КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/3215/2026
ЄУН: 753/8489/24 Головуючий суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 січня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого за ч. 3 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України ОСОБА_8 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 9 грудня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 9 грудня 2025 рокузадоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ДУ «Київський слідчий ізолятор», строком на 60 діб, тобто до 6 лютого 2026 року включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити ухвалу суду в частині запобіжного заходу та застосувати запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, у виді застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений вказує, що ухвала суду є безпідставною, необґрунтованою та незаконною. Зокрема, як зазначає апелянт, суд першої інстанції, обґрунтовуючи прийняте рішення тим, що продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які вказують на необхідність продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вказав лише на наявність ризиків, перелічених прокурором, однак без будь-якого їх обґрунтування та наведення будь-яких належних доказів.

Як вважає обвинувачений, суд не перевірив належним чином заявлених ризиків та доцільність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; що судом при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших, альтернативних, запобіжних заходів, зокрема такого як застава.

Заслухавши доповідь судді, позицію обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги; захисника, яка вважала ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, зазначаючи про те, що судом належним чином не враховані обставини подій, а висунуте обвинувачення є безпідставним та недоведеним; прокурора, яка категорично заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою, та додатково вказавши, що судовий розгляд розпочатий спочатку, оскільки вирок був скасований із-за процесуальних порушень, а, відтак, встановлені ризики на даний час продовжують існувати; дослідивши наявні у розпорядженні колегії суддів матеріали, витребувані в порядку, передбаченому ст. 422-1 КПК України, а також додатково долучені захисником під час апеляційного розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Як встановлено з наявних матеріалів, Дарницьким районним судом м. Києва проводиться судовий розгляд у кримінальному провадженні № 0000672 від 31 січня 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Під час судового розгляду прокурор заявила клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обґрунтовуючи наявністю ризиків, а саме: ризик переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілого, можливість вчинити інше кримінальне правопорушення оскільки встановлені ризики на даний час не відпали та продовжують існувати.

За змістом оскаржуваної ухвали захисник ОСОБА_7 заперечувала щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та просила його змінити на інший більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема, на цілодобовий домашній арешт; просила врахувати, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки - дружину та двох батьків, має постійне місце реєстрації та проживання у м. Києві. Крім того, захисник зазначила, що прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а тому, враховуючи зазначені обставини, просить змінити обвинуваченому запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, оскільки саме такий запобіжний захід буде відповідати критеріям справедливості та здатний повністю забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Захисник просила визначити запобіжний захід у виді застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб з покладенням певних обов`язків, якщо суд дійде висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_9 підтримав позицію захисника ОСОБА_7 .

Обвинувачений підтримав позицію своїх захисників.

Колегія суддів враховує, що згідно з положеннями ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК Українитримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону.

За результатами розгляду клопотання прокурора судом прийнято рішення про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, без визначення розміру застави.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого, суд виходив з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, зокрема, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілого, вчинити інше кримінальне правопорушення, про що відповідно до ч. 1 ст. 178 КПК України свідчать такі обставини, як тяжкість та підвищена суспільна небезпечність інкримінованого йому злочину, що може бути достатньою причиною разом з іншими для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.Так, реальним, на переконання суду, є ризик переховування від суду, адже наявність певного ризику/ризиків, зокрема ризику втечі, має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню, а у даному конкретному випадку суд дійшов висновку, що такий ризик є обґрунтованим, оскільки дійсним є такий ризик і у розрізі того, що, перебуваючи на свободі, будучи обізнаним з санкцією статті, яка йому інкримінується, усвідомлюючи суворість покарання, яке йому загрожує, обвинувачений може переховуватися від суду та уникнути кримінальної відповідальності шляхом зміни місця проживання та неявки до суду.

Оцінюючи наявність ризику впливу на потерпілого та свідків, суд виходив з встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України порядку отримання показань від свідків, експертів та спеціалістів у кримінальному провадженні на різних його етапах, та дійшов висновку, що ризик такого впливу зберігається до отримання їх безпосередньо судом під час розгляду справи по суті.

Щодо ризику вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження вчинення кримінального правопорушення, то судом враховано, що обвинувачений, будучи раніше притягнутим до кримінальної відповідальності за аналогічний злочин, на шлях виправлення не став, а зробив подальший свідомий вибір та знову вчинив кримінальне правопорушення, крім того останній не працює та не має джерела постійного доходу та засобів для існування.

Таким чином суд дійшов висновку, що підстави, за яких судом було застосовано до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та обставини, які при цьому враховувались, не змінились, а ризики не зменшились та є триваючими.

Судом враховано, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15, п. 13 ч.2 ст. 115 КК України, який, відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі.

Розглядаючи можливість застосування щодо обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, про що просить сторона захисту, суд, враховуючи вищенаведене, вважав, що інший, більш м`який запобіжний захід, не здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, не зможе запобігти ризикам у даному кримінальному провадженні.

Також судом враховані інші дані про особу обвинуваченого, зокрема, те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічний злочин, не працевлаштований та позбавлений засобів для існування, вік та стан здоров`я, щодо якого на даний час в розпорядженні суду відсутні об`єктивні медичні застереження щодо неможливості перебування його під вартою, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому при винесенні обвинувального вироку.

Враховуючи стадію судового розгляду, суд дійшов висновку, що на даний час існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, зокрема, можливість обвинуваченого ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування), незаконно впливати на свідків та потерпілого, які ще не допитані у даному кримінальному провадженні, та вчинити інше кримінальне правопорушення.

З огляду на встановлені на даний час обставини та наявність декількох ризиків у сукупності, існування яких доведене прокурором, на переконання суду, унеможливлює застосування до обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу, оскільки жоден з них не може запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання ним своїх обов`язків.

З метою забезпечення належної поведінки обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків, запобігання можливому переховуванню від суду, незаконного впливу на потерпілого, свідків та інших учасників кримінального провадження, вчинення іншого кримінального правопорушення, а також з метою створення необхідних умов для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, із врахуванням особи обвинуваченого, стану здоров`я, майнового стану, інкримінованого правопорушення, соціальних зв`язків, суд дійшов переконання про необхідність обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи перебіг судового розгляду, оскільки жодний з більш м`яких запобіжних заходів не буде здатний запобігти існуючим ризикам.

З урахуванням положень ч. 4 ст. 183 КПК України, суд не визначив обвинуваченому розмір застави.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та вважає, що стороною обвинувачення на даний час доведена наявність у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати.

Так, з наявних даних встановлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченому під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта відносно ОСОБА_8 за інкримінованим йому обвинуваченням та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий до суду у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_8 набув статусу обвинуваченого, і обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів , а, відтак, колегія суддів вважає непереконливими доводи сторони захисту про безпідставність та недоведеність висунутого ОСОБА_8 обвинувачення.

Окрім того, колегія суддів враховує, що під час апеляційного розгляду встановлено, що відносно ОСОБА_8 був проголошений вирок, яким ОСОБА_8 було визнано винуватим у вчиненні інкримінованого його кримінального правопорушення та призначено покарання у виді позбавлення волі, і вказаний вирок скасований ухвалою апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог КПК України судом першої інстанції. Судовий розгляд розпочатий спочатку.

Наведене свідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував обставини інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наслідки, та виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення винуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування та саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, а, відтак, колегія суддів вважає, що тяжкість можливого покарання у разі доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину може спонукати його переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Окрім того, колегія суддів враховує характер та обставини інкримінованого обвинуваченому злочину, дані про його особу, а саме, те, що з наявних у розпорядженні колегії суддів матеріалів вбачається, що обвинувачений раніше неодноразово судимий, у т.ч. за вчинення аналогічного злочину, а тому вважає небезпідставною можливість зміни обвинуваченим місця проживання з метою уникнення від кримінальної відповідальності, що, на думку колегії суддів, також свідчить про наявність ризику переховування обвинуваченого від суду, а також не спростовує доводи сторони захисту про не встановлення ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Окрім того, на переконання колегії суддів, про наявність ризику вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень свідчить і сукупність даних про особу обвинуваченого в сукупності з обставинами і характером інкримінованого йому злочину.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про відсутність ризику впливу на свідків та/або потерпілого, колегія суддів враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від потерпілого, свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України). За таких обставин, на думку колегії суддів, ризик впливу на потерпілого та свідків існує й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, потерпілого та дослідження їх судом.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, судовий розгляд розпочатий спочатку, на даний час свідки та потерпілий не допитані. З урахуванням стадії судового розгляду та обставин висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, на переконання колегії суддів, на даному етапі суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ризик впливу обвинуваченого на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні на даний час не зменшився.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки або домашнього арешту, з урахуванням стадії судового розгляду, на даному етапі судового провадження не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, у тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у тому числі за станом здоров`я, сторонами не надано.

Окрім того, колегія суддів враховує, що згідно з ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

З огляду на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину - замаху на умисне вбивство, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, з огляду на встановлені на даний час дані про особу обвинуваченого та ризики, які на даний час продовжують існувати, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незастосування до обвинуваченого застави.

Приймаючи до уваги встановлені ризики, які на даний час продовжують існувати, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , дані про його особу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що встановлені обставини виключають об`єктивну можливість на даний час застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, а відтак доводи апеляційної скарги є непереконливими.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції навів в оскаржуваній ухвалі мотиви прийнятого рішення та обґрунтував неможливість застосування до обвинуваченого на даний час іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, і доводи апеляційної скарги не спростовують такий висновок місцевого суду.

За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 4221 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 9 грудня 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 6 лютого 2026 року включно, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4