БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/1280/25
Провадження № 1-кп/730/104/2025
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2025 р. м. Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі головуючого судді - ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2

прокурора - ОСОБА_3

захисника - ОСОБА_4

обвинуваченого - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борзни кримінальне провадження №0000127 від 04.08.2025р. по обвинуваченню:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянина України, уродженця, зареєстрованого й проживаючого в АДРЕСА_1 , освіта повна загальна середня, одруженого, має 1 малолітню дитину, працюючого трактористом-машиністом с/г виробництва ПП «Артанія-Агро», не судимого, -

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, -

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 , перебуваючи на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 як військовозобов`язаний, будучи визнаним військово-лікарською комісією придатним до проходження військової служби, 17 липня 2025 року о 17-00 год отримав під особистий підпис персональну повістку про призов на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оголошеної Указом Президента України від 24.02.2022р. №62/2022 «Про загальну мобілізацію», про необхідність з`явитись о 08-00 год 18 липня 2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , для подальшого проходження військової служби під час мобілізації. Однак, ОСОБА_5 усупереч вимог ст.65 Конституції України, ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України від 24.02.2022р. №62/2022 «Про загальну мобілізацію», діючи умисно, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, не маючи передбачених законом підстав на відстрочку, будучи придатним за станом здоров`я для проходження військової служби та належним чином оповіщеним про дату, час і місце прибуття, без поважних причин не з`явився о 08-00 год 18 липня 2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_2 , на пункт збору перед відправленням до військової частини для проходження військової служби за мобілізацією.

ОСОБА_5 у судовому засіданні повідомив про часткове визнання своєї вини у пред`явленому обвинуваченні, але фактично винним себе не визнав. Пояснив, що дійсно 17 липня 2025 року прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , де надав висновок військово-лікарської комісії про придатність до військової служби, пройшов психологічне тестування та отримав під особистий підпис бойову повістку про мобілізацію на військову службу до лав ЗСУ та необхідність з`явитись на збірний пункт наступного дня 18.07.2025р. о 08-00 год. При цьому, працівники РТЦК та СП у нього не запитували про існування підстав для відстрочки від мобілізації, тоді як він їм повідомляв та пред`являв документ про наявність у матері інвалідності І-ої групи, однак його не стали слухати. У визначений у бойовій повістці час не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки в матері погіршився стан здоров`я і він доглядав за нею, хоча до медичного закладу не зверталися. Група інвалідності в матері з 2023 року й на момент отримання бойової повістки мати з його родиною разом не проживала. Документи на відстрочку від мобілізації приніс до ІНФОРМАЦІЯ_3 22.08.2025р., а отримав від них офіційну довідку про відстрочку лише 11.09.2025р. Стверджує, що телефонних дзвінків від працівників РТЦК та СП щодо неявки за бойовою повісткою не отримував, хоча були пропущені виклики з невідомих номерів, і не чув та не бачив, щоб до нього додому хтось приїздив із цього приводу. Чому не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 у наступні дні та не повідомив їх про причини неявки за бойовою повісткою 18.07.2025р., а також чому раніше не оформив документ про відстрочку від призову за мобілізіцацією, пояснити не може.

Заслухавши обвинуваченого, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали кримінального провадження та речові докази, з`ясувавши позиції прокурора та захисника, суд приходть до такого висновку.

Кримінальна відповідальність за ст.336 КК України настає за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Об`єктивна сторона даного кримінального правопорушення полягає в ухиленні від призову на військову службу шляхом дії або так званої змішаної бездіяльності (ухилення від виконання певного обов`язку вчинюється шляхом вчинення певних дій). Ухилення від призову за мобілізацією у формі бездіяльності полягає у неявці до місця, визначеного у повістці або наказі військового комісара, зокрема до військового комісаріату для відправлення до військової частини. Злочин є закінченим з моменту неявки військовозобов`язаного до такого місця.

Суб`єктивна сторона вказаного кримінального правопорушення характеризується прямим умислом, тобто коли військовозобов`язаний усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії чи бездіяльності), передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання.

Відповідно до ч.1 ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Згідно зі ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» 24.02.2022р. №2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 днів, який надалі неодноразово продовжувався і триває донині.

Крім того, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №65/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» 03.03.2022р. №2105-ІХ, передбачено, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних сил України та інших військових формувань, на території України оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться протягом 90 діб, та яка неодноразово продовжувалася щоразу на той же строк.

У ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що особливий період це період виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В Україні особливий період розпочався 18.03.2014р. з дати, коли набув чинності Указ Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17.03.2014р., і триває по даний час.

За приписами ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися: військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях; резервісти, які проходять службу у військовому резерві, - до військових частин у строки, визначені командирами військових частин; військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку; військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом керівників відповідних підрозділів; особи, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту. Інші військовозобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, зобов`язані уточнити свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження.

У разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.

Поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форм власності), визнаються: перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк; смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близького родича його дружини (чоловіка).

У разі неприбуття громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше трьох діб від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.

У судовому засіданні встановлено й підтверджується матеріалами кримінального провадження, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , житель АДРЕСА_1 , перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією його військового квитка та обліково-послужної картки на сержантів і солдатів.

За інформацією ІНФОРМАЦІЯ_3 , Міністерства агарної політики України ОСОБА_5 до 14 липня 2025 року знаходився на спецобліку як військовозобов`язаний, будучи заброньованим за місцем роботи у ПП «Артанія-Агро», але з вказаної дати ОСОБА_5 було розброньовано у зв`язку з втратою підприємством статусу критично важливого для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період.

Згідно довідки військово-лікарської комісії №2025-0714-1038-0883-3 від 14.07.2025р., картки обстеження та медичного огляду від 14.07.2025р. КНП «Борзнянська міська лікарня» ОСОБА_5 визнаний придатним до військової служби, про що ознайомлений під особистий підпис.

17 липня 2025 року ОСОБА_5 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , де на нього були складені картки професійно-психологічного відбору кандидата, з якими його ознайомлено й рекомендовано за своїми морально-діловими якостями та результатами ППВ для проходження військової служби за мобілізацією.

Начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 видано мобілізаційне розпорядження, згідно з яким молодший сержант ОСОБА_5 повинен з`явитися 18 липня 2025 року на восьму годину до ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_2 , яке ОСОБА_5 одержав ІНФОРМАЦІЯ_5 о 17-00 год.

Також за підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 17.07.2025р. о 17-00 год ОСОБА_5 була вручена повістка №07/17, команда в 169НЦ, Літер А, ВОС100, згідно якої він повинен був прибути 18.07.2025р. о 08-00 год до ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_2 , роз`яснено наслідки неявки у вигляді притягнення до встановленої законом відповідальності, про що ОСОБА_5 особисто розписався.

Аналогічні відомості щодо змісту цієї повістки, яка визнана речовим доказом, містяться й у протоколі огляду документа від 19.08.2025р.

Прізвище ОСОБА_5 вказано й у наданому ІНФОРМАЦІЯ_6 списку військовозобов`язаних, які призвані й відправлені у складі команди « НОМЕР_2 », де часом прибуття в пункт призначення (на пункт зустрічі А0665) значиться 18 липня 2025 року 12-00 год.

Згідно Акту про неприбуття громадянина за бойовою повісткою (офіційним повідомленням, викликом), складеного 18.07.2025р. старшим офіцером відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 у присутності свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , громадянин ОСОБА_5 , якому 17.07.2025р. було повідомлено про те, що він відповідно до ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» на підставі бойової повістки начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 зобов`язаний був прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_2 , 18.07.2025р. о 08-00 год для відправки до в/ч НОМЕР_2 (169НЦ) Десна не прибув у визначений час до призначеного місця за бойовою повісткою (мобілізаційним розпорядженням), чим допустив порушення вимог ст.336 КК України.

Відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_3 №3в/2/1819 від 22.08.2025р. ОСОБА_5 надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (догляд за матір`ю інвалідом першої групи) на строк до 05 листопада 2025 року.

З показань допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 слідує, що у ОСОБА_5 закінчилася бронь від мобілізації за місцем роботи й він 17 липня 2025 року після проходження ВЛК, яка визнала його придатним до військової служби, з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Там у нього було уточнено облікові дані, він пройшов психологічне тестування, перевірено відсутність підстав для відстрочки від призову за мобілізацією, після чого видано бойову повістку про необхідність прибути 18.07.2025р. о 08-00 год до ІНФОРМАЦІЯ_3 для відправки в пункт призначення до військової частини, про що ОСОБА_5 особисто розписався. Стверджують, що про наявність матері з інвалідністю чи інших передбачених законом підстав для відстрочки від мобілізації ОСОБА_5 перед отриманням бойової повістки не повідомляв, зокрема й на неодноразові уточнюючі питання працівників РТЦК та СП. Наступного дня ОСОБА_5 за вказаною бойовою повісткою не з`явився, про причини неприбуття не повідомив, а намагання працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 з`ясувати дане питання не дало позитивного результату, так як ОСОБА_5 на телефонні дзвінки не відповідав, за місцем його проживання ніхто не відчиняв. Про факт неявки ОСОБА_5 за бойовою повісткою було складено відповідний акт, а матеріали через декілька днів передано до правоохоронних органів. У кінці серпня 2025 року ОСОБА_5 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 і надав необхідні документи, на підставі яких комісія прийняла рішення про надання йому відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією. Про це рішення ОСОБА_5 було повідомлено з певним запізненням у часі через надмірну завантаженість по роботі.

Отже, показання зазначених свідків є логічними й послідовними, повністю узгоджуються з дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, частково співпадають з показаннями самого обвинуваченого, а тому суд вважає за можливе покласти ці докази в основу вироку.

Одночасно суд констатує, що ОСОБА_5 не заперечує факт отримання 17.07.2025р. від працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 бойової повістки та свій підпис на ній, за якою йому було необхідно прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 18.07.2025р. о 08-00 год, що ним не було виконано.

Твердження ОСОБА_5 , що він у визначений час не з`явився за цією бойовою повісткою через погіршення стану здоров`я його матері, є не переконливими й безпідставними, оскільки всупереч вимог ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підтверджені жодними документальними доказами.

Прикметна й та обставина, що, ігноруючи дану норму Закону, обвинувачений в найкоротший строк від визначених у бойовій повістці дати і часу прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_3 ,не виконав свого обов`язку по захисту Вітчизни, не повідомив про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки або в будь який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.

Водночас, положення ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не покладають на працівників РТЦК та СП обов`язку особисто з`ясовувати у військовозобов`язаного причини неприбуття за бойовою повісткою, адже такий обов`язок закон покладає саме на громадянина отримувача повістки.

Також суд констатує, що документи, які надають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, ОСОБА_5 зібрав і надав до ІНФОРМАЦІЯ_3 лише після повідомлення йому 19.08.2025р. про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України. При цьому, ОСОБА_5 був обізнаний про наявність у його матері ОСОБА_12 1-ої групи інвалідності з 2023 року, про що сам пояснив у судовому засіданні та надав відповідну довідку до акту огляду МСЕК від 19.04.2023р.

Вищевказана поведінка обвинуваченого беззаперечно свідчить про спрямованість його умислу саме на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, за що передбачена кримінальна відповідальність по ст.336 КК України, а не адміністративна, як то стверджує захисник у судових дебатах.

Помилковим суб`єктивним судженням є й посилання сторони захисту на необхідність виправдання обвинуваченого з тієї підстави, що станом на 18.07.2025р. ОСОБА_5 мав право на відстрочку від призову за мобілізацією, але несвоєчасно оформив її. Адже, за приписами ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», п.56-67 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16.05.2024р., таке право на відстрочку у військовозобов`язаного виникає не автоматично, а за сукупності певних умов і дотримання відповідної правової процедури, зокрема:

- подання особисто військовозобов`язаним на ім`я голови комісії РТЦК та СП за місцем перебування на військовому обліку заяви за формою згідно з додатком 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5;

- перевірка РТЦК та СП наданих військовозобов`язаним документів та відомостей, що у них містяться;

- вивчення та розгляд Комісією отриманої заяви та підтвердних документів, оцінка законності підстав для надання відстрочки;

- ухвалення Комісією на підставі розгляду отриманих документів рішення про надання або відмову у наданні відстрочки;

- повідомлення заявника про прийняте рішення.

Отже, право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаний набуває лише з моменту прийняття Комісією позитивного рішення про надання такої відстрочки.

Характерно, що за довідками Борзнянської міської ради №1089, 1090 від 22.08.2025р. в секторі соціального захисту населення не перебувають на обліку ні ОСОБА_5 - як особа, що здійснює догляд за особою з інвалідністю або іншим членом сім`ї, що потребує постійного догляду, ні його мати ОСОБА_12 - як отримувач догляду.

Тому, оскільки рішення про надання ОСОБА_5 відстрочки від призовуна військову службу під час мобілізації, на особливий період, було прийнято 22 серпня 2025 року, то саме з цієї дати обвинувачений набув право на таку відстрочку, що не може бути ретроспективно поширено на дату 18.07.2025р., коли він без поважних причин не з`явився за бойовою повісткою, тим самим ухилившись від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

У зв`язку з цим, не є слушними і не мають значення для справи акцентування стороною захисту уваги суду на затримку працівників ІНФОРМАЦІЯ_3 з направленням повідомлення ОСОБА_5 чи до органу поліції про появу в того права на відстрочку з 22.08.2025р. Наведене свідчить про бажання обвинуваченого перекласти відповідальність за свої протиправні дії та бездіяльність із себе на інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відтак, підсумовуючи викладене, суд вважає, що винуватість ОСОБА_5 у пред`явленому йому обвинуваченні поза розумним сумнівом доведена дослідженими в судовому засіданні доказами, які є належними, допустимими, достовірними, достатніми та взаємопов`язаними для прийняття відповідного процесуального рішення.

Натомість невизнання обвинуваченим своєї винуватості суд розцінює як спосіб захисту з метою уникнення від відповідальності за вчинене діяння.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд висновує, що обвинувачений ОСОБА_13 своїми умисними діями, які виразилися в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ст.336 КК України, і його дії кваліфіковані вірно.

Вирішуючи питання за вид та міру покарання обвинуваченому, суд приймає до уваги ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини, особу винного, матеріали досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації.

За приписами ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Суд також враховує, що згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Ухилення від захисту Батьківщини в період воєнного стану під час військової агресії ворога свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, оскільки створює загрозу для безпеки держави у сфері оборони, може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Наслідки ухилення осіб від військової служби в цих умовах через призначене їм покарання мають досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. В іншому випадку не призначення реального покарання може сформувати негативну думку інших військовозобов`язаних щодо своєї діяльності, матиме вплив на їх бойовий дух та мотивацію, а також жодним чином не сприятиме дотриманню мети та принципів призначення покарання.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2024 року в справі №669/398/23.

ОСОБА_5 за місцем проживання характеризується задовільно, одружений, має 1-у малолітню дитину, здійснює догляд за матір`ю, яка є особою з інвалідністю 1 групи й у зв`язку з чим обвинувачений оформив відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, офіційно працевлаштований та отримує заробітну плату, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не знаходиться, раніше не судимий.

Обставини, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, відсутні.

Суд погоджується з прокурором і не може визнати за пом`якшуючу покарання обставину «щире каяття», яка зазначена в обвинувальному акті, оскільки такої обставини не було встановлено під час судового розгляду.

Так, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному кримінальному правопорушенні, висловлення щирого жалю з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в бажанні виправити ситуацію, що склалась, та готовність нести кримінальну відповідальність.

Однак, ОСОБА_5 у судовому засіданні свою вину в інкримінованому йому злочині не визнав, критично не віднісся до своєї поведінки, фактично із захисником переклавши свої дії та бездіяльність на працівників РТЦК та СП, не вчинив жодних дій, підтверджуючих готовність допомогти Збройним силам України в будь який спосіб,що не свідчить про бажання обвинуваченого виправити ситуацію, що склалась, та готовність нести кримінальну відповідальність.

Згідно досудової доповіді Ніжинського районного сектору №4 філії Державної установи «Центр пробації» у Чернігівській області ризик вчинення ОСОБА_5 повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як середній, у зв`язку з чим виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.

Разом з тим, обираючи обвинуваченому вид та міру покарання, суд виходить із положень ст.50 КК України й зауважує, що кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Тобто, обвинуваченому має бути призначене справедливе покарання за вчинене ним діяння.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 01.02.2018р. у справі №634/609/15-к роз`яснив, що при обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, відповідно до якої, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, сукупність таких факторів як скоєння обвинуваченим нетяжкого (хоча й актуального для сьогодення) злочину, відсутність обтяжуючих покарання обставин, дані про особу винного (одружений, має постійне місце роботи та на утриманні малолітню дитину, здійснює догляд за матір`ю з інвалідністю 1-ої групи, що дає йому право, хоча й запізніло оформлене, для відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією, яка може бути продовжена з огляду на безтерміновість групи інвалідності отримувача допомоги, вперше притягується до кримінальної відповідальності), висновок уповноваженого органу з питань пробації (який з огляду на середні ризики зводиться до можливості виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства), суд находить тими виключними обставинами, з якими законодавець у ч.1 ст.75 КК України пов`язує можливість виправлення засудженого без відбування покарання шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тому, враховуючи викладені обставини, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, але із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши його від відбування покарання призначеного вироком суду з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і буде виконувати покладені на нього обов`язки.

Саме таке покарання на думку суду буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень, дасть можливість перевиховатись без ізоляції від оточуючих, в умовах запровадженого в державі воєнного стану бути потрібним шляхом залучення до виконання суспільно корисних робіт, відповідатиме визначеній у ст.50 КК України меті покарання.

Призначення ж у даній справі за вищеозначених конкретних обставин ОСОБА_5 покарання у виді реального позбавлення волі, на що орієнтував суд прокурор, становитиме для обвинуваченого явно несправедливе покарання й надмірний тягар, суперечитиме як меті, так і загальним засадам призначення покарання.

Процесуальні витрати в справі відсутні, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися, цивільний позов не заявлявся.

Долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили обвинуваченому суд вважає за можливе не обирати й відповідне клопотання прокурора з цього приводу не ініціювалось.

На підставі викладеного, керуючись ст. 369-376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, і призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_5 звільнити від відбування покарання, призначеного вироком суду, з випробуванням з іспитовим строком у 2 (два) роки, поклавши на нього відповідно до ст.76 КК України такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти зазначений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, а також додатково покласти обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_5 не обирати.

Речові докази по справі: повістку №07/17, яка знаходиться в матеріалах кримінального провадження, залишити зберігати в справі.

На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд на протязі тридцяти днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, - в той же строк з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя Борзнянського районного суду ОСОБА_1