У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 484/2137/24

провадження № 51-3736 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного

кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 квітня 2025 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 25 червня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від

01 квітня 2025 року ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Згідно з вироком, 22 грудня 2023 року, в нічний час, ОСОБА_5 перебував за місцем свого проживання за адресою АДРЕСА_1 зі своїм знайомим ОСОБА_6 , з яким вживав алкогольні напої, під час чого між ними сталася сварка, в ході якої ОСОБА_5 вигнав ОСОБА_6 з будинку, а сам пішов відпочивати.

Приблизно через 40 хвилин ОСОБА_6 повернувся до домоволодіння ОСОБА_5 та почав стукати у вхідні двері будинку, останній вийшов з будинку та між ними знову

розпочалася сварка. В ході конфлікту ОСОБА_5 обома руками з силою штовхнув в тулуб ОСОБА_6 , від чого останній впав на землю. Через незначний проміжок часу ОСОБА_6 піднявся з землі і, продовжуючи суперечку, почав підходити до ОСОБА_5 . В цей час у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , реалізуючи який, знаходячись на порозі будинку, діючи з метою спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 , з мотивів гострої неприязні до нього, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, маючи прямий умисел на заподіяння потерпілому ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, не переслідуючи мети спричинення смерті, умисно, кулаком правої руки, з силою завдав удар в праву частину лобної області голови потерпілого, в результаті чого останній знову впав на землю та через невеликий проміжок часу помер.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 25 червня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вищезазначений вирок суду першої інстанції - без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 ,. не погоджуючись з судовими рішеннями стосовно ОСОБА_5 через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить їх змінити, перекваліфікувати дії останнього з ч. 2 ст. 121 на ч. 1 ст. 119 КК, оскільки вони носили необережний характер. Вказує, що покладені в основу обвинувального вироку докази не доводять умислу засудженого на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і не спростовують версії сторони захисту, що тілесне ушкодження, від якого настала смерть потерпілого, було заподіяно випадково у результаті його падіння на землю.

Колегія суддів Верховного Суду, перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

При перевірці доводів, наведених у касаційних скаргах, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Таким чином, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги захисника у частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки перевірка цих обставин відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог судами дотримано у повному обсязі.

Як убачається з копії вироку, суд, мотивуючи висновокпро винуватість

ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 121 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів

ст. 94 КПК.

Так, винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення суд першої інстанції встановив на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом, зокрема, показань засудженого ОСОБА_5 , який підтвердив, що завдав удар потерпілому кулаком в обличчя, від якого останній впав на землю, а коли зрозумів, що той помер, вивіз його тіло на тачці за межі села та скинув у канаву; висновків судово-медичного експерта

№ 22 від 25 березня 2024 року, № 22-М від 02 квітня 2024 року та № 22-М від

17 квітня 2024 року, відповідно до яких, причиною смерті ОСОБА_6 стала травматична субдуральна гематома та забій головного мозку - ці тілесні ушкодження носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень і знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті; показань свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ; інших доказів досліджених у судовому засіданні.

Верховний Суд звертає увагу, що розмежування умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, і вбивства через необережність здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною.

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення - умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). Водночас винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

Встановлюючи суб`єктивні ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, необхідно виходити з того, що ознаками суб`єктивної сторони вказаного злочину є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження у прямій, і непрямій формі. Зокрема, непрямий умисел наявний тоді, коли винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на певні обставини, які могли б їх відвернути, якщо у засудженого не було чітко визначеного у свідомості уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків. Питання про умисел винного або його відсутність необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку засудженого та потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.

Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання не усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.

Під час апеляційного розгляду, погоджуючись з позицією суду першої інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_5 саме за ч. 2 ст. 121 КК та спростовуючи доводи сторони захисту щодо необхідності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 119 КК, суд апеляційної інстанції зауважив, що висловлена стороною захисту версія подій, згідно якої причиною смерті потерпілого є тяжке тілесне ушкодження, яке він отримав внаслідок падіння на землю, а не від удару, який йому завдав

ОСОБА_5 , спростовується дослідженими судом першої інстанції, взаємопов`язаними між собою, доказами, зокрема, висновками судово-медичного експерта № 22 від 25 березня 2024 року, № 22-М від 02 квітня 2024 року та № 22-М від 17 квітня 2024 року, відповідно до яких, причиною смерті ОСОБА_6 стала травматична субдуральна гематома та забій головного мозку - ці тілесні ушкодження носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень і знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. Також при експертизі трупу виявлені травматичний субдуральний крововилив, забій головного мозку, крововиливи в шкіряно-м`язові клаптики голови в лобній області, синець і садна передньої поверхні грудної клітини зліва, садно тазу зліва, які утворились від дії тупого твердого предмету (-ів). Після отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_6 міг жити десятки хвилин.

Крім того, під час допиту у судовому засіданні місцевого суду експерта

ОСОБА_10 було з`ясовано, що на лобі трупа потерпілого експертом було виявлено два тілесних ушкодження зліва та справа, кожне з яких могло бути причиною субдуральної гематоми, яка і стала причиною смерті потерпілого. Такі ушкодження могли утворитися як від удару кулаком, так і від послідуючого після удару падіння на тверду поверхню землі.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, цілком вірно дійшли висновку, що саме від удару кулаком в голову, який завдав потерпілому ОСОБА_5 , ОСОБА_6 впав на тверду поверхню землі, після чого помер від отриманої травми, що спричинила субдуральну гематому та забій головного мозку. При цьому ОСОБА_5 не міг не розуміти, що завдає удар, як він сам зазначив, «з усієї сили» у життєво важливий орган - голову, отже, мав намір завдати потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, дійшов обгрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК та правильність кваліфікації його дій, з яким погоджується і колегія суддів Верховного Суду та вважає, що твердження сторони захисту про неправильність кваліфікації дій останнього та наявність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК, є безпідставними.

Отже, колегія суддів вважає, що постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

З огляду на наведене Суд не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На підставі вищенаведеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 квітня 2025 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від

25 червня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3