Справа № 944/2691/25
Провадження №1-кп/944/1274/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.10.2025м.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Яворів кримінальне провадження, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000345 від 23.02.2025 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Плоске Старосамбірського району Львівської області, українця, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , неодруженого, з вищою освітою, який працює водієм у ФОП ОСОБА_6 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в:

22 лютого 2025 року ОСОБА_4 , приблизно о 21 год 35 хв, керуючи автомобілем марки «AUDI А4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись автодорогою «Львів-Краківець» у напрямку до м. Львова у с. Ямельня Яворівського району Львівської області, неподалік зупинки громадського транспорту «Ямельня», грубо порушив вимоги п. 1.10. (в значенні терміну «дати дорогу»), п. 12.4 та п. 18.1, чинних Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, які виразились в тому, що він, керуючи технічно-справним вказаним транспортним засобом, перевищив дозволену швидкість руху у межах населеного пункту, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, не зменшив швидкості та не зупинив свій транспортний засіб, щоб надати дорогу пішоходу ОСОБА_7 , який в цей час переходив проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переході зліва на право відносно напрямку руху автомобіля, внаслідок чого відбувся наїзд транспортного засобу на пішохода, в результаті чого потерпілий ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Таким чином, ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_7 , тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, визнав повністю та підтвердив обставини, які викладені в обвинувальному акті. Зазначив, що усвідомлює, що пішохід мав перевагу в русі, знаходячись на пішохідному переході, однак на зустріч рухалася колона з чотирьох автомобілів, була темна пора доби і він, рухаючись із швидкістю 55-60 км/год. не побачив його вчасно. У вчиненому щиро розкаявся. Зазначив, що залишився на місці ДТП, зупинив швидку, яка проїжджала повз для надання медичної допомоги, пізніше відвідував потерпілого в медичному закладі, просив в нього вибаченння, відшкодував завдану шкоду.

Крім цього, обвинувачений просив суворо не карати та не позбавляти права керування транспортними засобами, оскільки працює водієм у ФОП ОСОБА_6 .

13.10.2025 представник потерпілого ОСОБА_7 , адвокат ОСОБА_8 , скерував до суду клопотання, в якому просив розгляд справи проводити без участі сторони потерпілого, у зв`язку із станом його здоров`я, відношення потерпілого до обвинуваченого висловлені в попередньому судовому засіданні і воно не змінилось.

В судовому засіданні, яке відбулось 17.09.2025, потерпілий ОСОБА_7 підтвердив обставини, які викладені в обвинувальному акті та пояснив, що було темно та під час того як він переходив дорогу автомобіля під керуванням обвинуваченого ОСОБА_4 не побачив. Також зазначив, що обвинувачений просив в нього пробачення та відшкодував завдану шкоду, відвідував його, коли він лежав у лікарні. Зазначив, що внаслідок ДТП є інвалідом ІІ групи, на даний час ще триває курс лікування, однак решту шкоди, пов`язаної з цими витратами, має відшкодувати страхова компанія.

Обвинувачений, його захисник, потерпілий та його представник, а також прокурор в судовому засіданні не заперечували фактичних обставин кримінального провадження і не заперечили проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються.

При цьому, судом встановлено, що всі учасники судового провадження правильно розуміють зміст фактичних обставин кримінального провадження і немає сумнівів у добровільності їхніх позицій.

У зв`язку з викладеним, на підставі ч.3 ст.349 КПК України, за згодою учасників судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються.

Також, з врахуванням викладеного, суд обмежив дослідження доказів допитами обвинуваченого, потерпілого, дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого.

Крім того, учасникам судового провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення доведена, його дії органом досудового розслідування правильно кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК України, так як він, будучи особою, яка керує транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

При обранні виду покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, відповідно до ст. 65 КК України, бере до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, враховує наслідки та обставини вчиненого нею злочину.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання, суд виходить із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України та враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, а також враховує дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, працює, вік обвинуваченого, позитивні характеристики з місця праці та місця проживання.

Також суд враховує обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Як обставину, яка пом`якшує покарання, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку.

Як обставину, яка обтяжує покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості кримінального правопорушення.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання виправлення засудженого.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідно до ст. 50 КК України необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, здійснення виховного впливу та попередження вчинення ОСОБА_4 нових кримінальних правопорушень, є призначення йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.268 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У кримінальному провадженні № 167/341/16-к у постанові від 24 травня 2018 року, Верховний Суд вказав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання або призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом застосовуючи ст. 69 КК.

Слід також вказати, що у кримінальних провадженнях №654/763/17 у постанові від 24 жовтня 2018 року, №346/356/18 у постанові від 12 лютого 2019 року, №166/937/16-к у постанові від 26 квітня 2018 року, №125/1133/17 у постанові від 29 січня 2019 року, Верховний Суд прийшов до висновку, що навіть за умови вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у судів були підстави для застосування правових приписів ст.75 КК України та звільнення обвинувачених від відбування покарання з випробуванням.

Посткримінальна поведінка обвинуваченого є виключно позитивною. Після вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 залишився на місці події, викликав швидку допомогу, навідував потерпілого в медичному закладі, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував витрати на лікування ОСОБА_7 , потерпілий претензій матеріального характеру до обвинуваченого не має.

Суд також враховує і позицію сторони обвинувачення, який просить застосувати правові приписи ст.75 КК України.

Також суд бере до уваги досудову доповідь органу пробації, у відповідності до якої оцінка ризику вчинення ОСОБА_4 повторного кримінального правопорушення, а також його імовірної небезпеки для суспільства свідчать про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства.

Крім цього, беручи до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, офіційно працює, позитивні характеристики, наявність обставин, що пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання, ставлення обвинуваченого до вчиненого, думку потерпілого, який претензій до останнього матеріального характеру не має, суд вважає за можливе застосувати до ОСОБА_4 положення ст.75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробуванням, оскільки, на думку суду, його виправлення можливе без реального відбування покарання, встановивши при цьому іспитовий строк та поклавши на нього обов`язки, передбаченіст.76 КК України.

Таким чином, з урахуванням наведеного, суд вважає, що саме таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення та запобігання вчиненню обвинуваченим нових кримінальних правопорушень у майбутньому.

Згідно до п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23 грудня 2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за ст. 286 КК України суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, суд враховує думку обвинуваченого ОСОБА_4 його захисника ОСОБА_5 , які просили суд не позбавляти його такого права, оскільки керування транспортним засобом є необхідним для нього для виконання трудових обов`язків, оскільки останній працює у ФОП ОСОБА_6 водієм з 2023 року до тепер, відтак автомобіль є єдиним джерелом доходу, позицію прокурора, який просить застосувати до обвинуваченого додаткове покарання та позбавити його такого права на три роки, думку потерпілого, який просив не позбавляти обвинуваченого прав керування транспортним засобом, оскільки претензій до нього не має, суд приходить до висновку про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами, з наступних підстав.

Відповідно до абз.4 ч.1 ст.55 КК України позбавлення права керувати транспортними засобами як додаткове покарання призначається на строк до десяти років.

Так, з аналізу характеру та обсягу допущених порушень Правил дорожнього руху вбачається, що ОСОБА_4 перевищив дозволену швидкість руху у межах населеного пункту, при наближені до нерегульованого пішохідного переходу, не зменшив швидкості руху та не зупинив свій транспортний засіб, щоб надати дорогу пішоходу ОСОБА_7 , який в цей час переходив проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переході зліва на право відносно напрямку руху автомобіля, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода.

Одночасно в судовому засіданні встановлено, що обвинувачений працює у ФОП ОСОБА_6 водієм з 2023 року до тепер, однак доказів надання транспортних послуг і як наслідок, отримання доходу від них, окрім довідки ФОП ОСОБА_6 , обвинуваченим суду не подано, а відтак відсутні підстави вважати, що автомобіль є єдиним джерелом доходу обвинуваченого.

А відтак, враховуючи обставини кримінального правопорушення, той факт, що необережними діями обвинуваченого спричинено потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя в момент заподіяння, зважаючи на особу обвинуваченого, його поведінку після вчинення злочину, той факт, що діяльність обвинуваченого для нього та його сім`ї не є єдиним джерелом доходу, суд приходить до висновку про необхідність застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 , а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Цивільний позов у справі не заявлено.

Процесуальні витрати в кримінальному провадженні слід вирішити в порядку ст. 124 КПК України.

Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

Питання про скасування арешту майна слід вирішити в порядку ст. 174 КПК України.

Керуючись ст.ст. 349, 368-371, 373- 374 КПК України, суд,

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим терміном 1 (один) рік.

На підставі ст.76 КК України, зобов`язати ОСОБА_4 протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 26.02.2025 на автомобіль марки «AUDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_9 , жителька АДРЕСА_3 , скасувати.

Арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 10.03.2025 на модуль керування системою безпеки із надписом : VWAG AIRBAG SENSOR, DHF - 00F13/11/1515M60PXD, який запаковано у спец пакет СRI №0000345 від 23.02.2025, скасувати.

Речові докази:

автомобіль марки «AUDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та модуль керування системою безпеки із надписом : VWAG AIRBAG SENSOR, DHF - 00F13/11/1515M60PXD, який запаковано у спец пакет СRI №0000345 від 23.02.2025 - повернути власнику ОСОБА_9 .

Стягнути з ОСОБА_4 в користь держави витрати за проведення судових експертиз в загальному розмірі 24513,50 грн.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено в апеляційному порядку з урахуванням особливостей, передбачених ст. 394 КПК України до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1