УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , представника власника майна - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_6 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000114, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 квітня 2025 року, за підозрою ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України, та за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 361, ч. 4 ст. 190 КК України, -

в с т а н о в и в:

10 жовтня 2025 року (здано на пошту 08 жовтня 2025 року) до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_6 про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000114, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 квітня 2025 року, за підозрою ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України, та за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 361, ч. 4 ст. 190 КК України, на майно, яке тимчасово вилучене 07 жовтня 2025 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на:

- Мобільний телефон марки «iPhone 15 ProMax», IMEI: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 ;

- Мобільний телефон марки «iPhone 14 ProMax», IMEI: НОМЕР_3 , IMEI 2: НОМЕР_4 ;

- Мобільний телефон марки «Redmi Note 7», IMEI: НОМЕР_5 , IMEI 2: НОМЕР_6 ;

- ОСОБА_11 , в якому містяться пластик Lifecell з номером НОМЕР_11; sim-карту LeBERA НОМЕР_7 ; sim-карту PILOYK НОМЕР_8 ; sim-карту «Водафон» НОМЕР_9 , шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном.

Своє клопотання прокурор обґрунтовує тим, що Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000114, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 квітня 2025 року, за підозрою ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України, та за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 361, ч. 4 ст. 190 КК України.

Так, досудовим розслідуванням встановлено, що на території міста Києва та ряду інших міст України діє група осіб, які запровадили протиправний механізм незаконного переоформлення об?єктів нерухомості з використанням завідомо підроблених документів, де кінцевими власниками виступають громадяни України та рф. Вказані реєстраційні дії здійснюються окремими нотаріусами та державними реєстраторами, які координують свої дії з невстановленими посадовими особами Міністерства юстиції України, незаконно вносять зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

25 вересня 2025 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у приміщенні квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 з метою відшукання та вилучення: документів щодо проведення реєстраційних та нотаріальних дій по об?єктам нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 ; договору від 26.04.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_13 , зареєстрованої в реєстрі під № 426.

На виконання зазначеної ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2024 року, 07 жовтня 2024 року було проведено обшук, за результатами якого виявлено та вилучено мобільний телефон марки «iPhone 15 ProMax», IMEI: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 ; мобільний телефон марки «iPhone 14 ProMax», IMEI: НОМЕР_3 , IMEI 2: НОМЕР_4 ; мобільний телефон марки «Redmi Note 7», IMEI: НОМЕР_5 , IMEI 2: НОМЕР_6 ; пакунок Lifecell, в якому містяться пластик Lifecell з номером НОМЕР_11; sim-карту LeBERA НОМЕР_7 ; sim-карту PILOYK НОМЕР_8 ; sim-карту «Водафон» НОМЕР_10 5

Постановою слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_14 від 07 жовтня 2025 року, виявлене та вилучене майно визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

На даний час в органу досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на вищевказане майно, оскільки воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання з підстав наведених у ньому та просив його задовольнити.

Власник майна ОСОБА_4 та її представник - адвокат ОСОБА_5 заперечували щодо задоволення клопотання прокурора про арешт майна, обґрунтовуючи свою позицію тим, що прокурором належним чином не доведено, що вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, та має доказове значення у кримінальному провадженні № 0000114 від 30 квітня 2025 року, а тому накладення арешту на вилучене майно, вважають необґрунтованим та недоцільним. На підтвердження своїх доводів адвокат ОСОБА_5 надав письмові заперечення.

Заслухавши доводи прокурора ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , представника власника майна - адвоката ОСОБА_5 , дослідивши клопотання та додані до нього матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого/прокурора, та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а тому суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Положенням ч. 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У свою чергу, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна з метою забезпечення збереження речових доказів для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення та достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд із національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 рік) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 рік), учасником яких є й Україна.

Статтею 1 Протоколу № 1 (1952 рік) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи постановлення судом незаконного рішення, тоді як ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що ст. 1 Протоколу № 1, яка спрямована на захист особи (фізичної та юридичної) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів для захисту права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22 червня 2004 року).

При цьому, у своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.

У свою чергу, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Разом із цим, на переконання слідчого судді, у клопотанні належним чином не доведено той факт, що майно, на яке прокурором планується накласти арешт, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, та, ані в клопотанні, ані в ході судового розгляду прокурором належним чином не доведено той факт, що потреби досудового розслідування щодо накладення арешту на вказане майно, виправдовують такий ступінь втручання у права та свободи власника майна, а також відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, та має значення речових доказів для кримінального провадження № 0000114 від 30 квітня 2025 року.

Більш того, в ході судового розгляду встановлено, що прокурором не надано жодних матеріалів кримінального провадження, з яких можна було б дійти висновку, що такі пристрої містять на собі інформацію, яка може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу, що майно, яке належить ОСОБА_4 , тимчасово вилучене 07 жовтня 2025 року, в той час як на момент розгляду клопотання про накладення арешту, після спливу максимально можливих строків проведення експертиз, прокурором не надано даних, які б документально підтверджували, що органом досудового розслідування вжито всіх заходів, спрямованих на проведення відповідних дій в розумні строки, зокрема, на встановлення інформації, що міститься на мобільних телефонах, вилучених під час обшуку, та копіювання інформації з вказаних телефонів в повному обсязі, що безумовно суперечить принципу розумності строків.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, на переконання слідчого судді, досягнення мети досудового слідства в рамках даного кримінального провадження не може бути компенсоване таким підходом органу досудового розслідування щодо невмотивованого ініціювання питання про накладення арешту на майно.

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно з метою збереження речових доказів, на які посилається орган досудового розслідування, оскільки прокурором не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, а за наявних матеріалів дане твердження є передчасним та таким, що ґрунтується на припущеннях.

Враховуючи викладене, слідчий суддя не знаходить достатніх підстав для задоволення клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_6 та накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000114, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 квітня 2025 року, за підозрою ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України, та за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 361, ч. 4 ст. 190 КК України, на майно, яке тимчасово вилучене 07 жовтня 2025 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 7, 9, 94, 98, 131-132, 170-173, 233-234, 309-310, 392-393, 395, 532 КПК України, слідчий суддя -

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_6 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000114, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 квітня 2025 року, за підозрою ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України, та за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 361, ч. 4 ст. 190 КК України - залишити без задоволення.

На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1