Справа № 347/1424/23
Провадження № 11-кп/4808/121/26
Категорія ст. 331 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 грудня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 грудня 2025 року клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 про відвід судді ОСОБА_11 залишено без розгляду.

Клопотання прокурора Івано-Франківської обласної прокуратури про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 - задоволено.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням в державній установі «Івано-Франківська установа виконання покарань №12» на строк 60 днів до 16 лютого 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу. Просить скасувати ухвалу суду як незаконну та прийняту неповноважним складом суду. Обрати ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний з ізоляцією від суспільства.

Стверджує, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу розглянуте з порушенням права обвинуваченого на захист та незаконним складом суду.

Зокрема, посилається на те, що в даному кримінальному провадженні ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 24.10.2025 року скасовано вирок Косівського районного суду від 08.07.2025 року щодо ОСОБА_8 та призначено новий розгляд в суді першої інстанції. Фактично підставами для скасування вироку суду стали порушення, відображені ОСОБА_8 у заяві про відвід головуючої судді ОСОБА_12 .. Проте, суддя ОСОБА_13 , який розглядав даний відвід, не звернув увагу на систематичні грубі порушення прав обвинуваченого, та залишив заяву без задоволення. Саме тому, 16.12.2025 року ОСОБА_8 заявив відвід судді ОСОБА_13 з підстав наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості. Даний відвід розглядався 17.12.2025 року суддею ОСОБА_12 , яка, розпочавши судове засідання, не оголосила склад суду, не роз`яснила ОСОБА_8 його права та не запитала учасників судового провадження про те, чи довіряють вони головуючій, та в подальшому залишила заяву без задоволення. В судовому засіданні 19.12.2025 року обвинувачений ОСОБА_8 наполягав на участі захисника адвоката ОСОБА_10 , який в силу поважних причин не зміг прибути в судове засідання. Враховуючи, що право ОСОБА_14 на захист було грубо порушено, останній висловив недовіру судді ОСОБА_13 , заявивши останньому відвід. Однак, для вирішення даного відводу, суддя в нарадчу кімнату не виходив та залишив без розгляду заяву Таким чином, оскаржувана ухвала була прийнята судом з порушенням обвинуваченого на захист та незаконним (упередженим) складом суду. Крім того, вважає, що про упередженість судді ОСОБА_13 свідчить також те, що судом не визначено розмір застави, оскільки обвинуваченим вчинено злочин, який спричинив загибель людини. Даним висновком суд констатував винність ОСОБА_8 у вчиненні злочину, що є неприпустимим грубим порушенням вимог ч.1 ст.62 Конституції України.

Вказує, що в матеріалах кримінального провадження немає жодних доказів щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та неможливість обрання ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу. Категорично не погоджується з версією обвинувачення, що ОСОБА_8 скрився та переховувався від правоохоронних органів. ОСОБА_8 добровільно з`явився до відділу поліції, має постійне місце проживання, де зареєстрований та проживає з мамою, сестрою та дитиною, має міцні соціальні зв`язки. Більше того, в Україні введено воєнний стан, а тому ОСОБА_8 невиїзний, та говорити про можливість переховування від суду взагалі не доцільно. Також вважає надуманими ризики незаконного впливу на потерпілу та свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення. Зокрема, щодо ризику можливого впливу на свідка ОСОБА_15 , то сторона захисту ставить під сумнів правдивість його показань та вважає, що не в цьому статусі останній повинен знаходитись, адже згідно його свідчень, в його діях наявний склад кримінальних правопорушень, передбачених ст. 396, ч. 3 ст. 136 КК України.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності притягується вперше, має на утриманні малолітню дитину, якою повинен опікуватись, перебуває у хворобливому стані та потребує проведення оперативного втручання. Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи, чітко наведені та проаналізовані.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисники підтримали вимоги апеляційної скарги ;

- прокурор заперечила проти задоволення апеляційної скарги, оскільки вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, перевіривши матеріали контрольного провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи про те, що розгляд клопотання про продовження строку тримання під вартою було здійснено незаконним складом суду, оскільки стороною захисту не наведені обставини, які свідчать про наявність передбачених законом підстав для відводу складу суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини гарантує кожному право на справедливий суд. Відповідно до п. 1 зазначеної статті кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини наявність безсторонності має визначатись, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності ( справа «Фей проти Австрії», справа «Веттштайн проти Швейцарії»). У кожній окремій справі потрібно визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (справа «Пуллар проти Сполученого Королівства».

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини суд має забезпечити достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності, у зв`язку з чим у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду (справа «Пуллар проти Сполученого Королівства» ). При цьому, стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного (справа «Веттштайн проти Швейцарії» ).

Разом з тим, несприятлива позиція суду з питань права сама по собі не породжує сумнівів в неупередженості (справа «Кастільо Альгар проти Іспанії»).

Так, намагання усунути від участі у розгляді провадження суддю, правова позиція якого визначається стороною як несприятлива для розгляду справи, має ознаки зловживання процесуальними правами, оскільки у даному випадку заява про відвід судді, хоча і обґрунтовується необхідністю повного та всебічного дослідження обставин справи, захисту порушеного права та ухвалення справедливого рішення, однак по суті спрямована на деструктивність судового розгляду.

В матеріалах провадження відсутні дані, які свідчать про те, що розгляд провадження відбувся судом, який не відповідав вимогам закону та не був незалежним і безстороннім.

Згідно з ч.3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

В силу вимог ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Ухвалюючи рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції повинен врахувати наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний в сукупності оцінити всі обставини, у тому числі, передбачені ст. 178 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.

З матеріалів контрольного провадження вбачається, що на розгляді Косівського районного суду Івано-Франківської області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 2 ст.121 КК України.

В підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження раніше обраного щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави, у зв`язку з тим, що на даний час ризики, передбачені ст.177 КПК України, продовжують існувати, а тому підстави для зміни чи скасування запобіжного заходу відсутні.

Оскаржуваною ухвалою клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 обґрунтовано взяв до уваги тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, дані, що характеризують особу обвинуваченого, а також ризики, передбачені п.п. 1,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися, а саме: можливість переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ризики, які існували на час обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати, що виправдовує його тримання під вартою та унеможливлює застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, оскільки такий не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Під час апеляційного розгляду стороною захисту не наведено переконливих доводів щодо запобігання наявним ризикам в інший спосіб, ніж передбачений відповідним судовим рішенням.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Колегія суддів враховує, що при вирішенні питання про необхідність продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого необхідно враховувати наявність конкретного суспільного інтересу, який превалює над принципом поваги до свободи особистості з метою забезпечення конституційних засад спрямованих на захист найвищих соціальних цінностей в Україні.

Таким чином, тримання під вартою обвинуваченого в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу щодо обвинуваченого, зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на стадії судового розгляду кримінального провадження суд самостійно вирішує питання про застосування чи продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, яка дозволить розглянути кримінальне провадження у розумні строки.

Рішення апеляційного суду щодо розгляду питання про законність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, кримінальне провадження щодо якого розглядається по суті судом першої інстанції, не повинно виглядати як втручання у порядок розгляду кримінального провадження судом першої інстанції та створювати перешкоди суду в організації ефективного судового розгляду у розумні строки.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на необхідність забезпечення судом першої інстанції вимог щодо розгляду провадження у розумні строки, оскільки кримінальне провадження тривалий час перебуває на розгляді у суді першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту доводів сторони обвинувачення вбачається, що на даний час розгляд кримінального провадження затягується внаслідок безпідставних заяв та клопотань сторони захисту, що не звільняє суд першої інстанції від обов`язку розглянути провадження у розумні строки.

Колегія суддів вважає, що суду першої інстанції необхідно спрямувати свої зусилля на належну організацію судового розгляду з метою його завершення та ухвалення остаточного рішення.

Разом з тим, встановлення факту порушення розумних строків розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції не свідчить про наявність правових підстав для закриття вказаного провадження та скасування раніше обраних заходів забезпечення кримінального провадження, а вказує на необхідність прийняття судом першої інстанції більш рішучих заходів щодо організації судового процесу та розгляду кримінального провадження по суті, постановлення остаточного рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,418,419,422-1КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 грудня 2025 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5