печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

адвоката ОСОБА_3 ,

слідчого ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Києві провадження за клопотанням адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 про скасування арешту майна накладеного на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02.04.2025, у межах кримінального провадження № 0002190 від 28.10.2024, -

ВСТАНОВИВ:

До провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_5 , в порядку ст. 174 КПК України, про скасування арешту майна накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 02.04.2025 у справі № 757/13583/23-к, в частині грошових коштів номіналом 1000 грн. в кількості 34 шт, 5 купюр номіналом 100 доларів США кожна з номерами: HF57748046E, HB18737251N, KB72091645L, HF52586094C, KB77590411J, які належать ОСОБА_5 та вилучені 18.03.2024 під час особистого обшуку у кримінальному провадженні № 0002190 від 28.10.2024.

В обґрунтування доводів клопотання зазначено, що арешт накладено безпідставно. Заявник посилається на те, що сторона обвинувачення не надала доказів, що грошові кошти, на які накладено арешт є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час даного кримінального провадження, або є об`єктом кримінально протиправних дій чи набуті кримінально протиправним шляхом.

Також заявник посилається на те, що накладений арешт порушує право ОСОБА_5 на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також що при накладенні арешту не було враховано відсутність правової підстави для арешту майна, вказує, що арештоване майно не відповідає ознакам, визначеним ст. 98 КПК України. Зазначається, що законність походження вилучених грошових коштів ОСОБА_5 документально підтверджується деклараціями особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування та довідками про доходи, тоді як вся сума неправомірної вигоди у розмірі 2 000 доларів США, вимагання та одержання якої розслідується в межах даного провадження, вилучена правоохоронцями за результатами обшуків проведених 18.03.2025 у відділенні банку АТ «ПУМБ» та в пункті обміну валют «ФК «А-Фінанс». До того ж, арештовані кошти ОСОБА_5 мав намір внести як оплату за навчання молодшого брата, якого він фінансово утримує.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Адвокат у судовому засіданні підтримав клопотання з викладених у ньому підстав та просив його задовольнити.

Слідчий у судовому засіданні щодо задоволення клопотання заперечував.

При розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 174 КПК України, слідчий суддя не надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали про арешт майна та її законності, що є виключною прерогативою суду апеляційної інстанції, а лише оцінює обґрунтованість підстав для скасування арешту.

Вислухавши думку адвоката в обґрунтування заявленого клопотання, пояснення слідчого, вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002190 від 28.10.2024 за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 02.04.2025 у справі № 757/13583/25-к, у межах кримінального провадження № 0002190 від 28.10.2024, накладено арешт на майно, що належне ОСОБА_5 , а саме:

- мобільний телефон марки «iPhone 13», IMEI1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 з карткою мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_3 ;

- купюри номіналом 1000 грн. в кількості 34 шт.;

- 5 купюр номіналом 100 доларів США кожна з номерами: HF57748046E, HB18737251N, KB72091645L, HF52586094C, KB77590411J;

- посвідчення Міністерства аграрної політики та продовольства України на ім?я ОСОБА_5 , серії НОМЕР_4 , видане 31.10.2024.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

У відповідності до ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Таким чином, слідчий суддя приходить висновку про наявність у заявника права на звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна.

Виходячи із аналізу норми ст. 174 КПК України, вказана норма пов`язує право слідчого судді на скасування арешту майна із можливістю надання учасниками процесу доказів та відомостей, які вказують, що арешт накладено необґрунтовано або в його застосуванні відпала потреба та доведеності перед слідчим суддею їх законності та переконливості.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя, згідно з вимогами ст. 94, ст. 132, ст. 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту для третіх осіб, а також розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали Печерського районного суду міста Києва від 02.04.2025, при накладенні арешту слідчий суддя виходив з того, що постановою слідчого від 18.03.2025 майно на арешті якого наполягає прокурор визнано речовими доказами, таким чином, є передбачені кримінальним процесуальним законом підстави для накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

Разом з тим, не зазначено яким саме критеріям, встановленим ст. 98 КПК України, у даному кримінальному провадженні, відповідає вказане майно, а також не вбачається зв`язку з обставинами, які розслідуються у кримінальному провадженні та арештованим майном.

Аналізуючи положення кримінального процесуального законодавства щодо накладення арешту на майно особи, обов`язковою передумовою, яка обґрунтовує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину, наявність обґрунтованої підозри, підставу для арешту майна; наслідки арешту для третіх осіб, а також розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, що визначено положенням ч. 2 ст. 173 КПК України. Обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладається на орган досудового розслідування.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що слід врахувати необхідність забезпечення справедливого балансу між конкуруючими інтересами відповідної особи і суспільства в цілому. Необхідно зважати й на те, що цілі, згадані в цьому положенні можуть мати певне значення при визначені того, чи забезпечено баланс між вимогами відповідних суспільних інтересів і основоположним правом заявника на власність. В обох контекстах держава користується певним полем розсуду при визначені заходів, які необхідно вжити для забезпечення дотримання Конвенції Рішення «Sargsyan v. Azerbaijan», n.220.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Нормою ст. 41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Впродовж 6 місяців досудового розслідування не встановлено, що грошові кошти на які накладено арешт є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час даного кримінального провадження, або є об`єктом кримінально протиправних дій чи набуті кримінально протиправним шляхом.

Отже, відсутні обґрунтовані підстави для накладення арешту на грошові кошти з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки вони не відповідають жодному критерію речового доказу, визначеному у ст. 98 КПК України.

Стороною обвинувачення не надано доказів, які б свідчили про будь-які об`єктивні підстави для подальшого арешту законно набутих грошових коштів ОСОБА_5 , як і не надано доказів їх відповідності критеріям ст. 98 КПК України.

Зазначене заявником обґрунтування, що вилучені грошові кошти у розмірі 500 доларів США не могли бути отримані незаконним шляхом в результаті вчинення розслідування даного кримінального провадження, доводиться долученими до клопотання протоколами огляду та вручення заздалегідь ідентифікованих купюр, серійні номери яких не співпадають з вилученими у ОСОБА_5 грошовими коштами. Також, вивченням матеріалів клопотання встановлено, що сума неправомірної вигоди у розмірі 2 000 доларів, вимагання і одержання якої встановлюється в рамках даного провадження, вилучена органом досудового розслідування під час проведення обшуків у відділенні АТ «ПУМБ» та в пункті обміну валют «ФК «А-Фінанс».

Водночас, долучені заявником до цього клопотання докази підтверджують правомірність походження вилучених у ОСОБА_5 під час особистого обшуку вказаних грошових коштів у розмірі 34 000 грн. та 500 доларів США.

Саме по собі винесення слідчим постанови про визнання речовим доказом не спростовує цих обставин і не може слугувати підставою для подальшого позбавлення власника майна вільно користуватися та розпоряджатися ним.

Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Між тим, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Враховуючи вказане, відсутні обґрунтовані підстави вважати, що існує така правова підстава для арешту грошових коштів, належних підозрюваному ОСОБА_5 , як забезпечення збереження речових доказів.

Беручи до уваги, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, тоді як орган досудового розслідування не представив слідчому судді належних доказів для безспірного висновку щодо необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить висновку про відсутність у кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння заявника належним йому майном, у зв`язку з чим вважає за доцільне скасувати арешт майна.

Керуючись, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 16, 174, 309 КК України, -

ПОСТАНОВИВ :

Клопотання - задовольнити.

Скасувати арешт накладений ухвалою Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/13583/25-к від 02.04.2025, на майно, тимчасово вилучене 18.03.2025 під час проведення особистого обшуку ОСОБА_5 , у кримінальному провадженні № 0002190 від 28.10.2024, в частині грошових коштів номіналом 1000 грн. в кількості 34 шт, 5 купюр номіналом 100 доларів США кожна з номерами: HF57748046E, HB18737251N, KB72091645L, HF52586094C, KB77590411J, які належать ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1