УХВАЛА

24 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 607/9097/20

провадження № 13-51кс25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

ОСОБА_17 ,

перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду матеріалів кримінального провадження за касаційною скаргою з доповненнями до неї засудженого ОСОБА_18 і касаційною скаргою прокурора на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 грудня 2022 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 25 березня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001360 щодо ОСОБА_18 і

ВСТАНОВИЛА:

вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 грудня 2022 року ОСОБА_18 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3, 4 ст. 190, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 353 Кримінального кодексу України (далі - КК) і йому призначено покарання:

за ч. 4 ст. 190 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю (за фактами вчинення шахрайських дій 08 травня 2019 року відносно потерпілих ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , 10 серпня 2019 року - відносно ОСОБА_21 , 28 листопада 2019 року - відносно ОСОБА_22 );

за ч. 1 ст. 353 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців (за фактами самовільного присвоєння владних повноважень службової особи під час вчинення шахрайських дій 08 травня 2019 року відносно потерпілих ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , 10 серпня 2019 року відносно ОСОБА_21 , 28 листопада 2019 року відносно ОСОБА_22 ).

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_18 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03 грудня 2019 року, більш суворим покаранням, призначеним на підставі ч. 1 ст. 70 КК за ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 353 КК в цьому провадженні, ОСОБА_18 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

за ч. 2 ст. 190 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки (за фактом вчинення шахрайських дій 23 січня 2020 року відносно ОСОБА_23 );

за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 190 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців (за фактом вчинення 19 лютого 2020 року незакінченого замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство) відносно ОСОБА_24 );

за ч. 3 ст. 190 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років (за фактом вчинення 19 лютого 2020 року шахрайських дій відносно ОСОБА_25 );

за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 190 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки (за фактом вчинення 15 грудня 2019 року незакінченого замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство) відносно ОСОБА_26 );

за ч. 4 ст. 190 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю (за фактами вчинення 27 грудня 2019 року шахрайських дій відносно ОСОБА_27 , 03 січня 2020 року - відносно ОСОБА_28 , 16 лютого 2020 року - відносно ОСОБА_29 );

за ч. 1 ст. 353 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки (за фактами самовільного присвоєння владних повноважень службової особи під час вчинення 27 грудня 2019 року шахрайських дій відносно ОСОБА_27 , 03 січня 2020 року - відносно ОСОБА_28 , 23 січня 2020 року - відносно ОСОБА_23 , 16 лютого 2020 року - відносно ОСОБА_29 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю вказаних кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_18 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК до покарання, призначеного за новим вироком за ч. 2 ст. 190 КК, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 190 КК, за ч. 3 ст. 190 КК, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 190 КК, за ч. 4 ст. 190 КК, ч. 1 ст. 353 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю, частково приєднано невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, призначеного на підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, і призначено ОСОБА_18 остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Згідно зі ст. 72 КК в строк призначеного покарання зараховано термін попереднього ув`язнення ОСОБА_18 з 06 березня 2020 року по 28 квітня 2021 року та з 09 лютого 2022 року по 30 грудня 2022 року (день ухвалення вироку) включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Також вирішено питання щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За цим же вироком визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК, ОСОБА_30 і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Строк відбуття покарання ОСОБА_31 суд ухвалив рахувати з моменту звернення вироку до виконання, також вирішено питання щодо запобіжного заходу.

Серед іншого, суд вирішив цивільні позови потерпілих, заявлені до засуджених.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 16 лютого 2024 року матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_30 адвоката ОСОБА_32 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 грудня

2022 року щодо ОСОБА_30 виділено в окреме провадження та зупинене судове провадження в цій частині до звільнення ОСОБА_30 з військової служби.

Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 25 березня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_18 та в його інтересах захисника ОСОБА_33 залишив без задоволення.

Врахувавши, що виділене в окреме провадження та зупинене судове провадження щодо ОСОБА_30 , вирок суду першої інстанції змінив у частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_29 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , стягнув із ОСОБА_18 на відшкодування заподіяної майнової шкоди на користь потерпілого ОСОБА_29 23 000 грн, потерпілої ОСОБА_20 - 22 389 грн (з урахуванням ухвали Тернопільського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року про виправлення описки), потерпілої ОСОБА_21 - 135 443, 81 грн, потерпілого ОСОБА_22 - 574 562, 07 грн, потерпілої ОСОБА_27 - 7358, 78 грн, потерпілої ОСОБА_28 - 10 000 грн, в іншій частині вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 грудня 2022 року залишив без змін.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, засуджений ОСОБА_18 подав касаційну скаргу з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У поданій касаційній скарзі прокурором ставиться питання про зміну оскаржених судових рішень через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить звільнити ОСОБА_18 від покарання за ч. 1 ст. 353 КК на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвалою від 10 липня 2025 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі - колегія суддів, Суд, Касаційний кримінальний суд) передала кримінальне провадження щодо ОСОБА_18 на розгляд Великої Палати, оскільки, на переконання колегії суддів, воно містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Прийняте Судом рішення мотивовано тим, що на думку колегії суддів, наявна необхідність формулювання висновків про те, чи застосовуються правила ч. 4

ст. 70 КК у разі, коли особа засуджується за вчинення кількох тотожних кримінальних правопорушень і, при цьому, одне або кілька з них були вчинені до ухвалення попереднього вироку, а ще одне або декілька - після його ухвалення,

а також щодо кваліфікації таких правопорушень в аспекті застосування норм, передбачених ч. 4 ст. 70, ч. 5 ст. 71 КК, у їх взаємозв`язку із тими, що визначені в

ч. 1 ст. 32, ст. 33 цього Кодексу

Так, колегія суддів вказує, що у Кримінальному кодексі України 2001 року правила призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень та вироків в змістовному і темпоральному аспекті наслідують ті, про які йшлося в статтях 42,

43 КК 1960 року.

У кримінальному праві за останні 60 років ознаки повторності, сукупності кримінальних правопорушень та відповідні правила призначення покарання за їх сукупністю та сукупністю вироків не змінювались, як і правове регулювання цих питань. Призначення покарання за правилами, визначеними в статтях 70, 71 КК, в тих аспектах, які пов`язані із застосуванням норм про повторність (ст. 32 КК) та про сукупність (ст. 33 КК) кримінальних правопорушень, та похідних від них правил кваліфікації, ніколи не встановлювали виключень до застосування ч. 4 ст. 70 КК.

Вказані правила застосовувались так,що коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох правопорушеннях, одні з яких вчинено до, а інші - після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку - за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього - за правилами ч. 4 ст. 70 КК; потім - за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно - за сукупністю вироків (без жодних виключень із таких правил).

Саме тому Касаційний кримінальний суд не може погодитися із висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі - ОП ККС ВС) у постанові від 22 січня 2024 року (справа № 236/4167/20, провадження № 51?1565кмо23), вважає, що він не спирається на приписи закону про порядок призначення покарання, що недвозначно визначені в статтях 70, 71 КК, натомість вводить в правозастосовний обіг виключення із вказаних правил, які не засновані на законі.

Так, у провадженні № 51?1565кмо23 ОП ККС ВС виходила із того, що у разі, коли в діях особи є повторність тотожних кримінальних правопорушень, частина з яких вчинені до, а інша частина - після ухвалення попереднього вироку, правила ч. 4

ст. 70 КК не застосовуються. В такому разі суд кваліфікує зазначені кримінальні правопорушення за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК та призначає покарання, передбачене її санкцією.

Тобто, всі тотожні кримінальні правопорушення, як вчинені до постановлення попереднього вироку, так і після нього, мають кваліфікуватися за ч. 3 ст. 185 КК,

в межах санкції якої, відповідно, призначається покарання.

Такий порядок оминає прямі вимоги, встановлені в ч. 4 ст. 70 КК та ч. 5 ст. 71 КК.

Разом із тим, щодо однорідних правопорушень (ч. 2 ст. 185 КК) ОП ККС ВС виходила із того, що правила, передбачені ч. 4 ст. 70 КК, підлягають застосуванню.

ОП ККС ВС на підставі ч. 4 ст. 70 КК призначила покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, одне з яких передбачене ч. 2 ст. 185 КК, а інше ч. 3 ст. 185 КК - за яке особа засуджена за Вироком 1.

Натомість всі кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 185 КК, одне з яких 01.11.2020 скоєно до постановлення Вироку 1, а інші - після, об`єднана палата кваліфікувала за ч. 3 ст. 185 КК (епізоди 1, 3, 4, 5) і призначила покарання за правилами ст. 71 КК із урахуванням Вироку 1, проте без дотримання правил як ч. 1 ст. 70 КК (щодо епізодів 1 та 2), так і ч. 4 ст. 70 КК (стосовно епізоду 1).

Отже, на думку колегії суддів, ОП ККС ВС зазначила про незастосування ч. 4

ст. 70 КК та, водночас, фактично поширила дію ч. 5 ст. 71 КК на правопорушення, вчинені до постановлення попереднього вироку, створила виключення із вказаних правил, за якими:

-ч. 1 ст. 70 КК не застосовується у разі, коли особа засуджується за вчинення кількох нетотожних кримінальних правопорушень (за ч. 2 ст. 185 КК та ч. 3 ст. 185 КК), вчинених до постановлення Вироку 1, які кваліфікуються за різними статтями або різними частинами статті Особливої частини КК, у випадках, коли після постановлення вироку особою вчинено кримінальне(і) правопорушення, які є тотожними з хоча б з одним із тих, що були вчинені до постановлення Вироку 1 (в тому провадженні ч. 3 ст. 185 КК).

-у цьому разі, не застосовуються і спеціальні правила ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення покарання за тотожні кримінальні правопорушення, одне або кілька з них були вчинені до ухвалення Вироку 1, а ще одне або декілька - після його ухвалення.

- за ч. 5 ст. 71 КК визначаються кримінально правові наслідки всіх тотожних кримінальних правопорушень, як вчинених до попереднього вироку, так і після нього.

-правила, передбачені ст. 71 КК, які поширюються на випадки, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання, вчинив нове кримінальне правопорушення, застосовуються на етапі, що передує призначенню остаточного покарання з урахуванням Вироку 2 на підставі ч. 4 ст. 70 КК.

У постанові ОП ККС ВС від 22 січня 2024 року (справа № 236/4167/20, провадження № 51-1565кмо23) вказано, що призначення покарання за кожен епізод окремо штучно збільшуватиме кваліфікацію, що призведе до погіршення становища обвинуваченого (засудженого).

Проте, не є штучною кваліфікація, яка заснована на взаємоузгодженому застосуванні норм, передбачених статтями 32, 33, 70, 71 КК, та відповідної частини статті (статті) Особливої частини цього Кодексу.

До того ж до погіршення становища обвинуваченого призводить не кваліфікація тотожних правопорушень вчинених до та після постановлення вироку окремо, а їх неподільна кваліфікація та похідне призначення остаточного покарання за правилами ст. 71 КК, адже в такому разі кримінально-правові наслідки всіх правопорушень визначаються в межах ч. 2 ст. 71 КК, що значно перевищують межі в ч. 2 ст. 70 КК.

У постанові ОП ККС ВС від 22 січня 2024 року (справа № 236/4167/20, провадження № 51-1565кмо23) вказано, що вона слідує висновкам в постанові від 08 лютого 2021 року (справа № 390/235/19, провадження № 51?2177кмо20), за якими у разі, коли в діях особи має місце повторність кримінальних правопорушень (ч. 1 ст. 32 КК) і ця особа засуджується за вчинення кількох тотожних правопорушень, які кваліфікуються за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК, одне або кілька з них були вчинені до ухвалення попереднього вироку, а ще одне або декілька - після його ухвалення, то спеціальні правила ч. 4 ст. 70 КК не застосовуються. У такому випадку суд кваліфікує зазначені кримінальні правопорушення за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК та призначає покарання, передбачене її санкцією, а остаточне покарання визначає за правилами ст. 71 КК за сукупністю вироків.

Проте, на думку колегії суддів, співставлення взаємопов`язаних приписів ч. 4 ст. 70, ч. 5 ст. 71 КК та статей 32, 33 цього Кодексу не дає підґрунтя до такого висновку.

Підсумовуючи, колегія судів вважає, що концепція про незастосування ч. 4 ст. 70 КК не має застосовуватись щодо призначення покарання за вчинення тотожних кримінальних правопорушень за правилами статей 70, 71 КК.

Натомість, колегія суддів пропонує сформулювати такий висновок:

Якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до постановлення Вироку, а інші - після його постановлення, остаточне покарання призначається із застосуванням правил як ст. 70 КК, так і ст. 71 цього Кодексу, в такому порядку:

- покарання призначається за кожне кримінальне правопорушення, яке кваліфікується окремо (самостійно);

- далі - за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, вчинених до постановлення Вироку 1;

- після цього - за правилами ч. 4 ст. 70 КК щодо покарання, призначеного Вироком 1;

- далі за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, вчинених після постановлення Вироку 1;

- після цього - за правилами ст. 71 КК остаточне покарання за сукупністю вироків.

Якщо стосовно особи було постановлено два вироки і буде встановлено, що нею вчинено кримінальні правопорушення до постановлення Вироку 1 та після нього, а також і після Вироку 2, то після дотримання вказаного вище порядку, - покарання призначається за кожне правопорушення, вчинене після Вироку 2, а далі за правилами ст. 71 КК щодо Вироку 2.

Остаточне покарання - за правилами ст. 71 КК щодо Вироків 1 та 2.

Відповідно дочастинип`ятої статті4342 КПК суд, якийрозглядаєкримінальнепровадженнявкасаційномупорядкуускладіколегіїабопалати, маєправопередатитакекримінальнепровадженнянарозглядВеликоїПалати, якщодійдевисновку, щосправаміститьвиключнуправовупроблемуітакапередачанеобхіднадлязабезпеченнярозвиткуправатаформуванняєдиноїправозастосовчої

практики.

Згідно з ч. 4 ст. 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики.

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

Перевіривши обґрунтуваннянаявностівиключноїправовоїпроблеми, ВеликаПалатавважає, щокримінальнепровадженняпідлягаєприйняттюдо

розгляду.

В ухваліколегіїсуддівКасаційногокримінальногосудуналежнимчиномобґрунтованоіснуваннявиключної правової проблеми щодонеобхідностіформулювання висновків про застосування правил ч. 4 ст. 70 КК у разі, коли особа засуджується за вчинення кількох тотожних кримінальних правопорушень і, при цьому, одне або кілька з них були вчинені до ухвалення попереднього вироку, а ще одне або декілька - після його ухвалення, а також щодо кваліфікації таких правопорушень в аспекті застосування норм, передбачених ч. 4 ст. 70, ч. 5 ст. 71 КК, у їх взаємозв'язку із тими, що визначені в ч. 1 ст. 32, ст. 33 цього Кодексу.

Велика Палата вважає мотиви, викладені в ухвалі Касаційного кримінального суду від 10 липня 2025 року, такими, що містять обґрунтування наявності виключної правової проблеми, а тому вважає за необхідне прийняти справу до розгляду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 434-1, 434-2 Кримінального процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Прийняти до розгляду кримінальне провадження за касаційною скаргою з доповненнями до неї засудженого ОСОБА_18 та касаційною скаргою прокурора на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 грудня 2022 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду

від 25 березня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001360 щодо ОСОБА_18 .

Призначити кримінальне провадження до касаційного розгляду Великою Палатою Верховного Суду на 26 листопада 2025 року об 11 годині 00 хвилин у приміщенні Верховного Суду за адресою: місто Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

Копії ухвали надіслати учасникам судового провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді:ОСОБА_2 ОСОБА_10
ОСОБА_3 ОСОБА_11
ОСОБА_4 ОСОБА_12
ОСОБА_5 ОСОБА_13
ОСОБА_6 ОСОБА_14
ОСОБА_34 ОСОБА_15
ОСОБА_8 ОСОБА_16
ОСОБА_9 ОСОБА_17