ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 123/5334/13-к

провадження № 51-3907км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника

ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та захисника

ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_9 на вирок Апеляційного суду АР Крим від 21 листопада 2013 року за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та зареєстрований у АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше судимого, 25 липня 2006 року вироком Сімферопольського районного суду АР Крим за ч. 2 ст. 190 КК України - до покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією майна, що відбуто 30 листопада 2010 року.

ОСОБА_9 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця

м. Чирчика Ташкентської області Узбекистану, зареєстрованого у АДРЕСА_3 , жителя

АДРЕСА_4 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 311 КК України.

Історія справи і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим від

06 серпня 2013 року дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 309 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю

3 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

За цим же вироком дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 311 КК України та засуджено до покарання:

- за ч. 1 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- ч. 1 ст. 311 КК України у виді обмеження волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю

3 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і долю речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він у невстановлений час та в невстановленому місці незаконно придбав, виготовив та зберігав з метою збуту за місцем свого проживання за адресою:

АДРЕСА_2 , особливо небезпечний наркотичний засіб у великому розмірі - канабіс (марихуана) масою 1386,901 г (в перерахунку на суху речовину), який 09 листопада 2012 року виявлено та вилучено у ході проведення обшуку за місцем його проживання.

Також ОСОБА_9 визнано винним у тому, що він, використовуючи відповідний лабораторний посуд, у невстановлений час незаконно виготовив та зберігав за місцем свого проживання на АДРЕСА_3 з метою збуту речовину бежевого кольору, яка містить у своєму складі психотропну речовину - амфетамін масою 0,210 г, яку

08 листопада 2012 року під час обшуку було виявлено та вилучено разом із відповідним лабораторним посудом, що має спеціальне хіміко-технологічне призначення і може бути використаний для виробництва і виготовлення наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів.

Крім того, ОСОБА_9 у невстановленому місці, за невстановлених обставин і в невстановленої особи незаконно придбав, перевіз та зберігав з метою виготовлення психотропної речовини скляну ємність з прекурсором - сірчаною кислотою об`ємом 640 мл, яку він зберігав за місцем свого проживання, до моменту виявлення та вилучення під час проведення обшуку

08 листопада 2012 року.

Вироком від 21 листопада 2013 року Апеляційний суд АР Крим вирок Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 309 КК України та в частині звільнення ОСОБА_9 від призначеного покарання з випробуванням скасував. Постановив вирок, яким визнав ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Такожзасудив ОСОБА_9 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 311 КК України, до остаточного покарання із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

У решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Захисники засуджених подали касаційні скарги, в яких просять змінити оскаржуване рішення апеляційного суду та кваліфікувати дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 309 КК України, а також звільнити підзахисних від призначеного покарання з випробуванням з установленим іспитовим строком.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в порядку касаційного розгляду має відповісти на доводи щодо:

- неправильного застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність;

- постановлення рішення суду апеляційної інстанції з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону;

- суворості призначеного апеляційним судом покарання, яке засуджені мають відбувати реально,без застосування ст. 75 КК України.

Вимоги касаційних скарг й узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційних скаргах:

- захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити оскаржуваний вирок апеляційного суду шляхом кваліфікації дій підзахисного за ч. 2 ст. 309 КК України та призначити покарання з подальшим звільненням від його відбування з випробуванням.

Суть доводів захисника зводиться до посилань на відсутність доказів, які підтверджують наявність у ОСОБА_7 умислу на зберігання з метою збуту наркотичних засобів виявлених за його місцем проживання, а висновки апеляційного суду про протилежне ґрунтуються на припущеннях.

Водночас зазначає про порушення права ОСОБА_7 на захист з підстав

непроведення допиту понятих, які брали участь у проведенні обшуку за місцем проживання останнього, в ході якого була вилучена марихуана.

Також захисник зазначає, що прокурор ОСОБА_10 , яка брала участь у розгляді справи апеляційним судом, не мала на це повноважень, оскільки до цього не брала участі в розгляді кримінального провадження.

Наголошує на наявності у справі, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшуючих покарання обставин, що давало підстави апеляційному суду застосувати ст. 75 КК України та звільнити підзахисного від відбування покарання з випробуванням із встановленим іспитовим строком;

- захисник ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_9 ,

не оспорюючи доведеності винуватості, правильності кваліфікації дій підзахисного за ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 311 КК України, виду та розміру призначеного йому покарання, стверджує про безпідставне незастосування апеляційним судом ст. 75 КК України, що призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_9 покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та його особі через суворість, у зв`язку з чим просить змінити вирок апеляційного суду стосовно підзахисного та звільнити його від призначеного покарання із випробуванням з установленим іспитовим строком.

Свої доводи мотивує тим, що апеляційний суд не врахував конкретних обставин кримінального правопорушення, даних про особу засудженого, які свідчать, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, а тому його звільнення від відбування покарання з випробуванням з установленням іспитового строку відповідатиме меті покарання.

Позиції інших учасників судового провадження

До початку касаційного розгляду прокурор відмовився від касаційної скарги у порядку ч. 1 ст. 432 КПК України, про що письмово повідомив суд. З огляду на викладене колегія суддів не розглядає доводів касаційної скарги сторони обвинувачення.

Учасники судового провадження заперечення на касаційні скарги

захисників не подавали.

У судовому засіданні прокурор заперечив щодо задоволення касаційних скарг захисників.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарги захисників не підлягають задоволенню з таких підстав.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження в касаційному суді

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2014 року витребувано кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_9 .

Проте кримінальне провадження з тимчасово окупованої території АР Крим до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не надходило.

Законом України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, внесено зміни до Кримінального процесуального кодексу України та визначено, що судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

На виконання пункту 4 параграфу 3 Розділу 4 вказаного Закону касаційні скарги, передані до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цим Законом.

Касаційний кримінальний суд вживав низку заходів, спрямованих на з`ясування місцеперебування кримінальної справи № 123/5334/13-к, проте остання з окупованої території АР Крим до суду, якому визначена територіальна підсудність, не надходила.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» у разі неможливості передачі матеріалів справи відповідно до встановленої згідно з цим Законом підсудності вчинення необхідних процесуальних дій здійснюється за документами і матеріалами, поданими учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для ухвалення відповідного судового рішення.

Як визначено ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК України є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК України) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Під час перегляду судових рішень колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, установлених судами попередніх інстанцій.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого

ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити оскаржуваний вирок апеляційного суду шляхом кваліфікації дій підзахисного за ч. 2 ст. 309 КК України та призначити покарання з подальшим звільненням від його відбування з випробуванням.

Висновки судів про винуватість ОСОБА_9 , правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 311 КК України, вид та розмір призначеного йому покарання в касаційній скарзі його захисника ОСОБА_8 не оспорюються, при цьому остання просить змінити вирок апеляційного суду стосовно підзахисного у зв`язку зневідповідністю призначеного ОСОБА_9 покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та його особі через суворість і застосувати до засудженого ст. 75 КК України.

Касатори не вказують на недопустимість доказів, покладених в основу оскарженого судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наявні у матеріалах за касаційними скаргами документи є достатніми для ухвалення рішення судом касаційної інстанції.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо доводів захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про відсутність доказів, які підтверджують наявність у останнього умислу на зберігання з метою збуту наркотичних засобів, виявлених за його місцем проживання.

Відповідно до статей 404, 407 КПК України апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 указаного Кодексу.

Згідно з положеннями статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок, зокрема у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, призначення більш суворого покарання.

За змістом ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На переконання колегії суддів, Апеляційний суд АР Крим під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 указаних положень процесуального закону дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 311 КК України.

За результатами судового розгляду районний суд визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, а саме у незаконному придбанні, виготовленні і зберіганні особливо небезпечного наркотичного засобу канабісу (марихуана) у великих розмірах без мети збуту. Оцінивши надані стороною обвинувачення докази, суд констатував, що вони не підтверджують обвинувачення у незаконному виготовленні та зберіганні з метою збуту особливо небезпечних наркотичних засобів - канабісу (марихуана) у великих розмірах, оскільки не встановлено будь-яких доказів, які б доводили, що ОСОБА_7 з метою свого незаконного збагачення незаконно виготовив особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс (марихуана) в кількості не менше 1386,901 г і потім незаконно зберігав за місцем свого проживання. Більш того, зазначив про відсутність доказів того, що

ОСОБА_7 придбав, виготовив та зберігав марихуану з метою збуту.

Також суд констатував відсутність доказів винуватості засудженого у незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні прекурсорів з метою їх використання для виробництва психотропних речовин, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, не погодився з висновком районного суду про недоведеність того, що ОСОБА_7 мав умисел на незаконне придбання, виготовлення та зберігання особливо небезпечного наркотичного засобу у великому розмірі з метою збуту. У зв`язку із цим суд скасував вирок районного суду та ухвалив новий, яким визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

На обґрунтування свого висновку суд апеляційної інстанції зазначив, що особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс (марихуана) був виявлений під час обшуку домоволодіння ОСОБА_7 у великому розмірі, який, за фактичними обставинами справи, що не заперечуються, він незаконно зберігав розфасованим у 21 полімерному пакеті, в тому числі у 7 полімерних пакетах з пазовими замками, в яких кількість наркотичної речовини є майже однаковою.

Тож апеляційний суд констатував, що загальна маса вилученого у засудженого наркотичного засобу становить 1386,901 г, що є великим розміром, а розфасований наркотичний засіб свідчить про мету на його збут.

Звернув увагу суд і на те, що згідно з довідкою-характеристикою засуджений ОСОБА_7 у вживанні наркотичних засобів до моменту події помічений

не був, за даними КРУ «Наркологічний диспансер» на обліку у лікаря-нарколога

не перебуває та за актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи наркоманією не страждає, при цьому під час проведення експертизи вживання наркотичних засобів категорично заперечував.

З урахуванням наведеного вище апеляційний суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, а саме у незаконному придбанні, виготовленні та зберіганні особливо небезпечного наркотичного засобу -канабісу (марихуана) у великому розмірі з метою збуту.

Із цими висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів, зважаючи на таке.

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, характеризується прямим умислом і метою збуту при виробництві, виготовленні, придбанні, зберіганні, перевезенні чи пересиланні особою наркотичних засобів або психотропних речовин. Про умисел на збут наркотичних засобів або психотропних речовин можуть свідчити як відповідна домовленість з особою, яка придбала чи виготовила ці засоби або речовини, так і сукупність інших обставини, зокрема: великий або особливо великий розмір; спосіб упакування та розфасування; поведінка суб`єкта злочину; те, що особа сама наркотичні засоби або психотропні речовини не вживає, але виготовляє та зберігає їх, тощо.

Тобто перелік обставин, які мають враховуватися судом під час оцінки мети збуту

не є вичерпним. Про умисел на збут наркотичних засобів та психотропної речовини можуть свідчити, зокрема, такі обставини, як надмірна для вживання однією особою кількість вилученої речовини, вжиття засудженим додаткових заходів конспірації своєї діяльності, сукупність засобів різних видів, їх кількість, спосіб упакування та розфасування, методи приховування та інші достатні взаємопов`язані між собою докази, які в сукупності вказують на те, що особа мала умисел на збут цих речовин.

Вказаний підхід відображено, зокрема, у постановах Верховного Суду від

30 березня 2021 року (справа № 712/9430/17, провадження № 51-2025км20),

від 11 лютого 2025 року (справа № 751/3775/23, провадження № 51-4462км24).

У цій справі апеляційний суд відповідно до ст. 94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, навів конкретні та ґрунтовні мотиви визнання ним доказів такими, що підтверджують наявність у діянні ОСОБА_7 мети збуту.

Так, апеляційний суд на підставі наявних доказів і встановлених фактичних обставин обґрунтовано констатував, що у ОСОБА_7 виявлений наркотичний засіб у великому розмірі, який був розфасований у полімерні пакети, у тому числі із застібкою приблизно однакової ваги, яких під час обшуку у помешканні засудженого виявлено та вилучено у кількості 28 штук, відсутність будь-яких доказів про те, що ОСОБА_7 постійно вживає наркотичні засоби, про можливу залежність від вживання марихуани, а також що його толерантність та фізична залежність від указаної речовини досягнула такої межі, за якої він потребує вживання її у великих розмірах, що він перебуває чи перебував на обліку у лікаря-нарколога.

Тож, оцінивши наведені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що великий розмір наркотичного засобу, який був вилучений у ОСОБА_7 , що об`єктивно перевищує потреби однієї особи для власного вживання, спосіб його пакування та розфасування свідчить саме про мету його збуту засудженим.

Тому доводи захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про протилежне та щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_7 за відповідною частиною ст. 309 КК України є необґрунтованими та безпідставними.

Отже, колегія суддів не встановила, з підстав, наведених у скарзі, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність щодо юридичної оцінки дій ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 307 КК України.

Також колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи цього захисника про порушення права ОСОБА_7 на захист з підстав нездійснення допиту понятих, які брали участь у проведенні обшуку за місцем його проживання, в ході якого була вилучена марихуана, оскільки поняті не були свідками подій, які ставляться у провину засудженому, а були лише залучені слідчим як поняті, які спостерігали за правильністю проведення слідчої дії, а саме обшуку проведеного за місцем проживання ОСОБА_7 , і доцільність такого допиту виникала б лише в разі незгоди будь-кого із учасників судового провадження з порядком чи правильністю проведення такої слідчої дії.

Аналогічного висновку Верховний Суд дійшов у постанові від 18 листопада

2025 року (справа № 527/819/23, провадження № 51-3702км25).

Що стосується тверджень захисника про те, що прокурор ОСОБА_10 , яка брала участь у розгляді справи апеляційним судом, не мала на це повноважень, оскільки до цього не брала участі в розгляді кримінального провадження, то вони є безпідставними з огляду на таке.

Так, відповідно до абз. 4 ч. 4 ст. 36 КПК України у судовому провадженні з перегляду судових рішень в апеляційному чи касаційному порядку за нововиявленими або виключними обставинами можуть брати участь прокурори органу прокуратури вищого рівня.

У суді апеляційної інстанції брала участь прокурор прокуратури АР Крим - ОСОБА_10 , тобто прокурор органу прокуратури вищого рівня, а тому відповідно до вказаної вище норми кримінального процесуального закону вона мала право брати участь у судовому провадженні з перегляду вироку районного суду в апеляційному порядку.

Тому доводи захисника про відсутність у вказаного прокурора відповідних повноважень на участь у суді апеляційної інстанції є голослівними.

Таким чином, колегія суддів не констатувала, за доводами касаційної скарги захисника, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для скасування оскарженого судового рішення.

Щодо справедливості призначеного апеляційним судом покарання, яке засуджені мають відбувати реально, без застосування ст. 75 КК України.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частиною 1 ст. 65 КК України установлено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Нормами ст. 12 КК України передбачена класифікація кримінальних правопорушень:

1. Кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини.

2. Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше 3 тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов'язане з позбавленням волі.

3. Злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі.

Тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше 25тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше 10 років.

Частиною 1 статті 66 КК України встановлено обставини, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття.

Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, водночас визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивовано у вироку.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене

ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з його класифікації, що передбачена нормами ст. 12 КК України, а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо кримінальне правопорушення вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

З огляду на викладене справедливість розглядається як рівновага між злочином і наслідками для особи, що вчинила це діяння, тобто між поганим вчинком і покаранням.

Таким чином, на несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання й видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватися під час призначення покарання.

Як убачається з вироку, суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення про необхідність скасування вироку районного суду в частині визначеного засудженому ОСОБА_7 покарання, правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 12 КК України належить до тяжкого злочину, дані про його особу, зокрема те, що засуджений ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності притягується не вперше, за місцем проживання характеризується посередньо. До того ж узяв до уваги відсутність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 та наявність обставини, що його обтяжує, - рецидив злочинів.

На підставі наведених даних апеляційний суд дійшов висновку про необхідність призначення засудженому ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 2

ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю, тобто призначив покарання, яке засуджений має відбувати реально.

На переконання колегії суддів, розмір призначеного засудженому покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню.

До того ж не знижує тяжкості й небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого засудженим за наведених обставин, його позитивна характеристика, а також наявність неповнолітнього сина, як про це зазначає у скарзі захисник.

Разом з тим, призначене засудженому апеляційним судом покарання, зокрема у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією всього майна, не давало цьому суду підстав для застосування ст. 75 КК України, оскільки застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням допустиме, зокрема, у випадку засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років.

Тож колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду щодо призначення засудженому ОСОБА_7 покарання і вважає, що вони ґрунтуються на вимогах закону.

Разом з тим, доводи захисника про те, що суд апеляційної інстанції під час призначення ОСОБА_7 покарання безпідставно не врахував таких пом`якшуючих покарання обставин, як щире каяття та визнання своєї вини, є необґрунтованими з огляду на таке.

Так, щире каяття, яке характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, та виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого і бажання виправити ситуацію, що склалася. Розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Однак ОСОБА_7 під час розгляду цього провадження у суді першої інстанції лише частково визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та в подальшому заперечував певні обставини скоєного, що підтверджує відсутність належної критичної оцінки

ОСОБА_7 своєї протиправної поведінки, її осуду та свідчить про формальну вказівку на часткове визнання свої вини у скоєному.

При цьому в рішенні апеляційного суду відсутні дані, які би свідчили про наявність у ОСОБА_7 щирого каяття у скоєному.

Таким чином, на думку колегії суддів, апеляційний суд обґрунтовано не врахував при призначенні покарання обставини, що його пом`якшують, - щире каяття та визнання вини.

Тому доводи касаційної скарги захисника про протилежне є голослівними.

Також апеляційний суд дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням із установленим іспитовим строком не буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, а тому призначив ОСОБА_9 покарання за ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 311, ст. 70 КК України без застосування ст. 75 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Свій висновок апеляційний суд обґрунтував тим, що, звільняючи ОСОБА_9 від призначеного покарання з випробуванням, районний суд не врахував того, що він вчинив кримінальні правопорушення проти здоров`я населення, а також способу виготовлення психотропної речовини та підвищеної суспільної небезпеки дій ОСОБА_9 , спрямованих проти здоров`я населення за рахунок незаконного збагачення. Також поза увагою цього суду залишилося і те, що засуджений не визнав вини, не розкаявся у вчиненому, не усвідомив тяжкості та небезпеки вчиненого.

Варто зазначити, що інші відображені у вироку районного суду обставини, що характеризують особу засудженого, зокрема, те, що він до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, наявна обставина, що пом`якшує покарання, - утримання трьох неповнолітніх дітей і відсутність обтяжуючих покарання обставин також не є підставою для застосування до нього ст. 75 КК України при призначенні покарання. З указаним рішенням апеляційного суду погоджується і колегія суддів.

Тому касаційні доводи сторони захисту про протилежне є необґрунтованими.

Рішення апеляційного суду відповідає вимогам кримінального закону, підстави для застосування до засудженого положень ст. 75 КК України відсутні.

Отже, колегія суддів вважає, щопризначене ОСОБА_9 покарання без застосування ст. 75 КК України, яке він має відбувати реально, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначених статтями 50, 65 КК України.

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень й особам засуджених через суворість, та погоджується з призначеним покаранням, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини, а також факт неможливості виправлення та перевиховання засуджених без ізоляції від суспільства.

При цьому в поданих касаційних скаргах відсутнє таке обґрунтування необхідності пом`якшення засудженим покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими кримінальними правопорушеннями, колегія суддів вважає, що визначене покарання не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання. У зв`язку з цим колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Дії засудженого ОСОБА_7 апеляційний суд правильно кваліфікував за

ч. 2 ст. 307 КК України.

Вирок апеляційного суду належним чином мотивований і відповідає приписам статей 370, 420 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування чи зміни оскарженого судового рішення, під час перевірки цього кримінального провадження колегія суддів

не встановила.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність визначення засудженим покарання, яке вони мають відбувати реально.

Призначене засудженим покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України. Таке покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особам засуджених, то касаційні скарги захисників має бути залишено без задоволення, а оскаржуване судове рішення без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 21 листопада 2013 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_9 - без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3