Провадження №1-кп/761/3806/2025
В И Р О К

іменем України

25 грудня 2025 року місто Київ

Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні, в залі Шевченківського районного суду міста Києва, обвинувальний акт та угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні № 0000843, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.07.2025, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Білокуракине Білокуракинського району Луганської області, українця, громадянина України, неодруженого, офіційно непрацевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 111-1 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

установив:

І. Історія провадження.

01.08.2025 до Шевченківського районного суду міста Києва від прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_4 надійшов (вхід. № 79965) обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000843, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.07.2025, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 111-1 КК України.

Разом з обвинувальним актом до суду скеровано угоду від 01.08.2025 про визнання винуватості, укладену між прокурором відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , за участі захисника ОСОБА_5 .

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи № 761/32552/25 між суддями Шевченківського районного суду міста Києва від 12.12.2025 для розгляду справи визначено головуючого суддю ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 15.12.2024 призначено підготовче судове засідання у зазначеному кримінальному провадженні.

II. Формулювання обвинувачення та стаття закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Згідно з Конституцією України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація (далі - РФ) та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 09 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями: № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави, застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і РФ.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року РФ, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований РФ 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим), м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1 - 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Статтею 73 Конституції України закріплено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади РФ та службових осіб з числа керівництва Збройних сил Російської Федерації (далі - ЗС РФ), досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Мотивами зазначеного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які були розцінені представниками влади і ЗС РФ як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам РФ, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту РФ на території України - в АР Крим та м. Севастополі.

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та ЗС РФ вирішили досягти шляхом розв`язання та ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців ЗС РФ, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і м. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та РФ, створення і фінансування не передбачених законом збройних формувань та вчинення інших злочинів.

При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної цілісності України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території РФ службові особи Генерального штабу Збройних сил Російської Федерації (далі - ГШ ЗС РФ), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб ЗС РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план, яким передбачалося досягнення військово-політичних цілей РФ, які, на думку співучасників, були прямо пов`язані з необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України та, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Ураховуючи, що територія АР Крим та м. Севастополя мала найбільше військово-стратегічне значення для представників влади та ЗС РФ серед інших територій України, які були об`єктом їх злочинного посягання, а також те, що на вказаній території дислокувалися підрозділи Чорноморського флоту Російської Федерації (далі - ЧФ РФ), це сприяло найбільш прихованому використанню регулярних військ ЗС РФ поряд з іншими елементами гібридної війни, а тому ведення гібридної війни проти України співучасники злочинного плану вирішили розпочати на території півострова Крим.

Для ефективної реалізації плану вирішено залучити військовослужбовців ЗС РФ, співробітників інших силових відомств РФ, представників влади, інших громадян РФ та України. Крім того, з цією ж метою, представниками влади РФ створено та озброєно іррегулярні незаконні збройні формування, озброєні банди та групи найманців, якими керували офіцери спецслужб і ЗС РФ.

Так, починаючи з 20 лютого 2014 року для реалізації вищезазначеного умислу, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії РФ території АР Крим і м. Севастополя, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, здійснено вторгнення військовим, морським та повітряним транспортом окремих підрозділів ЗС РФ.

У подальшому військовослужбовцями ЗС РФ здійснено захоплення будівель центральних органів влади АР Крим та встановлено контроль над їхньою діяльністю з метою забезпечення прийняття вигідних та необхідних для РФ рішень. Крім того здійснено блокування автошляхів, захоплення аеропортів та транспортних підприємств, військових частин ЗС України, пошкодження та знищення військового майна, що має важливе оборонне значення для України.

Відтак всупереч міжнародному правопорядку, з нехтуванням державного суверенітету та територіальної цілісності України, починаючи з 20 лютого 2014 року, представниками влади РФ і службовими особами ЗС РФ розпочато збройне вторгнення регулярних військ РФ на територію України з метою зміни меж території та державного кордону України, на порушення порядку, встановленого Конституцією України, та військової окупації території АР Крим і м. Севастополя.

Також представниками влади і ЗС РФ вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на іншій території України.

Так, вказаними особами у березні - квітні 2014 року організовувалися та проводилися антиурядові протестні акції, найбільш масові з яких - у Луганській, Донецькій, Харківській, Дніпропетровській, Запорізькій, Миколаївській, Херсонській та Одеській областях з метою поширення сепаратистських проросійських гасел та здійснення силового захоплення адміністративних будівель органів державної влади для подальшої організації незаконних референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

З метою гарантованого досягнення указаних цілей та створення видимості того, що в Україні триває внутрішній конфлікт, представники влади та ЗС РФ вирішили створити на її території терористичні організації, які поряд із основною функцією - здійснення терористичної діяльності, створювали враження діяльності в межах Донецької та Луганської областей опозиційних сил, які нібито від імені та за цілковитої підтримки місцевого населення відстоюють їх право на самовизначення та незалежність, що прямо суперечить Конституції України та нормам міжнародного права.

Так, під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади та ЗС РФ, 07 квітня 2014 року на території Донецької області України створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР»), а 27 квітня 2014 року на території Луганської області України - терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі - «ЛНР»), у складі яких утворені незаконні збройні формування, які функціонують і по теперішній час.

Контроль та координація діяльності цих терористичних організацій, як і їх фінансове та матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється представниками влади та ЗС РФ.

Основними завданнями учасників указаних терористичних організацій є насильницьке повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом застосування зброї, вчинення терористичних актів - здійснення вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, загрозу заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків.

Незаконні збройні формування терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР», іррегулярні збройні формування РФ та військовослужбовці ЗС РФ чинять збройний опір Україні у відновленні територіальної цілісності та забезпеченні правопорядку, при цьому учасники політичного блоку вказаних терористичних організацій, за підтримки та сприяння представників влади РФ під виглядом органів державної влади, створили окупаційні адміністрації Російської Федерації, які забезпечують подальшу окупацію та здійснюють управління вказаними територіями на місцевому рівні.

Оскільки окупація АР Крим і м. Севастополя, частини Донецької і Луганської областей України не принесла бажаних результатів у вигляді встановлення впливу над політичними та економічними процесами в Україні, відмови від співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації, та відмови від євроінтеграційного курсу розвитку країни, вищим політичним і військовим керівництвом РФ вирішено перейти до наступного етапу збройної агресії проти України, розв`язаної ще з лютого 2014 року, а саме до повномасштабного вторгнення на територію України із застосуванням ЗС РФ та інших воєнізованих формувань РФ.

Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 № 337-VIII, зазначено, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.

Постановою Верховної Ради України «Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором» від 27.01.2015 № 129-VIII Російську Федерацію визнано державою-агресором.

З листопада 2021 року представники влади та ЗС РФ, з метою підготовки до повномасштабного нападу на Україну, організували перекидання підрозділів ЗС та інших військових формувань РФ до кордонів України, що пояснювалося запланованими спільними російсько-білоруськими навчаннями «Союзна рішучість-2022», які розпочалися 10 лютого 2022 року.

Станом на 08 лютого 2022 року вздовж усього кордону з Україною з боку РФ, Республіки Білорусь та тимчасово окупованих територій України зосереджено 140 тис. військових РФ, включаючи повітряний та морський компонент.

З метою створення приводів для ескалації воєнного конфлікту і здійснення спроби виправдання своєї агресії перед громадянами РФ та світовою спільнотою, представниками влади та ЗС РФ розроблено окремий план, який передбачав вчинення дій, спрямованих на введення в оману і залякування громадян РФ та мешканців тимчасово окупованих територій України, а також вчинення провокацій, які полягали в імітації нападів і вогневих ударів, вчинених нібито підрозділами ЗС України по території РФ та тимчасово окупованим територіям України.

Одночасно із зазначеним передбачалося визнання керівництвом РФ «ДНР» і «ЛНР» незалежними державами та отримання від них звернення з запитом про надання військової підтримки, яка викликана нібито агресією Збройних Сил України (далі - ЗС України).

На виконання зазначених намірів, 15 лютого 2022 року Державна дума РФ звернулася до Президента РФ з проханням визнати незалежність «самопроголошених Донецької та Луганської народних республік».

18 лютого 2022 року керівниками російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей повідомлено про проведення евакуації місцевого населення тимчасово окупованих територій України до Ростовської області, що пояснювалося вигаданими застереженнями про те, що ЗС України мають намір атакувати тимчасово окуповані території та здійснити їх силове повернення під контроль України.

19 лютого 2022 року вказаними особами було оголошено так звану загальну мобілізацію жителів тимчасово окупованих територій Донецької та Луганської областей.

21 лютого 2022 року керівники російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей звернулися до Президента РФ з проханням визнати незалежність так званих Донецької та Луганської народних республік.

В цей же день, Президент РФ скликав позачергове засідання Ради безпеки РФ, де обговорено питання щодо доцільності визнання незалежності Донецької та Луганської народних республік.

Службові особи з числа вищого керівництва РФ, які входять до складу Ради безпеки РФ, публічно підтримали звернення Державної думи РФ та заявили про необхідність визнання Президентом РФ незалежності «ДНР» та «ЛНР».

Цього ж дня Президент РФ підписав указ про визнання незалежності Донецької народної республіки та Луганської народної республіки.

22 лютого 2022 року Президент РФ підписав з керівниками російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей договори про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу, які в той же день ратифіковані Державною думою та Радою Федерації РФ.

В цей же день Президент РФ, реалізуючи злочинний план, з метою надання видимості законності дій по нападу на Україну, направив до Ради Федерації РФ звернення про використання ЗС РФ за межами РФ, яке було задоволено.

23 лютого 2022 року керівники російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей звернулися до Президента РФ з проханням надати допомогу у відбитті надуманої ними воєнної агресії «українського режиму щодо населення» так званих Донецької та Луганської народних республік.

24 лютого 2022 року о 5 годині Президент РФ, всупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права, оголосив про своє рішення почати військову операцію в Україні, а в дійсності - повномасштабне вторгнення з декількох напрямків із застосуванням різних видів і родів ЗС РФ та інших військових формувань РФ, діючи всупереч вимогам п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ).

В подальшому, цього ж дня, ЗС РФ, які діяли за наказом керівництва РФ і ЗС РФ, віроломно здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам ЗС України, а також підрозділами ЗС та інших військових формувань РФ здійснено широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна.

У період з 5 години 24 лютого 2022 року та щонайменше до 03 жовтня 2024 року (включно) підрозділи ЗС та інших військових формувань РФ здійснюють спроби окупації українських міст, які супроводжуються бойовим застосуванням авіації, артилерійськими та ракетними ударами, а також застосуванням броньованої техніки та іншого озброєння. При цьому вогневі удари здійснюються по об`єктам, які захищені нормами міжнародного гуманітарного права. Зазначені дії призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.

Від початку повномасштабного вторгнення 24.02.2022 Російська Федерація, зокрема, окупувала окремі частини Київської, Чернігівської, Сумської, Харківської, Луганської, Донецької, Запорізької, Херсонської та Миколаївської областей, чим в насильницький спосіб вчинила дії щодо зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Факт повномасштабного збройного вторгнення не приховувався владою рф, а також установлений рішеннями міжнародних організацій, зокрема Резолюцією Генеральної асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 «Про агресію проти України», п. п. 1, 3 Висновку 300 (2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії російської федерації проти України», п. п. 17, 18 наказу від 16.03.2022 за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього» (Україна проти рф та ін.)».

З метою відсічі збройної агресії РФ проти України, 24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено введення в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого неодноразово продовжена відповідними указами Президента України, затвердженими Законами України.

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 (в редакції від 07.05.2022, далі за текстом - Закон №1207-VII), тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Тимчасова окупація РФ територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для РФ жодних територіальних прав.

Тимчасово окупованою територією, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1-1 Закону №1207-VII, є частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.

Відтак, наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» Білокуракинська селищна територіальна громада Сватівського району Луганської області з 24.02.2022 є тимчасово окупованою Російською Федерацією територією України.

Тимчасово окупованою територією, відповідно до п .7 ч. 1 ст. 1-1 Закону №1207-VII, є частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування російської федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.

Окрім цього, починаючи з 2014 року, збройні сили держави-агресора російської федерації розпочали бойові дії на території України та окупували Автономну Республіку Крим, а також частину територій Донецької та Луганської областей України.

Таким чином, на частині території Луганської області захоплення органів державної влади, місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємств розпочалося ще з 2014 року, а окуповану військовим шляхом територію фактично контролювала терористична організація «Луганська Народна Республіка».

Після військової окупації частини населених пунктів Сватівського району Луганської області у лютому 2022 року, представники збройних формувань Російської Федерації узурпували всі владні повноваження на тимчасово окупованій території громади. Це було здійснено шляхом збройного захоплення адміністративних будівель органів державної влади та місцевого самоврядування, створенням так званих «військових комендатур», а також запровадженням жорсткого контролю над усіма сферами життєдіяльності громади. В результаті було знищено інститути приватної власності, обмежено свободу слова, пересування та волевиявлення. Населення піддавалось систематичному залякуванню, застосовувався фізичний і психологічний тиск, у тому числі шляхом незаконного позбавлення волі представників органів державної влади України та місцевого самоврядування.

У зв`язку з початком збройної агресії з боку Російської Федерації та запровадженням воєнного стану, Кабінет Міністрів України 26.02.2022 прийняв розпорядження №188-р «Про тимчасове закриття деяких пунктів пропуску через державний кордон та пунктів контролю», яким тимчасово з 00 год. 00 хв. 28 лютого 2022 року було закрито пункти пропуску та пункти контролю на території ряду областей України, зокрема і Луганської. Надалі, постановою КМУ №426 від 09.04.2022 було заборонено ввезення на митну територію України в митному режимі імпорту товарів з Російської Федерації. Постановою КМУ №1076 від 27.09.2022 заборонено вивезення з України товарів до Російської Федерації за зовнішньоекономічними контрактами, торговельною країною або країною призначення яких є РФ.

Досудовим розслідуванням встановлено, що до 24 лютого 2022 року на території Білокуракинського району Луганської області здійснювало свою діяльність підприємство - СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКЕ ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МАШИННО-ТЕХНОЛОГІЧНА СТАНЦІЯ «АЛЬЯНС» (, далі - СТОВ «МТС «АЛЬЯНС»), зареєстроване 26.02.2000 за адресою: Україна, Луганська область, Білокуракинський район, смт Білокуракине, пров. Октябрський, буд. 7. Керівником підприємства є ОСОБА_6 .

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, кінцевим бенефіціарним власником СТОВ «МТС «АЛЬЯНС» є громадянин України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з часткою в статутному капіталі 50%. Також бенефіціарами підприємства є:

- ОСОБА_7 - 25%;

- ОСОБА_8 - 25%.

Основні види діяльності СТОВ «МТС «АЛЬЯНС» за КВЕД:

01.11 - Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний вид діяльності);

01.46 - Розведення свиней;

01.61 - Допоміжна діяльність у рослинництві;

47.11 - Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами;

47.30 - Роздрібна торгівля пальним;

49.41 - Вантажний автомобільний транспорт;

81.30 - Надання ландшафтних послуг.

Відповідно до отриманих під час досудового розслідування відомостей, встановлено, що після початку повномасштабного вторгнення ЗС РФ на територію України, громадянин України ОСОБА_3 у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше червня 2022 року, перебуваючи у невстановленому місці і достовірно знаючи, що на території України введено воєнний стан, а також про введення в дію Указів Президента щодо накладення санкцій на фізичних та/або юридичних осіб, які ведуть господарську діяльність з державою агресором або їй допомагають (у будь-якій формі), усвідомлюючи протиправність своїх дій, маючи умисел на провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, достовірно знаючи про встановлення окупаційною адміністрацією Російської Федерації повного контролю над Старобільським та Сватівським районами Луганської області, де зареєстровані та фактично знаходяться підконтрольні йому суб`єкти підприємницької діяльності та його виробничі потужності, з метою збереження майна підприємств та корисливих мотивів, що спрямовані на отримання прибутку, вирішив продовжити провадження господарської діяльності вищевказаного суб`єкту господарювання у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора, тим самим допомагати представникам держави-агресора, забезпечувати потреби представникам держави-агресора, збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора, а відтак сприяти у здійсненні військової агресії проти України, яка спрямована на насильницьку зміну, повалення конституційного ладу і захоплення державної влади в Україні, зміну меж території і державного кордону України.

При цьому ОСОБА_3 достовірно усвідомлював, що здійснення фінансово-господарської діяльності підконтрольним йому підприємством можливе виключно у взаємодії з державою-агресором, її незаконними органами влади та окупаційною адміністрацією. Таке продовження діяльності неминуче передбачало перереєстрацію підконтрольних суб`єктів господарювання у так званих «реєстраційних органах» окупаційної адміністрації, сплату податків та інших обов`язкових платежів на користь держави-агресора, а також здійснення постачання товарів на її територію.

Усвідомлюючи, що для реалізації злочинного умислу, спрямованого на провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, необхідне залучення інших осіб, ОСОБА_3 за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, залучив до протиправної діяльності громадян України, які на той момент перебували на тимчасово окупованій території Луганської області, а саме: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Зазначені особи мали сталі зв`язки серед представників окупаційної влади, володіли необхідними організаторськими здібностями, професійними знаннями та практичним досвідом для здійснення організаційно-розпорядчих і управлінських функцій у сфері господарської діяльності. За взаємною згодою вони погодилися на участь у протиправній діяльності та були залучені ОСОБА_3 до реалізації злочинного плану.

У результаті було створено групу, що характеризувалась стійкістю, узгодженістю дій її учасників, спільністю умислу, спрямованого на продовження фінансово-господарської діяльності підконтрольного ОСОБА_3 підприємства у взаємодії з державою-агресором та її окупаційними структурами, з метою отримання прибутку та подальшого його розподілу між учасниками.

При цьому, всі вказані особи усвідомлювали, що відповідно до Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року, Акта проголошення незалежності України від 24 серпня 1991 року, а також статей 1 та 2 Конституції України, Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою; її суверенітет поширюється на всю територію країни; Україна є унітарною державою, а її територія в межах існуючого державного кордону - цілісною і недоторканною.

Зазначені положення щодо суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності України неодноразово підтверджувалися міжнародним співтовариством, зокрема, у резолюціях Генеральної Асамблеї ООН, рішеннях Ради Безпеки ООН та відповідних документах Європейського Парламенту. Крім того, відповідно до статті 73 Конституції України, виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Всі учасники організованої групи - ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - усвідомлювали протиправний характер своїх дій, мали спільний умисел, виявляли бажання досягти спільної мети та активно сприяли її реалізації. Вони усвідомлювали суспільно небезпечний характер діянь, передбачали настання суспільно небезпечних наслідків та бажали їх настання. Мотивами їх дій були корисливі інтереси та прагнення до отримання прибутку шляхом провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, її незаконними органами влади та окупаційною адміністрацією, створеною на тимчасово окупованій території Луганської області.

У зв`язку з викладеним, ОСОБА_3 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з метою реалізації злочинного умислу, спрямованого на продовження фінансово-господарської діяльності СТОВ «МТС «АЛЬЯНС» у взаємодії з державою-агресором, її незаконними органами влади та окупаційною адміністрацією, організував вчинення низки умисних дій.

В межах реалізації злочинного плану ОСОБА_3 , як фактичний власник і контролююча особа СТОВ «МТС «АЛЬЯНС», забезпечив загальну координацію дій та організацію діяльності посадових осіб підприємства. Водночас ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи на тимчасово окупованій території Луганської області, взяли на себе обов`язки щодо безпосередньої організації господарської діяльності зазначеного підприємства у взаємодії з незаконними органами влади держави-агресора, у тому числі забезпечення виконання вказівок ОСОБА_3 .

Зокрема, вказаними особами було взято на себе функції ведення перемовин з представниками окупаційної адміністрації РФ, контроль за поставками продукції, укладення та підписання договорів постачання, організація передачі матеріальних ресурсів державі-агресору, з метою реалізації товарів на території РФ. Вони також були обізнані з намірами провести незаконну перереєстрацію СТОВ «МТС «АЛЬЯНС» у структурах так званої «Луганської Народної Республіки» та безпосередньо сприяли цьому.

В рамках реалізації цього плану, у період з 2022 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , залишившись на тимчасово окупованій території Луганської області, за повного сприяння інших співучасників, здійснили комплекс заходів, спрямованих на налагодження фінансово-господарської діяльності у взаємодії з окупаційною адміністрацією РФ. Зокрема, ними були здійснені дії щодо перереєстрації СТОВ «МТС «АЛЬЯНС» у так званих незаконних органах влади, зокрема:

- «Сектор регистрации юридических лиц и физических лиц-предпринимателей Белокуракинского районного управления юстиции министерства юстиции Луганской Народной Республики»,

- «Межрайонная инспекция Федеральной налоговой службы № 4 по Луганской Народной Республике»,

- «Отделение Фонда пенсионного и социального страхования Российской Федерации по Луганской Народной Республике», а також в інших установах, створених державою-агресором на тимчасово окупованій території Луганської області.

Після цього, у межах реалізації спільного злочинного умислу, спрямованого на провадження фінансово-господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, її незаконними органами влади та окупаційною адміністрацією, ОСОБА_3 , за повного сприяння та допомоги ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які, проживаючи на тимчасово окупованій території Луганської області, налагодили стійкі робочі та ідеологічні зв`язки з представниками незаконних органів влади та місцевої окупаційної адміністрації РФ, досягли з ними домовленостей та, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, забезпечили незаконну реєстрацію СТОВ «МТС «АЛЬЯНС» у структурі держави-агресора.

Зокрема, було здійснено незаконну реєстрацію дзеркального підприємства під назвою ТОВ «МТС «АЛЬЯНС» (мовою оригіналу - ООО «МТС «АЛЬЯНС») у так званому «Секторе государственной регистрации юридических лиц и физических лиц - предпринимателей Белокуракинского районного управления юстиции», розташованому за адресою: пгт. Белокуракино, улица Чапаева, 63а. Згідно наявних даних: реєстраційний номер - 60400544, дата реєстрації - 22.06.2022; державний реєстраційний номер (ГРН) - 462 (дата внесення - 20.07.2023); основний державний реєстраційний номер (ОГРН) - 405 (дата присвоєння - 29.11.2022).

Таким чином, унаслідок вказаних протиправних дій було утворено юридичну особу з ідентичною назвою - ООО «МТС «АЛЬЯНС», яка фактично є дзеркальним підприємством українського СТОВ «МТС «АЛЬЯНС», зареєстрованим відповідно до «законодавства» РФ та так званої «ЛНР».

Відповідно до відомостей із «Единого государственного реестра юридических лиц» (ЄДРЮЛ), серед учасників / засновників ТОВ «МТС «АЛЬЯНС» (рос. - ООО «МТС «АЛЬЯНС») значаться:

- ОСОБА_3 - частка 50 %;

- ОСОБА_7 - частка 25 %;

- ОСОБА_8 - частка 25 %.

Місцезнаходження підприємства: 292200, Луганська Народна Республіка, М.О. Белокуракинский, пгт. Белокуракино, пер. Октябрський, буд. 7. Керівником юридичної особи значиться ОСОБА_6 .

Основний вид діяльності за класифікатором ОКВЭД: 01.11 - вирощування зернових (крім рису), зернобобових культур і насіння олійних культур.

Додаткові види діяльності (мовою оригіналу):

01.29 - Выращивание прочих многолетних культур;

01.50 - Смешанное сельское хозяйство;

01.19 - Выращивание прочих однолетних культур;

01.63 - Деятельность сельскохозяйственная после сбора урожая;

46.21 - Торговля оптовая зерном, необработанным табаком, семенами и кормами для сельскохозяйственных животных;

01.64 - Обработка семян для посадки;

01.61 - Предоставление услуг в области растениеводства.

У подальшому, за попередньою змовою між ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , вчинено реєстрацію ООО «МТС «АЛЬЯНС» в інших незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території Луганської області, а саме (мовою оригіналу):

- «Сведения о регистрирующем органе по месту нахождения юридического лица - Межрайонная инспекция Федеральной налоговой службы № 1 по Луганской Народной Республике» (дата внесення в ЕГРЮЛ - 29.11.2022);

- «Межрайонная инспекция Федеральной налоговой службы № 4 по Луганской Народной Республике», ИНН - , КПП - 940401001, дата постановки на учет - 29.11.2022;

- «Отделение Фонда пенсионного и социального страхования Российской Федерации по Луганской Народной Республике», реєстраційний номер - 95 від 06.12.2022 (як страхувальник з обов`язкового пенсійного страхування);

- «Отделение Фонда пенсионного и социального страхования Российской Федерации по Луганской Народной Республике», реєстраційний номер - 94001 від 29.11.2022 (як страхувальник з обов`язкового соціального страхування).

Крім того, з метою забезпечення повноцінної діяльності ТОВ «МТС «АЛЬЯНС» відповідно до «законодавства» РФ та «ЛНР», 30.01.2023 ОСОБА_3 , за попередньою змовою з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , відкрили два розрахункових рахунки в ПАТ «Промсвязьбанк» (рос. - ПАО «Промсвязьбанк») з такими реквізитами:

-р/р № НОМЕР_1 ;

-р/р № НОМЕР_2 .

ПАТ «Промсвязьбанк» (реєстраційний номер - НОМЕР_3 , ІПН - НОМЕР_4 ) є системно значимою кредитною організацією РФ, що входить до першої п`ятірки найбільших банків країни за обсягом активів. Із 2018 року цей банк виконує функції опорного банку для обслуговування державного оборонного замовлення та великих державних контрактів. Відповідні повноваження надані згідно з законом, підписаним Президентом РФ ОСОБА_9 у грудні 2019 року. 100 % акцій банку належать Російській Федерації через Федеральне агентство з управління державним майном (Росмайно). Загальний кредитний портфель банку в оборонно-промисловому комплексі перевищує 900 млрд рублів.

Указом Президента України №726/2022 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 19 жовтня 2022 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», відповідно до статті 107 Конституції України, уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України, яким, зокрема, до Публічного акціонерного товариства "Промсвязьбанк" (Публичное акционерное общество "Промсвязьбанк", Public Joint-Stock Company "Promsvyazbank", ОГРН 142, ІПН , місцезнаходження: 109052, РФ, м. Москва, вул. Смірновська, буд. 10, корп. 22) застосовано спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), у формі повного обмеження торговельних операцій, заборони виведення капіталів за межі України, анулювання ліцензій, припинення використання радіочастотного ресурсу, заборони надання електронних комунікаційних послуг, заборони вчинення правочинів щодо цінних паперів, передачі технологій, блокування рахунків, укладення договорів тощо.

Незважаючи на це, з метою юридичного контролю та забезпечення функціонування незаконно створеного підприємства на тимчасово окупованій території Луганської області - товариства з обмеженою відповідальністю «МТС «АЛЬЯНС» (реєстрація за законодавством РФ), громадянин України ОСОБА_3 , діючи умисно, у змові з іншими особами, не пізніше 04.07.2023, реалізуючи спільний злочинний умисел, спрямований на організацію та забезпечення фінансово-господарської діяльності підприємства під юрисдикцією держави-агресора та її окупаційної адміністрації, заповнив бюлетень №1 для голосування на загальних зборах учасників ООО «МТС «АЛЬЯНС», у якому проголосував «ЗА» всі питання порядку денного, а саме:

-приведення установчих документів підприємства у відповідність до законодавства РФ;

-зміну найменування юридичної особи на повну назву: товариство з обмеженою відповідальністю «Машинно-технологічна станція «Альянс», скорочено - ООО «МТС «АЛЬЯНС»;

-вибір способу фіксації рішення загальних зборів;

-застосування Типового статуту № 23;

-переведення статутного капіталу з гривні в російські рублі за курсом 1 грн = 2,40 руб., у результаті чого статутний капітал склав 17 760 рублів;

-визначення місцезнаходження підприємства: РФ, ЛНР, Білокуракинський район, смт Білокуракине, пров. Жовтневий, 7;

-підтвердження повноважень генерального директора ОСОБА_6 ;

-подання реєстраційної форми Р18004 до Міжрайонної інспекції ФНС Росії №1 по Луганській Народній Республіці.

Вказані дії мали на меті правове та фінансове оформлення діяльності підприємства, створеного в умовах окупації, під юрисдикцією РФ, з метою подальшого провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором. Фактично підприємство отримало статус резидента РФ та стало частиною системи фінансування аграрного комплексу РФ через окупаційні органи.

Зокрема, постановою так званого «Уряду Луганської Народної Республіки» від 21 березня 2024 року №63/24 «Про державну підтримку розвитку сільського господарства, харчової та переробної промисловості в ЛНР», ухвалено «Порядок надання субсидії з бюджету ЛНР сільськогосподарським товаровиробникам на проведення агротехнологічних робіт», у межах реалізації «державної програми соціально-економічного розвитку ЛНР», затвердженої постановою №48/23 від 29.04.2023. Зазначене свідчить про фактичну участь створеної структури (ТОВ «МТС «АЛЬЯНС») у бюджетному фінансуванні окупаційною адміністрацією, що є формою сприяння державі-агресору.

Згідно п. 1.4. «Порядка предоставления субсидии из бюджета Луганской Народной Республики сельскохозяйственным товаропроизводителям на проведение агротехнологических работ» - «субсидии предоставляются министерством сельського хозяйства и продовольствия Луганской Народной Республики осуществляющим функции главного распорядителя бюджетных средств, которому как получателю бюджетных средств в соответствии с бюджетным законодательством Луганской Народной Республики доведены в установленном порядке лимиты бюджетных обязательств для предоставления субсидии на соответствующий финансовый год.

Згідно п. 2.5. «Заявитель в пределах сроков, установленных в пункте 2.4. настоящего Порядка, предоставляет в МСХиП Луганской Народной Республики: заявление о предоставлении субсидии на проведение агротехнологических работ (по форме согласно приложению № 1 настоящего Порядка», а також ряд інших документів.

В подальшому згідно п. 2.7.3. «в течении 10 рабочих дней с даты приема документов, предоставленных заявителем, МСХиП Луганской Народной Республики рассматривает их на соответствие требованиям настоящего Порядка и принимает решение о предоставлении субсидии либо об отказе в предоставлении субсидии, которое оформляется приказом МСХиП Луганской Народной Республики.

МСХиП Луганской Народной Республики в течении 5 рабочих дней после принятия решения, указанного в абзаце первом данного подпункта, письменно уведомляет заявителя о принятом решении.

Далі на підставі п. 2.7.4. «В течении 10 рабочих дней со дня подписания приказа, указанного в подпункте 2.7.3. данного пункта, МСХиП Луганской Народной Республики заключает соглашение о предоставлении субсидии по форме, утвержденной МСХиП Луганской Народной Республики, в соответствии с типовой формой соглашения, установленной Министерством финансов Луганской Народной Республики.

На підставі п. 2.7.5. «В течении 1 рабочего дня с момента заключения соглашения составляет реестр предоставления бюджетных средств по форме согласно приложению № 4 к настоящему Порядку, на основании которого формирует заявку на перечисление средств и направляет ее в Министерство финансов Луганской Народной Республики. Субсидии перечисляются получателям субсидии в течении 10 рабочих дней с даты подписания соглашения, указанного в подпункте 2.7.4. данного пункта. Субсидии перечисляются получателям на расчетные счета, открытые получателем субсидий в банке или иной кредитной организации.

Установлено, що у період з 22 червня 2022 року по теперішній час ОСОБА_3 , діючи умисно, з мотивів особистої зацікавленості, з метою сприяння державі-агресору - Російській Федерації, шляхом надання матеріальних ресурсів незаконним органам влади, створеним на тимчасово окупованій території Луганської області, за попередньою змовою з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , організував та здійснював господарську діяльність на користь незаконно створеного підприємства - ООО «МТС «АЛЬЯНС», зареєстрованого відповідно до «законодавства» так званої «Луганської Народної Республіки» (далі - ЛНР), що функціонує під контролем окупаційної адміністрації РФ.

Зазначені особи, підтримуючи рішення окупаційної адміністрації держави-агресора, зокрема так звані:

?«Постановление Правительства Луганской Народной Республики № 26/23 от 25.07.2023»;

?«Постановление № 63/24 от 21.03.2024 «О государственной поддержке развития сельского хозяйства, пищевой и перерабатывающей промышленности в Луганской Народной Республике»;

?державну програму «Социально-экономическое развитие Луганской Народной Республики», затверджену «Постановлением № 48/23 от 29.04.2023», - мали на меті отримання прямих бюджетних субсидій з коштів так званої «ЛНР» на потреби підприємства, у зв`язку з чим уклали з «Министерством сельского хозяйства и продовольствия ЛНР»:

?«Соглашение № 118 от 14.12.2023»;

?«Соглашение № 91 от 19.04.2024».

На підставі вказаних «угод», у період з 22.12.2023 по 22.04.2024 на розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 , відкритий у російській кредитній установі ПАТ «Промсвязьбанк» на ім`я ООО «МТС «АЛЬЯНС», за сприяння вказаних осіб, надійшли бюджетні кошти у сумі 4 052 805 російських рублів.

Надалі, реалізуючи спільний злочинний умисел, ОСОБА_3 разом із ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , достовірно знаючи про введення на території України воєнного стану, санкційної політики держави, та обмеження щодо взаємодії з державою-агресором, усвідомлюючи протиправність своїх дій, здійснювали систематичні перерахування грошових коштів з рахунку ООО «МТС «АЛЬЯНС» (№ ) на користь органів та установ окупаційної адміністрації РФ, а саме:

?ГУП ЛНР «Республиканская сетевая компания» - 222 650 руб. (оплата за електроенергію);

?ГУП ЛНР «ЛУГАНСКСТАНДАРТМЕТРОЛОГИЯ» - 19 774 руб. (метрологічні послуги);

?ГБУЗ «Белокуракинская ЦРБ» ЛНР - 36 532 руб. (за надання медичних послуг);

?ФГБУ «Центр оценки качества зерна» - 85 609 руб. (оцінка якості зерна).

Крім того, в межах здійснення господарської діяльності, було сплачено податки до окупаційного бюджету РФ, зокрема:

?на користь «Межрегиональной инспекции ФНС по управлению долгом» - 7 791 058 руб., у т.ч. податок на доходи фізичних осіб, соціальні внески з зарплати, податки з орендної плати;

?на користь «Отделения пенсионного и социального страхования» - 347 659 руб., як внески на соціальне страхування від нещасних випадків.

Тобто, ОСОБА_3 , перебуваючи у злочинній змові з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також іншими, не встановленими на цей час досудовим розслідуванням особами, у період з 22.06.2022 по теперішній час, шляхом здійснення господарської діяльності у взаємодії з окупаційною адміністрацією Російської Федерації, незаконно створеними органами влади на тимчасово окупованій території України, а також через перерахування грошових коштів підприємствам, установам і фондам так званої «ЛНР», фактично надали державі-агресору матеріальні ресурси на загальну суму 8 503 282 російських рублів.

Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується у провадженні за попередньою змовою групою осіб господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території та окупаційною адміністрацією держави-агресора, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 111-1 КК України.

III. Відомості про укладену між прокурором та обвинуваченим угоду про визнання винуватості.

Разом з обвинувальним актом до суду скеровано угоду від 01.08.2025 про визнання винуватості, укладену між прокурором відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , за участі захисника ОСОБА_5 .

В угоді наведено формулювання обвинувачення та правову кваліфікацію дій ОСОБА_3 із зазначенням статей Закону України про кримінальну відповідальність, що є тотожними до наведених в обвинувальному акті.

Також в угоді про визнання винуватості зазначено такі істотні обставини, передбачені ст. 470 КПК України, які враховані прокурором при вирішенні питання про її укладення, а саме:

-ступінь та характер сприяння обвинуваченого у проведенні кримінального провадження щодо нього та інших осіб, а саме у відповідності до п. 3 ч. 4 ст. 469 КПК України, викриття ОСОБА_3 , злочинних дій інших учасників групи, оскільки повідомлена останнім інформація підтверджена доказами, активне ОСОБА_3 розкриттю кримінальних правопорушень, що полягало у повідомленні про всі обставини вчинення ним та співучасниками кримінальних правопорушень, обставини створення групи осіб за попередньою змовою, участь у ній, активне сприяння її розкриттю, надання викривальних показів щодо інших учасників, що матиме суттєве значення щодо подальшого перебігу кримінальних проваджень за їх підозрою/обвинуваченням, сприятиме якнайшвидшому притягненню цих осіб до кримінальної відповідальності.

-характер і тяжкість обвинувачення ОСОБА_3 , який діяв виключно як співучасник кримінального правопорушення. Внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення матеріальна шкода вчиненим ним кримінальним правопорушенням, яке є нетяжким злочином, державі не заподіяно;

-наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидкого досудового розслідування і судового провадження, яке забезпечить повне, своєчасне та невідворотне покарання;

-наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні (розкритті) кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.

Обвинувачений ОСОБА_3 за угодою про визнання винуватості повністю та беззастережно визнає свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

За угодою обвинувачений ОСОБА_3 також зобов`язується:

- дати показання у судовому засіданні щодо обставин вчинення ним інкриміновано кримінального правопорушення та дати показання стосовно ролі та обставин вчинення зазначеного правопорушення;

- до закінчення судового розгляду кримінального провадження № 0000843 та набрання вироком законної сили при першому ж виклику з`явитись до суду;

- надати викривальні показання у кримінальному провадженні № 0000230 від 12.03.2024 під час досудового розслідування та судового розгляду щодо обставин вчинення кримінального правопорушення іншими особами.

Також при укладенні зазначеної угоди враховується те, що ОСОБА_3 раніше не судимий, має постійне місце проживання, позитивно характеризується.

Встановлено обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 , згідно із ст. 66 КК України, а саме:

1) щире каяття у вчиненому злочині;

2) активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, підтвердження чого є його добровільне звернення до прокурора із заявою про визнання своєї вини та прохання укласти угоду про визнання винуватості;

3) надання викривальних показань щодо співучасників кримінального правопорушення;

4) матеріальної шкоди вчиненим кримінальним правопорушенням, яке є нетяжким злочином, державі не заподіяно.

При укладенні угоди, узгодженні вид та міри покарання ОСОБА_3 , з урахуванням його особи, ступеню суспільної небезпеки інкримінованого йому кримінального правопорушення, яке є нетяжким, наявності низки обставин, що пом`якшують покарання (щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, позитивні характеристики), що свідчить про істотне зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину та суспільної небезпеки обвинуваченого, а саме покарання за ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 111-1 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, без позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю із застосуванням ст. 69 КК України, без конфіскації майна на підставі ст. 77 КК України. На підставі ст. 75 КК звільнити обвинуваченого ОСОБА_3 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням.

ІV. Позиції учасників судового провадження.

Прокурор ОСОБА_4 у судовому засіданні зазначив про відповідність умов угоди про визнання винуватості вимогам законодавства і просив затвердити її. Підтвердив добровільність укладання угоди сторонами.

За твердженням сторони обвинувачення, умовами угоди не порушуються права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, а виконання взятих на себе за угодою зобов`язань обвинуваченим не є неможливим для нього.

Обвинувачений ОСОБА_3 у судовому засіданні підтвердив, що усвідомлює суть висунутого йому обвинувачення, беззаперечно визнає вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, не заперечує фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті і в угоді про визнання винуватості. Підтвердив, що укладання угоди про визнання винуватості носить добровільний характер, а виконання взятих на себе за угодою зобов`язань є реальним. Скарги на дії, рішення чи бездіяльність слідчих і прокурорів під час досудового розслідування відсутні, жодного примусу, спрямованого на укладання угоди, з боку сторони обвинувачення або інших осіб, не було.

Зазначив, що обізнаний про вид та розмір покарання, яке йому буде призначено у випадку затвердження угоди, погоджується на нього, а також підтвердив, що усвідомлює правові наслідки призначення такого покарання.

Також обвинувачений ОСОБА_3 підтвердив, що цілком розуміє наявність у нього права на повний судовий розгляд, у якому прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують; права мовчати, і факт мовчання не матиме для суду жодного доказового значення; права допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення; права подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь.

Підтвердив розуміння наслідків укладення та затвердження угоди, визначених у статті 473 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), а також наслідки її невиконання, передбачені статтею 476 КПК України.

Просив суд затвердити угоду про визнання винуватості.

Захисник ОСОБА_5 підтримав угоду про визнання винуватості, наголосив на тому, що її укладення є добровільним актом усіх сторін. Підтвердив, що захисник залучений до процесу укладання угоди з моменту ініціювання, він пояснив обвинуваченому істотні умови угоди та наслідки її укладання. Правову кваліфікацію діяння ОСОБА_3 не оспорює, жодних скарг на дії слідчих та прокурорів під час досудового розслідування не має.

V. Мотиви, з яких cуд виходив при вирішенні питання про відповідність угоди вимогам законодавства при ухваленні вироку, а також положення законодавства, якими він керувався.

При вирішенні питання про затвердження угоди суд має встановити, що укладена сторонами угода відповідає вимогам законодавства і відсутні підстави для відмови в її затвердженні.

Дослідивши зміст угод про визнання винуватості, заслухавши думки прокурора, обвинуваченого та його захисника, суд дійшов таких висновків.

V.І. Щодо відповідності умов угоди вимогам КПК України та КК України.

Відповідно до частини 2 статті 469 КПК України угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого. Угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим може бути укладена у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів (пункт 1 частини 4 статті 469 КПК України).

Санкція частини 4 статті 111-1 КК України, інкримінованої ОСОБА_3 , передбачає покарання у виді штрафу до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк від трьох до п`яти років, з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна.

За таких обставин в частині інкримінованого діяння укладення прокурором угоди про визнання винуватості з обвинуваченим ОСОБА_3 не суперечить вимогам частини 2 статті 469 КПК України та пункту 1 частини 4 статті 469 КПК України щодо тяжкості кримінального правопорушення.

Пунктом 9 частини 2 статті 52 КПК України передбачено, що у разі укладення угоди про визнання винуватості участь захисника є обов`язковою та забезпечується з моменту ініціювання укладення угоди. Судом встановлено, що угода між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_3 складена та підписана 01.08.2025 у присутності його захисника - адвоката ОСОБА_5 , про що свідчить підпис останнього на тексті угоди. Крім того, в судовому засіданні сторони підтвердили участь захисника з моменту ініціювання угоди.

Вимоги до змісту угоди про визнання винуватості закріплені у статті 472 КПК України. Суд встановив, що угода про визнання винуватості відповідає формальним і змістовним вимогам, оскільки містить усі необхідні реквізити та обставини. Вона містить формулювання обвинувачення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. Сформульоване в угодах обвинувачення відображає істотні фактичні обставини, які є тотожними викладу обставин в обвинувальному акті і підтверджені в судовому засіданні обвинуваченим.

Суд встановив, що правова кваліфікація діяння обвинуваченого ОСОБА_3 є правильною, що з`ясовано та підтверджено у судовому засіданні. Кримінально-правова оцінка суспільно-небезпечних дій обвинуваченого, викладена в угоді, в цілому відповідає ознакам, встановленим у нормах кримінального закону.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 підтвердив кожну із обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, та які викладені в угоді та обвинувальному акті. У присутності захисника визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину. Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні погодилися з кваліфікацією діяння, зазначеною в обвинувальному акті і угоді.

В угоді зазначені обставини, які враховані прокурором при вирішенні питання про її укладення, зокрема, характер і тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидкого досудового розслідування і судового провадження, викритті, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень.

Відтак невідповідності умов угоди вимогам КПК України та КК України суд не встановив.

V.ІІ. Щодо відповідності умов угоди інтересам суспільства.

Відповідно до пункту 2 частини 7 статті 474 КПК України суд відмовляє у затвердженні угоди у разі невідповідності її умов інтересам суспільства.

Під суспільним інтересом у кримінальному процесі розуміють певні вигоди для всього суспільства, без задоволення яких неможливо забезпечити його всебічний, стабільний та демократичний розвиток. Вони визнані державою, забезпечені правом, а їх задоволення є гарантією існування і розвитку суспільства вцілому. У кримінальному провадженні суспільний інтерес загалом виражений в його завданнях, визначених статті 2 КПК України, та полягає у захисті особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. З урахуванням комплексності і неоднорідності завдань кримінального провадження, оцінюючи суспільний інтерес, Суд має встановити баланс між зацікавленістю обвинуваченого отримати м`якше покарання та запитом суспільства отримати від обвинуваченого щось на заміну такому пом`якшенню.

Укладення угоди в цій категорії справ за рахунок зменшення процесуального навантаження на сторону обвинувачення і зміщення акцентів на інші провадження сприятиме запобіганню, виявленню чи припиненню більшої кількості кримінальних правопорушень.

Також у випадку постановлення судом рішення на підставі угоди про визнання винуватості, умовами укладення якої є добровільність та беззастережне визнання особою своєї винуватості, значно прискорить і судовий розгляд. Адже обвинувачений не заперечує фактичних обставин кримінального правопорушення та їх юридичної оцінки. З юридичною оцінкою діянь також погоджується захисник, який є спеціалістом у галузі права. Укладення і затвердження угоди при дотриманні встановлених законом умов має наслідком скорочення часу досудового розслідування і судового розгляду справи, економію державних ресурсів і особистих ресурсів учасників провадження, зменшення навантаження на прокуратуру, адвокатуру та суди, в яких вивільнюється час і ресурс на виконання своїх завдань і функцій.

Затвердження угоди забезпечить притягнення обвинуваченого до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення і його виправлення. Зазначене сприятиме формуванню у обвинуваченого і інших членів суспільства антикримінальної правосвідомості та усвідомлення невідворотності відповідальності за вчинені правопорушення.

Крім того, сторони погодилися, що обвинувачений має співпрацювати зі слідством та прокуратурою у викритті інших осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення, надати викривальні покази щодо таких осіб.

З огляду на беззаперечне визнання обвинуваченим своєї винуватості вбачається недоцільним застосовування загального порядку кримінального провадження.

У свою чергу, характер та тяжкість інкримінованого обвинуваченому злочину, його особи та ставлення до вчиненого, активне сприяння здійсненню досудовому розслідуванню і судовому розгляду вказує на його бажання виправитись. Виправлення особи, що вчинила злочин, також відповідає суспільному інтересу, адже покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (частина 2 статті 50 КК України).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відповідність угоди про визнання винуватості обвинуваченим ОСОБА_3 суспільному інтересу.

V.ІІІ. Щодо порушення умовами угоди прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб.

Відповідно до пункту 3 частини 7 статті 474 КПК України під час перевірки угоди на відповідність вимогам законодавства суд також перевіряє чи не порушують умови угоди права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб.

Дослідивши зміст угоди про визнання винуватості, заслухавши пояснення сторін кримінального провадження, суд встановив, що умови угоди не порушують прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб. Умови угоди не є невиправдано обтяжливими для жодної із сторін кримінального провадження.

V.ІV. Щодо добровільності укладення угоди.

Відповідно до пункту 4 частини 7 статті 474 КПК України при вирішенні питання про наявність підстав для затвердження угоди суд має переконатися, що укладення угоди є добровільним. Будь-який примус зі сторони обвинувачення або третіх осіб, спрямований на укладення угоди, або інші обставини, які викликають сумнів у добровільності угоди, зумовлює відмову у її затвердженні судом.

Обвинувачений ОСОБА_3 , а також його захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні підтвердили добровільність укладення угоди про визнання винуватості та спільну узгодженість усіх викладених у ній умов. Зазначили про відсутність зі сторони прокурора примусу, погроз, насильства, обіцянок чи впливу будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Жодних скарг на дії, рішення чи бездіяльність слідчих та прокурорів під час досудового розслідування, а також «претензій» до захисника в процесі здійснення захисту, обвинувачений не має.

Прокурор ОСОБА_4 також вказав на спільну узгодженість усіх викладених в угодах умов, підтвердивши добровільність їх укладення зі сторони обвинувачення.

З огляду на зазначене, а також відсутність будь-яких обставин, які б свідчили про укладення угод сторонами під будь-яким впливом, суд дійшов висновку, що їх укладення носить добровільний характер та не суперечить бажанню та волі сторін.

V.V. Щодо можливості виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань.

Пункт 5 частини 4 статті 474 КПК України зобов`язує cуд перевірити угоду на предмет можливості виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань.

За змістом угоди обвинувачений ОСОБА_3 зобов`язався беззастережно визнати свою винуватість в обсязі висунутого обвинувачення під час судового провадження. У судовому засіданні обвинувачений підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, надав відповідні показання щодо себе, визнав свою винуватість та щиро розкаявся.

Крім того, обвинувачений у судовому засіданні підтвердив свій намір дотримуватися умов в частині надання викривальних показань у кримінальному провадженні № 0000230 від 12.03.2024 під час досудового розслідування та судового розгляду щодо обставин вчинення кримінального правопорушення іншими особами.

На підставі викладеного cуд дійшов висновку про можливість виконання взятих обвинуваченими на себе за угодою зобов`язань.

V.VІ. Щодо відповідності умов угоди вимогам закону в частині призначення покарання.

За приписами статті 472 КПК України суттєвою умовою, яку має містити угода про визнання винуватості, є узгоджене сторонами угоди покарання. Відтак суд має перевірити узгоджене між прокурором та обвинуваченою покарання на предмет відповідності вимогам закону.

Частина 1 статті 65 КК України передбачає, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

Санкція частини 4 статті 111-1 КК України, інкримінованої ОСОБА_3 , передбачає покарання у виді штрафу до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк від трьох до п`яти років, з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна. Відповідно зазначене кримінальне правопорушення згідно з приписами статті 12 КК України належить до нетяжких злочинів.

Сторони узгодили обвинуваченому ОСОБА_3 покарання за частиною 2 статті 28 частини 4 статті 111-1 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, без позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю із застосуванням ст. 69 КК України, без конфіскації майна на підставі ст. 77 КК України. На підставі ст. 75 КК звільнити обвинуваченого ОСОБА_3 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням.

Частиною 5 статті 65 КК України передбачено, що у випадку затвердження вироком угоди про визнання винуватості суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

У справі існують пом`якшуючи обставини, передбачені ст. 66 КК України: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та надання викривальних показів.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України не встановлено.

Відповідно до угоди про визнання вини, внаслідок вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 збитків державі не завдано.

Крім того, відповідно до угоди про визнання винуватості, обвинувачений ОСОБА_3 раніше не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місцепроживання, позитивно характеризується.

При призначені покарання суд враховує позицію Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 629/2739/18, відповідно до якої призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, можливо «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Відтак, оскільки умови угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором та обвинуваченим, за участю захисника, їх форма та зміст відповідають вимогам КПК України, КК України, враховуючи вищезазначені обставини та дані про обвинуваченого в сукупності з низкою пом`якшуючих обставин, при відсутності тяжких наслідків та відсутності обставин, що обтяжують покарання, суд вважає, за необхідне затвердити угоду про визнання винуватості та призначити обвинуваченому ОСОБА_3 узгоджене покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, без позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на підставі ст. 69 КК України.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 75 КК України суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання вини, якщо сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд вважає, що вищезазначені обставини в своїй сукупності дають підстави дійти висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та звільнення його від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік, відповідно до вимог ст. 75 КК України, з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Слід зазначити, що у відповідності до ст. 77 КК України додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 4 ст. 111-1 КК України, у вигляді конфіскації майна, не застосовується.

На думку суду, узгоджене сторонами покарання за своїм видом та розміром відповідає характеру тяжкості вчиненого діяння та особі обвинуваченого, а також загальним засадам призначення покарання, встановленим законом України про кримінальну відповідальність, і здатне забезпечити досягнення мети призначення покарання.

VІІ. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку на підставі угоди.

Цивільний позов у цьому кримінальному провадженні не заявлявся.

Відповідно до обвинувального акта у кримінальному провадженні експерти не залучались.

Питання про відшкодування інших понесених процесуальних витрат стороною обвинувачення чи стороною захисту не піднімалось.

Питання про долю речових доказів необхідно вирішити у відповідності з вимогами ст. 100 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Враховуючи, що судом не призначено покарання у виді конфіскації майна, суд приходить до висновку про необхідність скасування арештів майна, накладених ухвалами слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва, з огляду на закінчення розгляду у кримінальному провадженні.

Питання доцільності застосування іншого запобіжного заходу суд не розглядає з огляду на відсутність з цього питання відповідного клопотання прокурора, та зважаючи на те, що відповідно до ст. ст. 22, 26 КПК України, суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами.

Керуючись статтями 2, 22, 12, 65-67, 69, 75, 77, 111-1 Кримінального кодексу України, статтями 373-376, 469-475, 615, 616 Кримінального процесуального кодексу України, суд

постановив:

Затвердити угоду від 01.08.2025 про визнання винуватості, укладену між прокурором відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , за участі захисника ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000843, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.07.2025, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 111-1 КК України.

На підставі угоди про визнання винуватості від 01.08.2025 обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 111-1 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на підставі ст. 69 КК України, без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на 1 (один) рік.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11.02.2025 у справі № 761/5467/25.

Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 31.03.2025 у справі № 761/11882/25.

Повернути власнику речові докази у кримінальному провадженні, а саме:

- копію заяви №0029 «про приєднання до підрозділу «Банківські сейфові скриньки», від 22.05.2024, щодо сейфової скриньку №4054у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» МФО 305299, , розташованому за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, буд. 1, «ключ доступу» 0256 на 12 арк. Паперу формату А-4 та металевий ключ від скриньки;

- мобільний телефон, марки «Apple», моделі «iPhone 11», ІМЕІ: НОМЕР_5 у якому міститься сім-картка з абонентським номером « НОМЕР_6 »;

- тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_7 від 30.12.2021 на ім`я ОСОБА_3 ;

- довідку ВЛК вих. №6923 від 30.12.2021 на ім`я ОСОБА_3 ;

- предмети, які за своїми зовнішніми ознаками схожі грошові кошти у іноземній валюті «Євро», у загальній сумі 13000;

- предмети, які за своїми зовнішніми ознаками схожі грошові кошти у іноземній валюті «долар США», у загальній сумі 6900;

- предмети, які за своїми зовнішніми ознаками схожі на грошові кошти іноземної валюти «долар США», купюрами номіналом «100», у загальній сумі 200000 (двісті тисяч), які мають ознаки походження.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд міста Києва до Київського апеляційного суду.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Роз`яснити учасникам провадження, що згідно з положеннями статті 476 КПК України у разі невиконання угоди про примирення або про визнання винуватості потерпілий чи прокурор відповідно мають право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку. Клопотання про скасування вироку, яким затверджена угода, може бути подано протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення відповідного кримінального правопорушення.

Умисне невиконання угоди є підставою для притягнення особи до відповідальності за ст. 389-1 КК України.

Суддя ОСОБА_10