Номер провадження: 11-кп/813/2284/25
Справа № 511/360/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та представника цивільного відповідача ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ПАТ «НАСК «Оранта», на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 09 липня 2025 року в рамках кримінального провадження № 0000324, внесеного до ЄРДР 28 квітня 2024 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Роздільна Одеської області, українки, громадянки України, з середньою технічною освітою, вдова, ФОП « ОСОБА_10 », раніше не судимої, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено їй покарання у виді 2-х (двох) років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання у виді обмеження волі, якщо вона протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки, передбачені п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України.

Позовні вимоги ОСОБА_11 до ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволені. Стягнуто з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування майнової та моральної шкоди 35 768 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_11 до ОСОБА_8 про стягнення майнової та моральної шкоди задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування:

- майнової шкоди у розмірі 94 376 грн;

- моральної шкоди у розмірі 300 000 грн.;

- процесуальних витрат на правничу допомогу у розмірі 145 000 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Вироком вирішено питанням щодо процесуальних витрат та долі речових доказів.

Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами, ОСОБА_8 , будучи особою, яка у встановленому законодавством порядку набула права керування транспортними засобами та 01.10.2022 вперше отримала посвідчення водія НОМЕР_1 з категорією «В», 28.04.2024 приблизно о 10.40 годині (точний час органами досудового розслідування не встановлений), керуючи власним технічно справним автомобілем «NISSAN PRIMASTAR», реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснювала рух у денний час доби, в умовах необмеженої видимості, по асфальтованому, сухому дорожньому покриттю вулиці 40-к Років Перемоги в місті Роздільна Одеської області, по прямій, рівній ділянці горизонтального профілю, де організований двосторонній рух і проїзна частина має по одній смузі для руху у протилежних напрямках, що позначені горизонтальною дорожньою розміткою 1.5 (розділяє транспортні потоки протилежних напрямків на дорогах, де дозволено виїжджати на смугу зустрічного руху), зі сторони вулиці Європейська у напрямку залізничного переїзду, у смузі свого напрямку руху, зі швидкістю, що перевищувала 80 км/год (фактичну швидкість руху встановити не надалось можливим).

У той самий час, попереду цього автомобіля, у попутному з ним напрямку, у цій же смузі, прямолінійно, зі швидкістю близько 40 км/год, рухався мотоцикл «ИЖ-7108», реєстраційний номер НОМЕР_3 , без бічного причепу, під керуванням водія ОСОБА_11 , який перевозив пасажира ОСОБА_12 .

Здійснюючи рух із суттєвим перевищенням допустимої в населеному пункті швидкості, водій ОСОБА_8 , керуючи джерелом підвищеної небезпеки, своїми діями свідомо наражала на небезпеку інших учасників руху, при цьому, не маючи тривалого водійського стажу і досвіду керування габаритним транспортом, вкрай уважною не була, за дорожньою обстановкою постійно не стежила, належним чином не відреагувала на її зміну, не обрала безпечної швидкості, щоб мати змогу постійно контролювати рух власного автомобіля і безпечно керувати ним, чим проявила кримінальну протиправну недбалість, тобто не передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення тілесних ушкоджень іншій особі, як наслідку своєї дії, що утворювала реальну загрозу для життя і здоров`я цієї особи, хоча повинна була і могла передбачити ці наслідки, якщо б діяла більш обачливо.

Наближаючись до нерегульованого Т-образного перехрестя нерівнозначних доріг з провулком ОСОБА_13 , водій ОСОБА_11 , з увімкненим на мотоциклі покажчиком лівого повороту, почав зміщуватись ближче до середини проїзної частини, для виконання маневру повороту ліворуч на цьому перехресті.

Водій ОСОБА_8 , у свою чергу, рухаючись зі швидкістю, що значно перевищувала швидкість руху мотоциклу, наближалась до нього ззаду, і вирішила об`їхати цей транспортний засіб зліва, без виїзду на зустрічну смугу руху, проте, невірно оцінила дорожню обстановку, що склалася, не переконалась, що її маневр буде безпечним для інших учасників руху, чим створила передумови для виникнення і розвитку аварійної ситуації.

Наблизившись до мотоциклу «ИЖ-7108», реєстраційний номер НОМЕР_3 , водій якого на перехресті почав виконувати маневр лівого повороту, водій ОСОБА_8 , при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, своєчасно не зменшила швидкість руху керованого транспортного засобу і не дотрималась безпечної дистанції до цього мотоциклу.

Як наслідок, через неуважність, перевищення дозволеної у населеному пункті швидкості руху, застосування невірних прийомів керування і грубе нехтування вимогами Правил дорожнього руху в цілому, водій ОСОБА_8 позбавила себе можливості своєчасно зреагувати на небезпечну зміну дорожньої обстановки, щоб уникнути дорожньо-транспортної пригоди, а з моменту маневрування мотоцикліста ліворуч, виїхала на зустрічну смугу руху, де допустила зіткнення без гальмування, передньою правою кутовою частиною керованого автомобіля з середньою частиною лівого борту мотоциклу, під кутом близько 20-40 градусів, по напрямку обертання годинникової стрілки від поздовжньої осі мотоциклу до поздовжньої осі автомобіля.

Під час контакту транспортних засобів-учасників пригоди виступаючими частинами, відбулось затискання між ними лівої ноги ОСОБА_11 , з подальшим перекиданням мотоциклу, падінням його водія і пасажира на дорожнє покриття.

Таким чином, своїми необережними діями водій ОСОБА_8 грубо порушила вимоги пунктів: 1.5.; 2.3 б); 12.1.; 12.4.; 12.9. б); 13.1. Правил дорожнього руху, введених в дію з 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (далі Правила).

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 спричинені тілесні ушкодження, а саме: відкритий перелом верхньої та нижньої третини лівої малогомілкової кістки зі зміщенням уламків і ранами лівої гомілки, закрита травма хребта, що поєднує підвивих атланта (1-го шийного хребця), компресійні переломи тіл 10-11 грудних хребців і крайовий (верхнього краю) перелом тіла 4-го поперекового хребця, що складають єдиний морфологічний комплекс тілесних ушкоджень і за критерієм тривалого розладу здоров`я строком понад 21 день, відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вимоги апеляційних скарг, узагальнені доводи апелянтів та заперечення на них

Не погоджуючись із вищенаведеним вироком, обвинувачена ОСОБА_8 звернулась до суду із апеляційною скаргою, у якій зазначає, що вказаний вирок суду підлягає зміні в частині покарання та вирішення цивільного позову щодо стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу, з огляду на наступне:

- судом першої інстанції не надано належної оцінки її показанням щодо обставини події ДТП. Так, водій мотоцикла різко, без будь-яких попереджень змінив напрямок руху вліво, а вона з метою уникнення ДТП різко надавила на педаль гальма, внаслідок чого лопнула шина колеса, через що вона втратила керування. Якби водій мотоциклу вчасно включив покажчик лівого повороту, або витягнув ліву руку, то вона б мабуть зорієнтувалася та знизила швидкість руху свого автомобіля, об`їхала б його з правої сторони і цього б не сталося;

- суд першої інстанції при призначені покарання безпідставно не застосовав вимоги ч.2 ст. 69 КК України. На обґрунтування зазначеного вказує, що вона вдова, доглядає за старими батьками: батько лежачий та повністю сліпий, мати важкий гіпертонік, і єдиний спосіб утримання та забезпечення себе і батьків, це її робота, яка потребує транспортного обслуговування;

- під час визначення розміру моральної шкоду на рівні 300 000 грн. судом не враховано, що позивачем не надано доказів чи було і наскільки втрачено його працездатність, чим вимірюється глибина фізичних і душевних страждань; у чому вимірюється погіршення його професійної або людської здібності та чи позбавлений він можливості у їх реалізації. Окрім наведення загальних можливих наслідків, в обґрунтування вимог стягнення моральної шкоди не додано ніяких доказів про таку шкоду. Посилаючись на висновки ВП ВС у справі №752/17832/14-ц у постанові від 15.12.2020 та положення ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», просила застосувати аналогію права, стягнувши моральну шкоду у розмірі 5% страхової виплати (34 065 грн.). Звернула увагу, що травма ОСОБА_11 завдана не навмисно, а за збігом обставин, які непередбачувані;

- стягуючи правову допомогу у розмірі 145 000 грн, місцевий суд не врахував, що відомості, вказані в актах виконаних робіт адвокатським об`єднанням у справі, не відповідають даних реєстру слідчих дій.

На підставі вище наведеного просить вирок змінити та застосувати до неї положення ч.2 ст. 69 КК України.

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ПАТ «НАСК «Оранта», вважає, що вирок є незаконним та необґрунтованим в частині вирішення цивільного позову, з огляду на наступне:

- під час розгляду справи судом цивільним позивачем не були надані виписки з історії хвороби (стаціонарного/амбулаторного) за весь період лікування, що унеможливило належну аналітику та перевірку розміру заявлених витрат. Єдиними доказами були чеки з аптек, які, до того ж, були низької якості, що ставить під сумнів їх достовірність;

- потерпілий ОСОБА_11 не звертався до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» із заявою про страхову виплату, що є обов`язковою передумовою для її здійснення.

На підставі вищенаведеного просить вирок скасувати в частині вирішення цивільного позову та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» у повному обсязі, або призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Представник потерпілого ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_11 , надав суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги ОСОБА_8 , просив залишити її без задоволення, а вирок суду без змін. В обґрунтування заперечень зазначив наступне:

- застосування ч.2 ст.69 КК України є неможливим, оскільки не встановлено кількох обставин, які б пом`якшували покарання та істотно зменшували ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення. Крім того, санкція ч.1 ст.286 КК України передбачає основне покарання у вигляді штрафу в розмірі понад 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що свідчить про неможливість не призначення додаткового покарання;

- враховуючи ступень страждань, тривалість лікування, соціальні наслідки та втрату працездатності потерпілого, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відшкодування моральної шкоди у сумі 300 000 грн є співмірною, справедливою та не призводить до безпідставного збагачення;

- твердження апелянта про «невідповідність актів реєстру слідчих дій» не мають юридичного значення, оскільки зміст правничої допомоги не зводиться лише до участі у слідчих діях, а включає відрядження, вивчення та аналіз матеріалів (документів), підготовку процесуальних документів, участь у судових засіданнях та інших процесуальних діях, консультації тощо. Вказані витрати обґрунтовано стягнуто судом на користь ОСОБА_11 як компенсацію.

Позиції учасників судового розгляду

Обвинувачення в апеляційній скарзі просила проводити апеляційний розгляд за її відсутності.

Представник ПАТ «НАСК «ОРАНТА», будучі належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи,в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився та не повідомив суд про поважні причини свого неприбуття, що з огляду на положення ч.4 ст.405 КПК України не перешкоджає проведенню розгляду.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор та представник потерпілого ОСОБА_11 , - ОСОБА_7 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційних скарг, просили суд залишити їх без задоволення, а вирок суду - без змін.

Заслухавши доповідь головуючого судді, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За положеннями ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції, у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та пред`явленого обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності вини обвинуваченої ОСОБА_8 за ч.1 ст. 286 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Апеляційний суд вважає, що вина обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні.

Так, у суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнала частково та пояснила, що 28 квітня 2024 року, у ранковий час, рухаючись на автомобілі «NISSAN PRIMASTAR», реєстраційний номер НОМЕР_2 , по вул. 40-річчя Перемоги в місті Роздільна Одеської області, вона побачила попереду мотоцикл (або мопед) з двома пасажирами, який рухався у напрямку залізничного переїзду по правій частині дороги. Врахувавши, що водій мотоцикла не буде змінювати напрямок руху, оскільки він не подавав жодних сигналів про намір здійснити поворот ні рухами, ні за допомогою сигнального покажчика повороту ліворуч, а також з огляду на відсутність транспортних засобів у зустрічному напрямку, вона вирішила його обігнати. Натомість мотоцикл раптово змінив напрямок руху, перемістився до середини дороги та почав здійснювати поворот ліворуч. Обвинувачена різко загальмувала, почула якийсь хлопок, після чого нічого не пам`ятає, оскільки втратила свідомість. Прийшла до тями вже тоді, коли на місці пригоди перебували поліцейські та швидка допомога.

Незважаючи на позицію обвинуваченої, яка полягала у визнанні порушення вимог пунктів12.1, 12.4, 12.9 Правил , що виразилося у перевищенні допустимої швидкості руху, та посилання на неправомірну поведінку потерпілого, яка полягала у несвоєчасному ввімкненні покажчика лівого повороту, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції версію сторони захисту було належним чином перевірено, надано їй належну оцінку та відхилено, оскільки її визнано формою захисту обвинуваченої. Наведені вище показання обвинуваченої суперечать іншим доказам у справі, які були ретельно досліджені, перевірені та оцінені судом першої інстанції як окремо, так і в сукупності, і яким суд надав відповідну оцінку.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно, як на докази винуватості обвинуваченої у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, послався на показання потерпілого та свідків, які докладно виклав у вироку.

Потерпілий ОСОБА_11 , під час судового розгляду у суді першої інстанції пояснив, що 28 квітня 2024 року, приблизно о 10:40 годині, він рухався на своєму мотоциклі «ИЖ-7108», реєстраційний номер НОМЕР_3 , без бічного причепа, зі швидкістю близько 40 км/год, по вулиці 40-річчя Перемоги в місті Роздільна Одеської області, і йому необхідно було здійснити поворот ліворуч у провулок Сергія Марченка. Позаду нього сидів пасажир його молодший брат ОСОБА_12 . При цьому і він, як водій, і його пасажир були повністю екіпіровані в захисне спорядження, а саме: мотошоломи, мотоциклетні рукавиці та світловідбивні куртки. Наближаючись до нерегульованого Т-подібного перехрестя нерівнозначних доріг із провулком Сергія Марченка, він увімкнув на мотоциклі покажчик лівого повороту та почав зміщуватися ближче до середини проїзної частини для виконання маневру повороту ліворуч на цьому перехресті. Крім того, його брат витягнув у бік ліву руку, що, у свою чергу, також вважається сигналом повороту. Проте під час здійснення маневру їхній мотоцикл було збито автомобілем, після чого транспортний засіб відкинуло вбік, а сам потерпілий нічого не пам`ятає, оскільки втратив свідомість і прийшов до тями вже тоді, коли лікарі надавали йому медичну допомогу. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він отримав тяжкі тілесні ушкодження та перебував на стаціонарному лікуванні з 28 квітня по 26 червня 2024 року. Наразі продовжує реабілітацію та отримав інвалідність III групи безстроково. Обвинувачена ОСОБА_8 жодного разу не поцікавилася станом його здоров`я та не надавала матеріальної допомоги. У зв`язку з цим потерпілий заявив до обвинуваченої цивільний позов про відшкодування як матеріальної (майнової), так і моральної шкоди.

Свідок ОСОБА_12 , під час судового розгляду пояснив, що він є молодшим братом потерпілого ОСОБА_11 , з яким 28 квітня 2024 року у ранковий час вони разом рухалися по вулиці 40-річчя Перемоги в місті Роздільна Одеської області на мотоциклі. Обидва були повністю екіпіровані в захисне спорядження, а саме: мотошоломи, мотоциклетні рукавиці та світловідбивні куртки. Їм необхідно було здійснити поворот у провулок Сергія Марченка. Брат увімкнув покажчик лівого повороту, а йому (свідку) сказав витягнути ліву руку, тобто подати механічний сигнал про те, що мотоцикл буде здійснювати поворот ліворуч. Однак, коли вони почали наближатися до розділювальної смуги, у них в`їхав автомобіль, унаслідок чого сталася дорожньо-транспортна пригода. Його (свідка) відкинуло на узбіччя дороги. Коли він прийшов до тями, побачив брата, який лежав на дорозі та кричав від болю, неподалік знаходився мотоцикл, а біля дерева стояв білий мікроавтобус. Згодом на місце події приїхала швидка допомога, після чого він знову втратив свідомість і отямився вже в лікарні. Крім того, свідок пояснив, що його брат ОСОБА_11 тривалий час перебував на лікуванні у стаціонарі приблизно пів року, і наразі має проблеми зі здоров`ям: кульгає та постійно скаржиться на болі в нозі. Винуватиця ДТП ОСОБА_8 жодного разу ані до нього, ані до брата до лікарні не приходила, з їхніми родичами не зв`язувалася та жодної матеріальної допомоги не надавала.

Також, при допиті у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_14 пояснив, що дорожньо-транспортна пригода сталася майже на його очах. 28 квітня 2024 року, приблизно о 10 годині 40 хвилин, він рухався у зустрічному напрямку по вулиці 40-річчя Перемоги в місті Роздільна на власному автомобілі «Nissan» білого кольору від залізничного переїзду у напрямку вулиці Європейської. Приблизно за 100150 метрів до повороту на провулок Сергія Марченка свідок побачив, як у зустрічному напрямку рухаються мотоцикл і мікроавтобус білого кольору. Наближаючись до зазначеного повороту, свідок помітив, що мотоцикл почав зміщуватися до центру проїзної частини для виконання повороту ліворуч, при цьому на транспортному засобі працював покажчик лівого повороту. У цей момент він також побачив, що на мотоциклі, крім водія, перебувала ще одна особа, а мікроавтобус швидко наближався до них. Усе відбувалося раптово, і свідок зрозумів, що неминуче станеться зіткнення. У момент удару автомобіль відкинуло на узбіччя біля дерева, мотоцикл упав разом із водієм, а пасажира відкинуло на узбіччя дороги. Свідок зупинив свій автомобіль праворуч і підійшов до транспортного засобу, який брав участь у ДТП. За кермом перебувала жінка, яка знаходилася у шоковому стані; у автомобілі спрацювала подушка безпеки. Свідок допоміг жінці вийти з автомобіля. Побачивши, що біля потерпілого вже перебувало багато людей і прибула швидка допомога, він не став підходити ближче. Після цього, оскільки поспішав у власних справах, поїхав із місця події. У подальшому ОСОБА_14 давав показання як очевидець дорожньо-транспортної пригоди та брав участь у проведенні слідчого експерименту.

Апеляційний суд констатує, що показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , є достовірними, оскільки вони є послідовними, ґрунтуються на безпосередньому сприйнятті подій, що відбувалися під час дорожньо-транспортної пригоди, та повністю узгоджуються між собою та з показаннями потерпілого ОСОБА_11 щодо місця, часу, механізму та обставин дорожньо-транспортної пригоди. Обидва свідки підтвердили, що мотоцикл рухався по своїй смузі руху в напрямку залізничного переїзду, перед поворотом ліворуч у провулок Сергія Марченка водій мотоцикла увімкнув покажчик лівого повороту та почав зміщуватися до центру проїзної частини для здійснення маневру. Свідок ОСОБА_14 , який є стороннім очевидцем події, бачив, що мотоцикл здійснював маневр повороту ліворуч, а автомобіль «NISSAN Primastar» білого кольору рухався ззаду у тому ж напрямку та наближався до мотоцикла з більшою швидкістю, після чого сталося зіткнення.

Наведені свідчення повністю підтверджується дослідженими у ході судового розглядуписьмовими доказами, зокрема:

- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 28.04.2024 року з додатками до нього, у якому зафіксоване кінцеве положення транспортних засобів, осип уламків від транспортних засобів та подряпини на асфальті (а.с.148-163 т.1);

- висновком експерта № 47 від 10.08.2024 судово-медичної експертизи, відповідно до якого у ОСОБА_11 були виявлені наступні ушкодження: відкритий перелом верхньої та нижньої третини лівої малогомілкової кістки зі зміщенням уламків і ранами лівої гомілки, закрита травма хребта: що поєднує: підвивих атланта (1-го шийного хребця), компресійні переломи тіл 10-11 грудних хребців ; крайовий (верхнього краю) перелом тіла 4-го поперекового хребця.Виявлені у ОСОБА_11 ушкодження не відносяться до небезпечних для життя, спричинили тривалий розлад здоров`я /строком більш як 21 день/ і за вказаною кваліфікаційною ознакою відповідають категорії тілесних ушкоджень СЕРЕДНЬОЇ ТЯЖКОСТІ (п.2.2.2., п.4.6. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», 1995 р.). (а.с. 205-206 т.1);

- висновком експерта № 409 від 17.01.2025 комісійної судово-медичної експертизи, відповідно до якого встановлено наступне, що у ОСОБА_11 мали місце тілесні ушкодження у вигляді: закрита травма хребта, що поєднує: підвивих атланта (1-го шийного хребця)., компресійні переломи тіл 10-11-го грудних хребців, перелом тіла 4-го поперекового хребця; відкритий перелом верхньої та нижньої третини малогомілкової кістки лівої гомілки зі зміщенням уламків, забіно-рваними ранами лівої гомілки (який у своєму перебігу ускладнився некрозом, що потребував аутодермопластики рани лівої гомілки повношаровим шкіряним лоскутом (31.05.24), посткомпресійним невритом малогомілково та великогомілкового нервів ліворуч, виразним в`ялим парезом стопи, стійким больовим синдромом, трофічними порушеннями та порушення функції опори та ходи 2 ступеня). У зв`язку із отриманими ушкодженнями та їх наслідками постраждалому встановлена 3-я група інвалідності. Виявлені у ОСОБА_11 тілесні ушкодження не відносяться до небезпечних для життя. Дані ушкодження викликали розлад здоров`я строком більш ніж 3 тижні (більше 21 дня). Наслідками даної травми стало різко виражене обмеження рухів у лівому гомілково-стопному суглобі, що, у відповідності до ст. 156-в Таблиць відсотків втрати загальної працездатності до Інструкції про порядок організації та проведення лікарсько-страхової експертизи, тягне за собою постійну втрату загальної працездатності у розмірі 25%. Тому отримані ушкодження, згідно із п. 2.2.2. та 2.2.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.), відносяться до тілесних ушкоджень СЕРЕДНЬОЇ тяжкості, за критеріями тривалого розладу здоров`я строком більше ніж 3 тижні та розладу здоров`я, пов`язаною і стійкою втратою загальної працездатності менше ніж на третину (від 10 до 33%). (а.с. 53-74 т.2);

- висновком експерта № 46 від 07.08.2024 судово-медичної експертизи, відповідно до якого у ОСОБА_12 були виявлені наступні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку, забій правого коліна, садна стегон з підшкірною гематомою з боку зовнішньої поверхні правого стегна. Виявлені у ОСОБА_12 ушкодження не відносяться до небезпечних для життя; спричиняють короткочасний розлад здоров`я /тривалістю понад шість днів, але не більш як три тижні/ і за вказаним критерієм відносяться до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я (п.2.3.1., п.2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», 1995 р.). ( а.с. 207-208 т.1);

- протоколами слідчих експериментів від 11.10.2024 року з додатками, які проведено за участю потерпілого ОСОБА_11 , обвинуваченої ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 в яких зафіксовано: траєкторію руху автомобіля «NISSAN PRIMASTAR», н/з НОМЕР_4 , перед застосуванням заходів по уникненню ДТП; траєкторію руху мотоциклу «ИЖ-7108», н/з НОМЕР_3 , перед гальмуванням і дистанцією між мотоциклом і автомобілем в момент початку гальмування; місце зіткнення автомобіля «NISSAN PRIMASTAR», н/з НОМЕР_4 , і мотоцикла «ИЖ-7108», н/з НОМЕР_3 ; траєкторію руху мотоциклу «ИЖ-7108», н/з НОМЕР_3 , перед початком маневрування ліворуч (а.с. 217-250 т.1, а.с.1-26 т.2);

- протоколом огляду предмету від 07.11.2024 року, відповідно до якого об`єктом огляду є компакт диск DVD-R стандартного розміру, з логотипом «MEDIA», з серійним номером «MAP626CF09235654», на якому міститься відеозаписи з нагрудної камери поліцейського, який прибуває на місце ДТП в районі вул. 40-к Років Перемоги і пров. С. Марченка у м. Роздільна, Одеської області. Відеозапис містить інформацію про погодні умови, кінцеве положення автомобілів-учасників ДТП, первинні пояснення водіїв про обставини скоєння злочину, дані про очевидців. (а.с. 32,33-36 т.2).

- висновком судової автотехнічної експертизи № 24-3256 від 10.07.2024 року, відповідно до якого встановлено, що рульове керування, гальмівна система, ходова частина та система світлової сигналізації легкового автомобіля NISSAN Primastar dCi 100 L1H1 р/н НОМЕР_2 безпосередньо перед даною дорожньо-транспортною пригодою не мали несправностей, які могли б раптово порушити керування та стійкість руху автомобіля (а.с.177-184 т.1);

- висновком судової автотехнічної експертизи № 24-3254 від 08.07.2024 року, відповідно до якої встановлено, рульове керування, гальмівна система, ходова частина та система світлової сигналізації дорожнього мотоциклу ИЖ Планета 5 моделі 7.108 р/н НОМЕР_3 безпосередньо перед даною дорожньо-транспортною пригодою не мали несправностей, які могли б раптово порушити керування та стійкість руху мотоцикла ( а.с. 188-193 т.1);

- висновкомсудово транспортно-трасологічної експертизи № 24-3255 від 15.07.2024 року, відповідно до якого встановлено наступне: 1) При даній дорожньо-транспортній пригоді в початковий момент зіткнення сталося контактування правого краю передньої сторони легкового автомобіля NISSAN Primastar dCi 100 L1H1 р/н НОМЕР_2 з середньою частиною лівої бокової сторони дорожнього мотоцикла ІЖ-Планета 5 моделі 7.108 р/н НОМЕР_5 . При цьому повздовжні осі автомобіля та мотоцикла в початковий момент зіткнення знаходилися під кутом приблизно 2040° по напрямку обертання годинкової стрілки від осі мотоцикла до осі автомобіля; 2) Виходячи із зафіксованих слідів на місці ДТП, зазначених на схемі до протоколу та на фотознімках огляду місця ДТП від 28.04.2024, розташування місця зіткнення вище вказаних транспортних засобів визначається приблизно в 11,5 м вліво від осьової переривчастої лінії горизонтальної дорожньої розмітки вулиці 40 Років Перемоги по напряму руху від вулиці Європейська в бік залізничного переїзду; 3) В момент зіткнення з легковим автомобілем NISSAN Primastar dCi 100 L1H1 р/н НОМЕР_2 дорожній мотоцикл ІЖ-Планета 5 моделі 7.108 р/н НОМЕР_5 знаходився в динамічному стані, здійснюючи поворот наліво. ( а.с. 197-204 т.1);

-висновком автотехнічної експертизи № 24-6526 від 11.12.2024 року, відповідно до якого встановлено наявність технічної можливості у водія автомобіля «NISSAN PRIMASTAR», запобігти даної події, дозволяє прийти до висновку про те, що в умовах даної дорожньо-транспортної пригоди його дії не відповідали вимогам п.2.3(б), п.12.1, п.12.4, п. 12.9«б», п. 13.1 Правил дорожнього руху України, створювали достатні умови для настання дорожньо-транспортної пригоди і перебували в причинному зв`язку з її настанням. ( а.с. 46-49 т.2).

Суд першої інстанції, оцінивши докази з урахуванням вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Відповідно до правового висновку , викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року (справа № 682/956/17) зазначено про те , що диспозиція ст. 286 КК сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку. Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження ч. 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження ч. 2, загибель кількох осіб ч. 3); причиновий зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати: 1) у вчиненні дій, заборонених правилами (наприклад, керування транспортним засобом у стані сп`яніння чи без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії тощо); 2) у невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (незниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки, недотримання безпечного інтервалу тощо).

Причиновий зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

При виявленні причинного зв`язку необхідно враховувати як дії (бездіяльність) особи, яка керує транспортним засобом, так і неналежне (у тому числі невинне) поводження інших учасників руху, що також може виключити відповідальність водія. Крім того, при вирішенні питання про причинний зв`язок ураховується наявність у водія технічної можливості уникнути шкідливого наслідку. Якщо такої можливості не було і встановлено, що аварійну ситуацію викликано не ним, то відповідальність водія виключається. У випадку, коли вказану ситуацію було створено самим водієм-порушником, відсутність технічної можливості уникнути шкідливих наслідків юридичного значення не має.

Використання правил встановлення необхідного причинного зв`язку, які покладено в основу практичного застосування теорії необхідного спричинення, дозволяє встановити, що у процесі послідовного розвитку протиправної дії в часі суспільно небезпечний наслідок з необхідністю походить від конкретного діяння, вчиненого особою, а не знаходиться стосовно нього у випадковому відношенні. Діяння повинно породжувати наслідки як результат негативного, руйнівного впливу на об`єкт кримінально-правової охорони, коли діяння є головною і визначальною умовою настання суспільно небезпечного наслідку. Це правило, в тих ситуаціях, коли в розвиток причинного ряду вплітаються дії інших осіб, що, відповідно, обумовлює необхідність наступної юридичної оцінки декількох чинників, які певною мірою впливають на настання передбачених законом наслідків, є ключем до розв`язання питання про наявність (відсутність) підстави кримінальної відповідальності конкретної особи.

У сфері безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту треба розрізняти необхідні, тобто ті, які підпорядковані закономірностям зовнішнього світу, і випадкові наслідки. Якщо до розвитку подій доєдналися дії потерпілих, суд має з`ясовувати, чи справили їх дії такий вплив на розвиток причинно-наслідкового зв`язку, в результаті якого заподіяні наслідки не випливають з необхідністю з дії іншого учасника ДТП, отже наслідки виникають під впливом іншого ланцюга причинності.

При цьому юридичний аналіз причинно-наслідкового зв`язку виходить за рамки дослідження технічної причинності між діями учасника дорожнього руху і виникненням ДТП, яку за встановленими методиками досліджує експерт у галузі автотехнічних досліджень. Суд, спираючись на висновки експерта, за кримінально-правовими правилами оцінки встановлює необхідний причинний зв`язок, що існує між поведінкою конкретних осіб та суспільно небезпечними наслідками як ознака об`єктивної сторони кримінального правопорушення, встановлює, діяння якого учасника ДТП є головною умовою заподіяння наслідків.

Ураховуючи складність визначення універсального алгоритму встановлення причинного зв`язку між порушенням нормативних вимог та настанням шкідливих наслідків, позаяк в кожному конкретному випадку цей зв`язок ускладняється і зумовлюється значною кількістю різноманітних чинників (зміст, комбінації та послідовність виникнення яких майже завжди є унікальною), оцінці в кримінальному провадженні підлягають найбільш значущі особливості, на які потрібно зважити для встановлення необхідного причинного зв`язку як складової підстави кримінальної відповідальності. Суд з`ясовує характер порушень, які допустив кожен із учасників ДТП, а також, чи не було причиною порушення ПДР одним із них, їх недодержання іншим.

Колегія суддів зважає на те, що за встановлених у цьому провадженні обставин суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що причиною ДТП і заподіяних наслідків є дії обвинуваченої ОСОБА_8 зважаючи на наступне: 1) відповідно до висновків автотехнічних експертиз технічний стан обох транспортних засобів був справним, і жодних об`єктивних технічних причин для втрати керування чи неможливості запобігти зіткненню не встановлено; 2) у початковий момент зіткнення відбулося контактування правого краю передньої частини автомобіля «NISSAN Primastar» із середньою частиною лівого боку мотоцикла «ИЖ Планета 5», що вказує на те, що мотоцикл у момент зіткнення здійснював поворот ліворуч; 3) невиконання ОСОБА_8 вимог пунктів 2.3(б), 12.1, 12.4, 12.9(б) та 13.1 Правил, створили достатні умови для настання дорожньо-транспортної пригоди і перебувають у прямому причинному зв`язку з її настанням.

Отже, на підставі наведеного апеляційний суд вважає, що зіткнення сталося внаслідок невірної оцінки дорожньої обстановки обвинуваченою ОСОБА_8 , яка, не переконавшись у безпечності маневру, розпочала обгін мотоцикла у момент, коли останній вже виконував поворот ліворуч.

Твердження обвинуваченої про те, що «вона б зорієнтувалася і уникнула ДТП, якби мотоцикліст вчасно сигналізував про зміну напрямку руху», є суб`єктивним припущенням, що не відповідає фактичним обставинам справи, а саме: потерпілий ОСОБА_11 , а також свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_14 підтвердили, що покажчик лівого повороту був увімкнений, тобто об`єктивний сигнал повороту було подано; мотоцикл, яким керував потерпілий, рухався прямою смугою перед автомобілем, яким керувала обвинувачена, тобто обвинувачена ОСОБА_8 мала можливість виявити сигнал і відреагувати, що підтверджує трасологічна експертиза; ураховуючи конкретні обставини події ДТП, потерпілий з технічної точки зору є пасивним учасником ДТП, оскільки виконуючи маневр повороту наліво відповідно до вимог Правил.

Таким чином, сукупність показань свідків і потерпілого, а також усі висновки судових експертиз, є взаємопов`язаними та взаємно підтверджують одна одну, що свідчить про наявність прямого причинного зв`язку між порушенням ОСОБА_8 вимог пунктів 2.3(б), 12.1, 12.4, 12.9(б) та 13.1 Правил, та настанням дорожньо-транспортної пригоди і її наслідків

Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно недотримання судом вимог закону в частині призначення покарання, то вони є необґрунтованими та фактично пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями суду).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Санкція кримінального правопорушення ч. 1 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді штрафувід трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робот на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_8 , суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є нетяжким злочином, який характеризується необережною формою вини; характеристику особи обвинуваченої, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, є вдовою, має захворювання на цукровий діабет 2 типу середньої тяжкості, займається підприємницькою діяльністю, має на утриманні батьків хворих пенсіонерів (а.с.74-77,123-124 т.2).

На підставі наведених даних суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у виді 2-х (двох) років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік, із застосуванням положень ст.75 КК України до основного покарання. На думку апеляційного суду, даний вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_8 про безпідставне призначенням місцевим судом додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, апеляційний суд зазначає наступне.

Призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є обов`язковим згідно з санкцією ч.1 ст.286 КК України.

Так, ч.1 ст.69 КК (в редакції, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення) визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Положеннями ч.2 ст.69 КК України (в редакції, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення) визначено, що на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Норма ч.2 ст.69 КК України є застосовною, якщо дотримані умови, передбачені ч.1 цієї статті. Проте сама ж диспозиція ч.2 ст.69 КК містить виняток щодо її застосування, а саме - її положення не поширюються на випадки призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Аналогічну правову позицію було висловлено у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 16.03.2023 у справі № 185/1030/22, від 31.05.2023 у справі № 727/6826/22, від 03.10.2023 у справі № 233/250/22, від 18.04.2024 у справі № 756/9214/22.

В даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 визнано винуватою за ч.1 ст.286 КК України, санкція якої альтернативно передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Оскільки штраф у розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян визначено як одне з основних покарань у санкції ч.1 ст.286 КК України, особі не може бути не призначено обов`язкове додаткове покарання на підставі положень ч.2 ст.69 зазначеного Кодексу.

Наведене вище свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги в цій частині.

Неспроможними є доводи апелянта ОСОБА_8 про необґрунтоване задоволення цивільного позову у частині стягнення надто великої суми моральних збитків, а також про відсутність доказів підтвердження цих сум, з огляду на таке.

Згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Частиною 5 ст.128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За змістом ч.1 ст.129 КПК суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Загальними вимогами цивільного процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив у ході вирішення позову.

При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Положеннями ч.1 ст.23 ЦК передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст.23 ЦК встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У ході апеляційного розгляду колегія суддів з`ясувала, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги потерпілого у частині відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_8 , зазначені вимоги закону виконав у повному обсязі.

Так, як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, установлюючи розмір відшкодування моральної шкоди, виходив з того, що в результаті отриманих тілесних ушкоджень потерпілому була спричинена моральна шкода, яка полягає в ушкодженні здоров`я, порушенні цивільного права на працю, нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного життя, інших негативних наслідків для нього особисто та їх невідворотність.

Позов потерпілого відповідає загальним вимогам цивільного та кримінального процесуального права, у ньому викладено основну суть і вимоги, зрозумілі для всіх. Задовольняючи їх, суд узяв до уваги доводи потерпілого, урахував характер його страждань та керувався приписами ст.23 ЦК України.

Також, судом враховано, що в добровільному порядку обвинувачена ОСОБА_8 після настання події, в наслідок якої потерпілий перебував на лікуванні, матеріальної допомоги не надавала.

Твердження апелянта про те, що потерпілий не надав суду доказів, яка сума еквівалентна завданій йому моральній шкоді, також є неспроможними, оскільки з урахуванням принципів розумності та справедливості рішення суду першої інстанцій належним чином умотивовано та відповідає вимогам КПК.

Розмір моральної шкоди визначається судом у кожному кримінальному провадженні окремо з урахуванням обставин справи, зокрема залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, гроші при визначенні розміру компенсації завданої моральної шкоди виступають еквівалентом такої шкоди. Так, грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20).

Колегія суддів апеляційного суду не встановила порушень під час визначення місцевим судом розміру моральної шкоди, а також засвідчує, що її встановлено з дотриманням вимог розумності, справедливості та співмірності, що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц, на яку посилається апелянт.

Посилання апелянта на можливість застосування аналогії права при визначені розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з неї, в порядку ст.26-1 Закону України «По обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Перш за все, слід зазначити, що відповідно до положень статей 8, 23, 1167, 1187 Цивільного кодексу України відшкодування моральної (немайнової) шкоди є самостійним видом цивільно-правової відповідальності та регулюється нормами цивільного законодавства. В той час як Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає порядок і межі відшкодування шкоди страховиком та не містить норм, які встановлюють порядок визначення розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з винуватця дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи, що питання відшкодування моральної шкоди врегульоване нормами Цивільного кодексу України, підстав для застосування аналогії права у даних правовідносинах немає, оскільки аналогія права може бути застосована лише за відсутності норми, яка регулює спірні правовідносини.

Отже, що стосується доводів апелянтки про безпідставне, як вона уважає, визначення розміру відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, в розмірі 300 000 грн, то судова колегія уважає такий розмір справедливим, з огляду на характер вчиненого ОСОБА_8 правопорушення, глибину і тривалість фізичних та душевних страждань потерпілого ОСОБА_11 , перенесений ним біль, погіршення його здібностей, внаслідок отриманих травм, що призвело до порушення звичного для нього ритму життя і, як наслідок, встановлення йому ІІІ групи інвалідності.

Надаючи оцінку твердженням обвинуваченої щодо стягнення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд зазначає, наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Відповідно до змісту п.1 ч.1 ст.118 КПК України витрати на правову допомогу відносяться до процесуальних витрат.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, правнича допомога потерпілому ОСОБА_11 у цьому кримінальному провадженні надавалась адвокатом ОСОБА_7 на підставі договору про надання адвокатських послуг від 24.05.2024.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 виснувала, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження витрат на правничу допомогу у цій справі позивачем до суду першої інстанції було подано договір про надання адвокатських послуг від 24.05.2024 (з додатками), ордер на надання правничої (правової) допомоги від 30.01.2025, рахунки на сплату, акти здачі-приймання робіт (надання послуг), виписка АТ «УкрСиббанк» про надходження оплати за юридичні послуги.

При цьому факт того, що правнича допомога потерпілому ОСОБА_11 у цьому кримінальному провадженні надавалась адвокатом ОСОБА_7 ніким не оспорюється. Факт сплати коштів у зазначеній сумі та їх отримання адвокатом також об`єктивно нічим не спростовуються.

Верховний Суд у постанові від 03.02.2021 у справі №554/2586/16-ц звернув увагу, що при обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги(ч.2 ст.137 ЦПК України, ч.2 ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Так, відповідно до Договору Замовник ( ОСОБА_11 ) сплачує Виконавцю (АО «Юрлайн» вартість послуг у фіксованому розмірі, який становить 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень за один місяць (30 днів) роботи Виконавця на дату виставлення рахунку без ПДВ (який не нараховується). При укладенні даного Договору Замовник оплачує вартість першого місяця роботи, що становить еквівалент 40 000 (сорок тисяч) гривень на дату виставлення рахунку без ПДВ (який не нараховується).

На виконання договору АО «Юрлайн» було виставлено рахунки:

1. Рахунок №113/05 від 24.05.2024 на оплату авансу в сумі 40 000 грн. та акт №НП-138 здачі приймання робіт (надання послуг) від 21.06.2024 (т.1 а.с. 46-47);

2. Рахунок №137/06 від 24.06.2024 на оплату юридичних послуг за період з 25.06.2024 по 24.07.2024 в сумі 15 000 грн. та акт №НП-168 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 24.07.2024 (т.1 а.с. 48-49);

3. Рахунок №153/07 від 22.07.2024 на оплату юридичних послуг за період з 25.07.2024 по 24.08.2024 в сумі 15 000 грн. та акт №НП-196 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 23.08.2024 (т.1 а.с. 50-51);

4. Рахунок №182/08 від 20.08.2024 на оплату юридичних послуг за період з 25.08.2024 по 24.09.2024 в сумі 15 000 грн. та акт №НП-218 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 24.09.2024 (т.1 а.с. 52-53);

5. Рахунок №199/09 від 20.09.2024 на оплату юридичних послуг за період з 25.09.2024 по 24.10.2024 в сумі 15 000 грн. та акт №НП-238 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 24.10.2024 (т.1 а.с. 54-55);

6. Рахунок №221/10 від 25.10.2024 на оплату юридичних послуг за період з 25.10.2024 по 24.11.2024 в сумі 15 000 грн. та акт №НП-257 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 22.11.2024 (т.1 а.с. 56-57);

7. Рахунок №257/11 від 22.11.2024 на оплату юридичних послуг за період з 25.11.2024 по 24.12.2024 в сумі 15 000 грн. та акт №НП-280 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 24.12.2024 (т.1 а.с. 58-59);

8. Рахунок №277/12 від 22.12.2024 на оплату юридичних послуг за період з 25.12.2024 по 24.01.2025 в сумі 15 000 грн. та акт №НП здачі-приймання робіт (надання послуг) від 23.01.2025 (т.1 а.с. 60-61).

АО «Юрлайн» отримало оплату всіх наданих юридичних послуг, що підтверджується випискою з АТ «Укрсиббанк» про надходження оплати за юридичні послуги (т.1 а.с.62-63).

З урахуванням наведеного, загальна сума документально підтверджених процесуальних витрат потерпілого ОСОБА_11 на правову допомогу, становить 145 000 (сто сорок п`ять тисяч) гривень (40000+15000+15000+15000+15000+15000+15000+15000=145000), яку стягнуто місцевим судом з цивільного відповідача - обвинуваченої ОСОБА_8 .

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 відступила від правового висновку КЦС ВС щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, необхідного для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, визначивши, що учасник справи повинен деталізувати опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінюванні такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У разі встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 не заявляла суду про неспівмірність витрат на правничу допомогу, а лише посилалась на невідповідність актів виконаних робіт даним реєстру слідчих дій.

Разом з тим, вказані доводи не заслуговують на увагу, оскільки зміст правничої допомоги не зводиться лише до участі у слідчих діях.

Так, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права ( п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009).

Зміст правової допомоги охоплює інформаційно-консультативні, представницькі та захисні функції, які включають надання юридичної інформації, консультацій, складання документів (заяв, скарг, позовів), а також представництво інтересів особи в судах та інших органах. Це комплексна діяльність юристів, спрямована на допомогу громадянам і організаціям у реалізації їхніх прав.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу повинен відповідати критерію реальності наданих послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони (постанова Верховного Суду від 17.07.2024 у справі № 369/12718/20).

З урахуванням наведеного, висновок суду про необхідність стягнення витрат на професійну правничу допомогу у визначеному розміріузгоджується зі ст. 137 ЦПК, п. 1 ч. 1 ст.118 КПК, тому апеляційний суд погоджується з розміром стягнутої суми та не вбачає достатніх підстав для її зменшення чи скасування або зміни оскаржуваних судових рішень в цій частині.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції. Більш того, вказаним доводам місцевим судом надана належна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги щодо обов`язкової передумови для здійснення виплати страхового відшкодування - звернення потерпілого до страхової компанії з відповідною заявою, є необґрунтованими, оскільки якщо особа подала позовну заяву до суду про стягнення зі страховика шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, то вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Вказане узгоджується з правовою позицією Великою Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 19.06.2019 у справі №465/4621/16-к, за якою для розгляду в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до страховикапро стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України, попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не є обов`язковим.

При цьому, в інших постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 465/4287/15 та від 12.02.2021 у справі № 910/6013/20 не вбачалося підстав для відступу від правового висновку, сформульованого в постанові від 19.06.2019 у справі № 465/4621/16-к.

Постанови Верховного Суду від 04.04.2024 у справі № 450/3185/22, від 20.03.2024 у справі № 629/140/23 та від 17.10.2024 у справі № 552/1525/22 свідчать про сталу правову позицію Верховного Суду щодо визначення порядку отримання потерпілим страхового відшкодування внаслідок ДТП.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги в частині неналежного обґрунтування витрат на лікування.

Так, пунктом 24.1 статті 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, що діяла на час вчинення правопорушення) передбачено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Отже, для отримання страхового відшкодування потерпіла особа має надати не тільки платіжні документи, що засвідчують купівлю лікарських засобів чи інші витрати, а й документи, що підтверджують необхідність їх придбання (витяг з історії хвороби, рецепти на ліки тощо), тобто довести наявність причинно-наслідкового зв`язку між ДТП та лікуванням.

Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 28.05.2025 у справі № 201/8212/18, від 20.03.2024 у справах № 629/140/23, № 740/4018/22, від 17.08.2023 у справі № 715/723/21.

З матеріалів справи вбачається, що місцевий суд стягнув з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь потерпілого ОСОБА_11 відшкодування витрат на лікування суму в розмірі 34065 грн., обгрунтовуючи тим, що понесені потерпілим витрати підтверджуються чеками та квитанціями, долученими до позовної заяви.

Разом з тим, з долучених до позовної заяви чеків та квитанцій не всі підтверджують оплату ліків (зокрема на а.с.87 та 91 тому 1 містяться чеки на придбання продуктів харчування). Слід зазначити, що до наявних в матеріалах справи чеків на придбання ліків позивачем не додано документів, що підтверджують необхідність їх придбання (витяг з історії хвороби, рецепти на ліки тощо).

Таке узагальнене посилання суду без наведення доказів, які підтверджують витрати в конкретно визначених розмірах, не може вважатися достатнім для встановлення розміру матеріальної шкоди, що підлягає стягненню з цивільного відповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА» в рахунок відшкодування витрат, понесених на лікування потерпілого внаслідок ДТП.

Оскільки висновок місцевого суду про відшкодування матеріальної шкоди, а саме понесених потерпілим ОСОБА_11 витрат на лікування у вказаному вище розмірі, зроблено без належного з`ясування доведеності підстав і розміру цих позовних вимог, то вирок суду в цій частині не може вважатися законним та обґрунтованим, як і витрати на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1703,25 грн, які з огляду на положення ст.26-1 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є похідними від встановленого розміру страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

За наведених вище обставин, апеляційна скарга ОСОБА_8 підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга страхової компанії - частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок суду вчастині вирішення позовних вимог ОСОБА_11 до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про стягнення майнової та моральної шкоди - скасуванню із призначенням в цій частині нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. Під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно врахувати наведене у цій постанові, ретельно дослідити докази, що підтверджують витрати потерпілого на лікування, та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.Водночас у решті вирок суду необхідно залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ПАТ «НАСК «ОРАНТА», - задовольнити частково.

Вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 09 липня 2025 року в рамках кримінального провадження № 0000324, внесеного до ЄРДР 28 квітня 2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, вчастині вирішення позовних вимог ОСОБА_11 до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» про стягнення майнової та моральної шкоди у розмірі 35768 (тридцять п`ять тисяч сімсот шістдесят вісім) гривень скасувати і призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4