ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2026 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні за участю прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції), захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 13 січня 2026 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою суду задоволено клопотання прокурора та обрано обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, до 13 березня 2026 року.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України визначений розмір застави ОСОБА_7 та ОСОБА_8 454200 грн.кожному та встановлені обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України у разі її внесення.

На таке рішення обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожен окремо, подали апеляційні скарги із проханням скасувати ухвалу суду.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі вказує, що рішення суду ухвалено всупереч принципам верховенства права без всебічного та об`єктивного розгляду, без мотивованого відхилення його доводів про відсутність будь-яких доказів існування заявлених у клопотанні ризиків.

Зазначає, що існують підстави вважати подане прокурором клопотання про продовження строку тримання під вартою таким, що не стосується кримінального провадження №0000028, оскільки вказаний документ не містить реєстраційного номера, який мав бути ідентичним до унікального номера справи, за яким був зареєстрований обвинувальний акт.

Вказує, що факт передачі клопотання прокурора на розгляд заздалегідь визначеному судді без відповідного авторозподілу викликає сумнів в неупередженості суду при розгляді клопотання.

Провадження№11-кп/822/88/26 Головуючий у І інстанції: ОСОБА_11

Категорія:ст.422-1 КПК України Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Звертає увагу, що суд не надав належної оцінки порушенню тимчасової Інструкції з діловодства в органах прокуратури, затвердженої Наказом Генерального прокурора від 12.02.2019 року №27, оскільки клопотання прокурора не містить нумерації аркушів, а також додатків, які мали б бути основним елементом процесуального документа у формі доказів.

Стверджує, що з моменту внесення відомостей до ЄРДР, тобто від 22.01.2024 року до 09.01.2026 року не існує жодного процесуального документу, яким було б підтверджено наявність хоча б одного із встановлених ризиків, вказує, що до клопотання прокурора не долучено витяг з ЄРДР.

Наголошує, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд фактично не задовольнив клопотання про продовження строку тримання під вартою, а самовільно обрав йому та обвинуваченій ОСОБА_8 запобіжний захід, без об`єктивних підстав доцільності в прийнятті такого рішення, із упередженим ставленням до сторони захисту, а також суд здійснив його допит в непередбачений КПК України спосіб на стадії підготовчого засідання.

Посилається на практику ЄСПЛ, відповідно до якої завданням органів правосуддя є встановити, чи продовжують існувати підстави, які обґрунтовують тривале тримання під вартою, тягар доказування у цих питаннях не повинен переноситись на затриманого.

Обвинувачена ОСОБА_8 у апеляційній скарзі вказує, що ухвала суду підлягає скасуванню у зв`язку з недотриманням і порушенням матеріальних і процесуальних норм права.

Зазначає, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою від 09.01.2026 року, без номера справи, було нею отримано без жодних доказів про існування ризиків, окрім попереднього рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці про продовження строку тримання під вартою щодо неї.

Твердить, що районний суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, відхилив її доводи, без встановлення обставин, із посиланням на докази, які відсутні в клопотанні прокурора, мотивував своє рішення переліком попередніх ухвал Шевченківського районного суду м. Чернівці про обрання та продовження їй запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Наголошує, що питання доцільності продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо неї та обвинуваченого ОСОБА_7 , яке суд обґрунтував наявністю ризиків, базувалось на бездоказових припущеннях в порушення принципу презумпції невинуватості.

Стверджує, що наявність обвинувального акту не має бути підставою для суду при обранні чи продовженні запобіжного заходу, оскільки наявність процесуального документу не має преюдиціального значення для суду.

Посилається на практику ЄСПЛ, рішення Конституційного Суду, що стосується проблемних питань застосування запобіжних заходів та презумпції невинуватості.

Вказані обставини вважає достатніми для скасування ухвали суду.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинувачених та їх захисників, які підтримали апеляційні скарги, доводи прокурора про відсутність підстав для скасування судового рішення, дослідивши надані відповідно до ст.422-1 КПК України матеріали провадження та перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Встановлено, що у провадженні Садгірського районного суду м. Чернівці перебуває кримінальне провадження №0000028 по обвинуваченню ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч.2 ст. 28, ч. 1 ст.114-1, ч.5 ст.27, ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 407 КК України.

У підготовчому судовому засіданні ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 13 січня 2026 року задоволено клопотання прокурора щодо запобіжного заходу відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у виді тримання під вартою до 13 березня 2026 року.Також судом визначено розмір застави.

Судова колегія вважає правильними висновки районного суду, що передбачені ст. 177 КПК України ризики, які були заявлені на час обрання відносно обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою, продовжують існувати та застосування більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить в повній мірі виконання покладених на них процесуальних обов`язків.

На спростування доводів апелянтів, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду.

Із матеріалів справи, які можуть бути предметом дослідження апеляційного суду відповідно до вимог ст.422-1 КПК України, вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у перешкоджанні законній діяльності ЗСУ та інших військових формувань в особливий період, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, а також у пособництві в самовільному залишенні військової частини або місця служби в умовах воєнного стану, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

Як зазначено у клопотанні прокурора,суть обвинувачення полягає у тому,що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 діючи умисно, з корисливих мотивів, під виглядом надання правової допомоги за укладеними договорами з ознаками фіктивності, організували та забезпечували діяльність системи надання оплачуваних послуг військовозобов`язаним громадянам України, які ухиляються від обов`язків перебувати на військовому обліку та оновлювати свої військово-облікові дані, від виконання законних вимог військовослужбовців ТЦК та СП, мобілізаційних підрозділів в установах та організаціях, від призову на військову службу під час мобілізації, чим перешкоджали законній діяльності Збройних сил України зі здійснення мобілізації в особливий період. Також налагодили та впроваджували протиправну діяльність, в якій наявні ознаки перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, яке здійснюється у формі пособництва у вчиненні діючими військовослужбовцями кримінального правопорушення передбаченого ст. 407 КК України (самовільне залишення військової частини або місця служби).

Такі кримінальні правопорушення є умисними тяжкими злочинами проти основ національної безпеки України (ч.2 ст. 28, ч. 1 ст.114-1 КК України) і проти встановленого порядку несення військової служби (ч.5 ст.27, ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 407 КК України), та у випадку визнання винуватими, обвинуваченим може загрожувати покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років.

Обвинувачення у вчиненні тяжких злочинів та серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачені можуть ухилятись від суду.

Судова колегія враховує,що відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Отже,суд,обґрунтовуючи рішення, правильно вказав на продовження існування ризику незаконного впливу обвинувачених на свідків у цьому провадженні,які ще не допитані у судовому засіданні,оскільки судовий розгляд по суті не розпочатий.

Відтак, суд 1 інстанції дійшов правильних висновків про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України,а тому відповідно до імперативної норми закону- ст.176 ч.6 КПК України- застосував до обвинувачених у вчиненні,зокрема, злочину за ст.114-1 КК України ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжний захід, визначений п.5 ч.1 ст.176 КПК України,тобто тримання під вартою.

Всупереч доводам апелянтів, районний суд під час розгляду клопотання прокурора,перевіряючи існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, виходив із встановлених органом досудового розслідування обставин, при цьому не встановлював в діях обвинувачених наявності чи відсутності вини.

Сумнівів, що подані прокурором клопотання стосуються даного кримінального провадження та осіб,які мають статус обвинувачених, у колегії суддів немає,оскільки у клопотанні викладена суть обвинувачення згідно обвинувальному акту щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

У клопотаннях вказаний номер кримінального провадження,який повністю відповідає тому,що зазначений в ухвалі суду.

Окрім того, клопотання прокурора були заявлені у підготовчому судовому засіданні,а тому розглянуті відповідно до вимог закону (ч.3 ст. 315 КПК України) суддею ОСОБА_11 , яка є суддею-доповідачем у вказаній справі.

Суд у цьому провадженні визначив розмір застави,хоча мав право,керуючись приписами ч.4 ст.183 КПК України не визначати такого альтернативного запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,які під час дії воєнного стану обвинувачуються у вчиненні злочину за ст.114-1 КК України.

Доводів щодо оспорювання розміру застави у апеляційних скаргах не наведено.

Прокурор не оскаржував ухвалу в частині визначення судом застави як альтернативного запобіжного заходу.

Даних, що за станом здоров`я обвинувачені не можуть утримуватись у СІЗО, апеляційному суду не надано.

Отже, ухвала районного суду є обґрунтованою, а тому апеляційні скарги обвинувачених необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.404,405,407,418,419,422-1 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 13 січня 2026 року без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя доповідач: Судді:

_________________ __________________ __________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3