваченого при призначенні покарання.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

25.05.2025 р. приблизно о 21.30 год. ОСОБА_8 прибула до нежитлової споруди, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , де ОСОБА_5 вживав спиртні напої та обіцяв дати ОСОБА_8 цигарок. Після спілкування на території подвір`я за вказаною адресою та отримання цигарок, приблизно о 22.00 год. ОСОБА_8 направилась в бік виходу з території подвір`я будинку АДРЕСА_3 . В цей час у ОСОБА_5 виник прямий умисел на зґвалтування ОСОБА_8 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних з проникненням в тіло іншої особи, з використанням геніталій, без її добровільної згоди, ОСОБА_5 , взявши камінь із землі, підійшов ззаду до ОСОБА_8 та наніс останній один удар каменем в ділянку голови, з метою подолання фізичного опору з боку потерпілої. Після чого, ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, проте нехтуючи цим, діючи цілеспрямовано та рішуче, затягнув потерпілу ОСОБА_8 до приміщення нежитлової споруди. За наказом ОСОБА_5 , що супроводжувався погрозами та застосуванням фізичного насильства удушенням за шию, ОСОБА_8 зняла із себе увесь одяг, ОСОБА_5 в свою чергу проти волі останньої, здійснив із нею вагінальний та оральний статевий акт із використанням своїх геніталій.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 152 КК України, як вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним та оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням власних геніталій, без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтування).

Обираючи міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд врахував ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, а саме те, що це є нетяжкий злочин проти статевої свободи потерпілої, обставини, які пом`якшують та обтяжують його покарання, те, що ОСОБА_5 посередньо характеризується за місцем проживання, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вибачився перед потерпілою, а також те що ОСОБА_5 раніше судимий, думку потерпілої яка просила призначити ОСОБА_5 покарання лише пов`язане з позбавлення волі, висновок досудової доповіді, згідно якої ризик вчинення ОСОБА_5 повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється, як дуже високий, що свідчить про неможливість виправлення особи, без ізоляції від суспільства.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 152 КК України, як вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним та оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням власних геніталій, без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтування), вірно та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання та можливості його звільнення від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Загальною підставою для звільнення від відбування покарання з випробуванням є результат об`єктивної можливості досягнення мети покарання без його реального виконання. Наявність цієї підстави підтверджується сукупністю обставин кримінального провадження, що передусім характеризують вчинений злочин і особу винного.

Призначаючи ОСОБА_5 міру покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, а саме те, що це є нетяжкий злочин проти статевої свободи потерпілої, наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, те, що ОСОБА_5 посередньо характеризується за місцем проживання, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вибачився перед потерпілою, а також те, що обвинувачений раніше судимий, думку потерпілої яка просила призначити ОСОБА_5 покарання лише пов`язане з позбавлення волі, висновок досудової доповіді, згідно якої ризик вчинення ОСОБА_5 повторного кримінального правопорушення, оцінюється як високий, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як дуже високий, що свідчить про неможливість виправлення особи, без ізоляції від суспільства.

Отже, врахувавши викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 152 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відтак, взявши до уваги всі обставини, які за законом мають правове значення, суд першої інстанції, належно умотивувавши своє рішення, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх підстав для застосування положень ст. 75 КК України.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи захисника про необхідність звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, оскільки ст. 75 КК України, може бути застосована лише в тому разі, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, тому таке звільнення може мати місце лише за наявності передбачених законом передумов і є правом, а не обов`язком суду.

Стосовно доводів захисника про активне сприяння розкриттю злочину обвинуваченим, як обставини, яка має бути врахована як така, що пом`якшує покарання, апеляційний суд доходить наступного.

Під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

Водночас, матеріали кримінального провадження не містять даних про повідомлення ОСОБА_5 органам досудового розслідування таких обставин кримінального правопорушення, які б ще не були встановлені ними на підставі проведених слідчих (розшукових) дій.

Крім цього, зазначені в апеляційній скарзі захисника доводи стосовно звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 з місця позбавлення волі умовно-достроково та невчинення протягом майже 3 років нових кримінальних правопорушень не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_5 раніше багаторазово судимий і до нього неодноразово застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості, не створило готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, він не зробив належних висновків для себе, на шлях виправлення не став і вчинив нове кримінальне правопорушення, що свідчить про стійкість сформованої протиправної поведінки обвинуваченого та його очевидне небажання ставати на шлях виправлення.

Інші обставини, на які посилається в апеляційній скарзі захисник, не виправдовують злочинної поведінки обвинуваченого та, з огляду на встановлені у даному провадженні обставини, не можуть істотно вплинути на вирішення питання про призначення покарання.

На думку апеляційного суду, покарання судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, воно відповідає тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б були підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку не виявлено, оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 серпня 2025 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3