Справа № 756/1256/26
Провадження № 1-кс/756/323/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Київ

Слідчий суддя Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про часткове скасування арешту майна у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 березня 2025 року за № 0000645,

В С Т А Н О В И В :

До Оболонського районного суду м. Києва надійшло зазначене клопотання, у якому адвокат просив скасувати частково арешт, накладений 03.04.2025 ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва на квартиру АДРЕСА_1 , та яка відповідно до договору купівлі-продажу від 04.11.2024 належить ОСОБА_4 , у частині заборони користування.

Адвокат зазначив, що у кримінальному провадженні № 0000645 від 15.03.2025 за ознаками ч. 1 ст. 364 КК України ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 03.04.2025 (справа № 756/3737/25) накладено арешт на будівлю загальною площею 3002 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , що складається зі 104 квартир і 5 нежитлових приміщень, із забороною користування, розпорядження та відчуження. Метою накладення арешту було забезпечення збереження майна як речового доказу.

Однією з арештованих квартир є квартира АДРЕСА_3 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та була придбана 04.11.2024 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу у ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, зокрема з огляду на належне нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію права власності 04.11.2024 (номер запису 57404090), а також придбання квартири за ринковою ціною. Адвокат зазначив, що на момент купівлі ОСОБА_4 не знала і не могла знати про ризик арешту, оскільки розслідування розпочато лише у березні 2025 року; її не допитували як свідка та не повідомляли про підозру у зв`язку з відсутністю будь-якої причетності до дій, які розслідуються за ч. 1 ст. 364 КК України.

Разом із тим представник зазначав, що досудове розслідування триває понад 9 місяців і за цей час ОСОБА_4 безпідставно позбавлена можливості користуватися належним їй житлом; подальша заборона користування є невиправданим та неспівмірним обмеженням права власності, а відтак потреба в арешті в цій частині відпала.

Представник наголосив, що заборона користування квартирою створює для власника надмірний тягар: житло придбавалося для проживання у м. Києві з огляду на стан здоров`я (тривале лікування та операція 31.10.2023 з подальшим медичним наглядом), а також для можливості швидко діставатися робочого місця. Іншого придатного житла в м. Києві вона не має і змушена добиратися на роботу з Чернігівської області. Крім того, адвокат звернув увагу на відсутність будь-яких скарг/звернень щодо нібито перешкоджання нею проживанню інших осіб у квартирі АДРЕСА_3 , відсутність конфліктів із мешканцями та будь-яких судових спорів з цього приводу.

Також, на думку представника, квартира не відповідає критеріям речових доказів у розумінні ст. 98 КПК України, а тривалість арешту без процесуального прогресу у провадженні не може обґрунтовувати подальше обмеження прав власника.

Власник майна ОСОБА_4 та її представник - адвокат ОСОБА_3 у судове засідання не прибули, адвокат подав до суду заяву, у якій просив розглянути клопотання без його участі, клопотання підтримав.

Уповноважена особа Оболонської окружної прокуратури м. Києва у судове засідання не прибула, про час та місце розгляду клопотання повідомлена належним чином.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов такого висновку.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, та полягає у тимчасовому позбавленні права на відчуження, розпорядження та/або користування майном (ч. 1, п. 7 ч. 2 ст. 131, ч. 1 ст. 170 КПК України).

Згідно з приписами ч. 1, 2 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, та він допускається виключно з метою забезпечення:

- збереження речових доказів;

- спеціальної конфіскації;

- конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

- відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частина 1 ст. 174 КПК України передбачає право власника або володільця майна заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Арешт може бути скасований ухвалою слідчого судді у випадку, якщо особа доведе наявність принаймні однієї з таких підстав:

- в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба;

- арешт накладено необґрунтовано.

Як вбачається з клопотання, слідчим відділом Оболонського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000645 від 15.03.2025 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 03.04.2025 (справа № 756/3737/25) у цьому кримінальному провадженні накладено арешт на будівлю загальною площею 3 002 кв. м на АДРЕСА_2 , яка складається зі 104 квартир і 5 нежитлових приміщень, із забороною користуватися, розпоряджатися або відчужувати вказане майно.

Як вбачається з ухвали слідчого судді від 03.04.2025 питання накладення арешту було розглянуте без виклику ОСОБА_4 , отже вона була позбавлена можливості навести свої доводи та заперечення, та, відповідно, ці доводи не оцінювалися слідчим суддею.

Разом з тим повідомлені заявником обставини (відсутність іншого житла та засобів для забезпечення себе іншим житлом, стан здоров`я) є суттєвими обставинами, які впливають на оцінку пропорційності втручання у право власності особи.

Суд також ураховує практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка регулює втручання за рішенням суду в права особи на мирне володіння майном, гарантованого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, в п. 195 рішення у справі «Узан та інші проти Туреччини» ЄСПЛ від 05.03.2019 (заяви № 19620/05, 41487/05, 17613/08 та 19316/08), оцінюючи виправданість втручання відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, зробив висновок, що, для того, щоб бути сумісним із положеннями Конвенції, втручання повинно відповідати трьом умовам, а саме: 1) бути передбачене національним законом, який в державі вважається необхідним для регулювання використання майна; 2) повинне відповідати загальним інтересам суспільства; 3) має забезпечувати справедливий баланс між правами власника та загальносуспільними інтересами. Крім того, в п. 203 цього рішення, аналізуючи питання пропорційності втручання в право на мирне володіння майном, ЄСПЛ дійшов висновку, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що втручання в право мирного володіння майном можливе за умови існування розумного взаємозв`язку пропорційності між використаними засобами, якими обмежується право, та ціллю заради досягнення якої застосовуються такі засоби. Тобто, обмежити особу в праві мирно володіти майном можна не просто, коли наявний значний суспільний інтерес на здійснення такого втручання в право людини, а виключно, якщо виконати завдання кримінального провадження в інший спосіб, аніж через застосування такого обмеження, за наявних обставин неможливо.

Так, як вбачається з клопотання та доданих матеріалів, квартира була придбана ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору, право власності зареєстровано у встановленому законом порядку 04.11.2024 (номер запису 57404090). ОСОБА_4 працює та проходить лікування у м. Києві, іншого житла на території міста не має.

Прокурор не скористався правом обґрунтувати наявність потреби у збереженні заборони користування, у судове засідання не прибув, заперечень проти клопотання не надіслав.

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. (абз. 1 ст. 47 Конституції України)

За таких обставин, позбавлення ОСОБА_4 права користуватися житлом становить втручання у її права, яке є очевидно непропорційним завданням кримінального провадження, для досягнення яких таке втручання здійснювалося. У слідчого судді відсутні підстави ставити під сумнів можливість забезпечення збереження квартири як речового доказу без заборони користуватися квартирою.

Слідчий суддя враховує, що втручання у право власності ОСОБА_4 здійснюється тривалий час.

Вочевидь, така тривала заборона власнику користуватися квартирою за відсутності на теперішній час підстав вважати таку заборону необхідною та виправданою в контексті досягнення завдань кримінального провадження, не відповідає принципу співмірності. За загальним правилом зі спливом часу обґрунтованість втручання зменшується і станом на теперішній час вона досягла рівня, який не виправдовує його продовження. Попри значну тривалість часу, який минув з моменту накладення арешту та заборони користування, прокурор не навів додаткових доводів на підтвердження обґрунтованості продовження його застосування.

Відтак, слідчий суддя констатує, що у подальшому застосуванні цього заходу забезпечення (в частині заборони користування) відпала потреба, що є підставою для його скасування.

За таких обставин клопотання адвоката є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 372, 376 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання - задовольнити.

Скасувати частково арешт, накладений 03.04.2025 ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва у справі № 756/3737/25, на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_4 , в частині заборони користування.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1