Провадження №11-сс/801/848/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Судді-доповідача: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника

у режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

підозрюваного

у режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 25.09.2025, якою задоволено клопотання слідчого та обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначеним розміром застави відносно підозрюваного ОСОБА_8 у кримінальному провадженні № 0001311, внесеного до ЄРДР 23.09.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 25.09.2025 до підозрюваного ОСОБА_8 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 діб із визначеним розміром застави у сумі 242 240 грн, у кримінальному провадженні № 0001311, внесеного до ЄРДР 23.09.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Своє рішення слідчий суддя мотивує тим, що наведені слідчим у клопотанні факти знайшли своє підтвердження у зібраних доказах. Сукупність цих даних свідчить про обґрунтованість підозри та існування ризиків, передбачених законом. За таких обставин застосування більш м`якого запобіжного заходу не відповідало б тяжкості інкримінованого злочину та суперечило б завданню кримінального провадження щодо забезпечення дієвості процесу.

Так, не погодившись із даною ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області віл 25.09.2025, захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 менш суворий запобіжний захід, аніж тримання під вартою.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала слідчого судді постановлена з порушенням вимог кримінального процесуального закону та без належного врахування практики Європейського суду з прав людини.

Захисник зазначає, що обвинувачення у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення саме по собі не може бути достатньою підставою для застосування найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою. Відповідно до положень ст. 177 КПК України та правових позицій ЄСПЛ у справах «Харченко проти України», «Тодоров проти України», «Мірошниченко проти України», тримання під вартою допускається лише за наявності конкретних, реальних і доведених ризиків, які неможливо запобігти шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України, захист наголошує, що жоден із ризиків, передбачених цією статтею, стороною обвинувачення не доведений. Зокрема, відсутні докази:наміру підозрюваного переховуватись від слідства чи суду; перешкоджання кримінальному провадженню або незаконного впливу на свідків; ризику продовження злочинної діяльності.

Захисник вказує, що ОСОБА_8 визнає вину у повному обсязі, співпрацює зі слідством, має постійне місце проживання, позитивно характеризується, раніше не судимий, не перебуває на обліку у нарколога чи психіатра, що виключає наявність будь-яких об`єктивних ризиків.

Крім того, відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність, а позбавлення волі до вироку суду є винятковим заходом, який потребує переконливого обґрунтування. ЄСПЛ неодноразово зазначав, що тримання під вартою не може використовуватися як превентивний захід лише через тяжкість інкримінованого злочину.

Захист також підкреслює, що слідчий суддя не врахував вимоги ст. 178 КПК України щодо оцінки особи підозрюваного, його віку, стану здоров`я, родинного та соціального становища. Застосування найсуворішого запобіжного заходу без урахування цих обставин є непропорційним та таким, що не відповідає принципу необхідності і співмірності.

У зв`язку з наведеним, сторона захисту вважає, що ухвала підлягає скасуванню, а відносно підозрюваного ОСОБА_8 слід обрати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

Колегія суддів, вислухавши думку захисника ОСОБА_7 та підозрюваного ОСОБА_8 , які просили апеляційну скаргу задовільнити, скасувати ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області віл 25.09.2025, позицію прокурора, який заперечував щодо задоволення вказаної апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, прийшла до висновку, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 25.09.2025 відповідає.

Оскільки кожна кримінальна справа має унікальні фактичні обставини, суд не має права діяти за шаблоном чи формально, а зобов`язаний ухвалювати рішення, які є персоніфікованими, із врахуванням індивідуальних особливостей справи, конкретного підозрюваного та специфіки доводів сторін у межах відповідного провадження.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів судової справи було встановлено, що проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0001311 від 23.09.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

ОСОБА_8 , маючи умисел на незаконне придбання, зберігання особливо небезпечних психотропних речовин з метою збуту, в особливо великих розмірах діючи умисно, посягаючи на встановлені законодавством України суспільні відносини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, суспільні відносини, що охороняють здоров`я населення України, в порушення вимог ст. ст. 7, 12, 17, 25 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995, постанови Кабінету Міністрів України №770 від 06.05.2000 та наказу Міністерства охорони здоров`я України №188 від 01.08.2000 (з наступними змінами та доповненнями до наведених нормативних актів), достовірно знаючи про порядок обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, прекурсорів на території України та відповідальність за їх незаконний обіг, діючи з корисливих мотивів, у невстановленому місці, в невстановлену дату та час, незаконно придбав особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено PVP, в особливо великих розмірах, який, впродовж певного часу, аж до моменту виявлення кримінального правопорушення, зберігав при собі з метою збуту.

У подальшому ОСОБА_8 , продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне зберігання особливо небезпечної психотропної речовини з метою збуту, 23 вересня 2025 року, близько 14 години 50 хвилин, незаконно зберігаючи при собі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої обмежено PVP, в особливо великих розмірах, знаходився неподалік лісосмуги, що неподалік вулиці Андрія Шептицького, в місті Вінниці, де був зупинений працівниками ВКП Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області та на запитання про наявність при собі заборонених речей, усвідомлюючи, що його дії, спрямовані на незаконне зберігання особливо небезпечної психотропної речовини, будуть викриті працівниками поліції, повідомив, що у нього наявні заборонені речовини, які він зберігає з метою подальшого збуту.

Надалі, 23.09.2025 ОСОБА_8 затримано в порядку ст. 208 КПК України та в ході проведення його особистого обшуку, а саме в кишені його рюкзака, який був одягнутий на спину останнього, виявлено та вилучено упакування, обмотане плівкою, в якому знаходились один полімерний пакет зі стрічкою замком із кристалічною речовиною, один полімерний пакет зі стрічкою замком із порошкоподібною речовиною бежевого кольору, один полімерний пакет зі стрічкою замком із порошкоподібною речовиною сірого кольору, один полімерний пакет зі стрічкою замком із порошкоподібною речовиною рожевого кольору, один полімерний пакет зі стрічкою замком із таблетками синього кольору, у кількості 100 штук, які останній зберігав при собі з метою збуту.

Відповідно до висновку експерта, надана на дослідження кристалічна речовина, масою 499,41 г, містить особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено PVP, масою 419,95 г, що відповідно до Таблиці 2 «Невеликі, великі та особливо великі розміри психотропних речовин, що знаходяться у незаконному обігу», затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 1183 від 28.07.2025 «Зміни до таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин, що знаходяться у незаконному обігу», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України, від 01 серпня 2000 року № 188, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 серпня 2000 року за № 512/4733», є особливо великими розмірами (15,0 г і більше).

24.09.2025 ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції бере до уваги практику Європейського суду з прав людини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

Також, колегія судів зазначає, що при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має враховуватись саме обґрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування (рішенні у справі «Феррарі-Браво проти Італії» від 14.03.1984).

Підозра ОСОБА_8 у кримінальному провадженні № 0001311, внесеного до ЄРДР 23.09.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України обґрунтовується наступними доказами: протоколом затримання та обшуку в порядку ст. 208 КПК України, висновком експерта № СЕ-19/102-25/20804-НЗПРАП від 23.09.2025, протоколами допитів свідків, та іншими матеріалами кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції, що наданих доказів достатньо для того, щоб прийти до висновку, що підозра щодо вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України обґрунтована.

Апеляційний суд погоджується, що на даний час в органу досудового розслідування наявні підстави у застосуванні стосовно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики, визначені ст. 177 КПК України, які вказують на те, що застосування менш суворого запобіжного заходу не забезпечить його належну процесуальну поведінку та надасть можливість уникнути підозрюваному кримінальної відповідальності, шляхом переховування від органу досудового розслідування та суду.

Колегія суддів прийшла до висновку, що слідчий суддя Вінницького міського суду Вінницької області вірно обрав підозрюваному запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, тобто у незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні, пересиланні з метою збуту, а також у незаконному збуті особливо небезпечних наркотичних засобів, вчиненому у великих розмірах, що є тяжким злочином, за який законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років із конфіскацією майна.

З огляду на характер і ступінь тяжкості інкримінованого злочину, колегія суддів вважає, що існують обґрунтовані підстави вважати, що підозрюваний може:

?переховуватись від органів досудового розслідування та суду, оскільки санкція статті передбачає тривалий строк позбавлення волі;

?незаконно впливати на свідків та інших учасників провадження;

?знищити або приховати докази, що має істотне значення для встановлення істини у справі;

?продовжити злочинну діяльність, пов`язану з незаконним обігом наркотичних засобів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, наявний ризик того, що, усвідомлюючи суворість можливого покарання, підозрюваний може умисно ухилятися від органів досудового розслідування та суду.

Суворість санкції є одним із чинників, що обґрунтовує побоювання ухилення, і повинна оцінюватися судом у сукупності з іншими обставинами справи.

Водночас саме те, що злочин віднесений до категорії тяжких, вимагає від суду пошуку балансу між інтересами правосуддя та правами людини: з одного боку врахування високих ризиків, притаманних такій категорії злочинів, а з іншого обов`язку забезпечити пропорційність запобіжного заходу.

Європейський суд з прав людини у своїй усталеній практиці визнає, що ризик втечі особи є допустимою та достатньою підставою для обрання тримання під вартою відповідно до п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У цьому контексті визначення застави як альтернативного заходу дозволяє досягти належної рівноваги, оскільки гарантує виконання підозрюваним процесуальних обов`язків і водночас не створює надмірного втручання у його право на свободу.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні грошових коштів у дохід держави з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Застава виступає майновою гарантією належної процесуальної поведінки особи та альтернативою триманню під вартою у випадках, коли її застосування є достатнім для запобігання ризикам, визначеним ст. 177 КПК України.

У даному кримінальному провадженні слідчий суддя, обираючи щодо підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, одночасно визначив розмір застави, що відповідає вимогам закону та є альтернативним заходом, який може бути застосований у разі її внесення. Таким чином, твердження захисника про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував найсуворіший запобіжний захід, є необґрунтованими, оскільки законодавець прямо передбачає можливість поєднання тримання під вартою та застави як альтернативного механізму.

Більше того, при обранні розміру застави суд першої інстанції вірно взяв до уваги наступні обставини.

Матеріали провадження не містять даних про те, що підозрюваний раніше притягувався до кримінальної відповідальності. Наявні відомості вказують на його законослухняну поведінку в минулому та відсутність будь-яких фактів ухилення від органів досудового розслідування чи суду. Сам підозрюваний демонструє готовність співпрацювати зі слідством, що свідчить про його свідоме ставлення до процесуальних обов`язків.

Також, суд першої інстанції вірно взяв до уваги рішення Конституційного суду України від 19.06.2024 по справі № 3-111/2023(207/23, 315/23) зазначив, що виходячи зі змісту приписів ст.ст. 3, 8, ч.ч. 1, 2 ст. 29, ч. 1 ст. 55, ч. 1 ст. 62, ч. 1 ст. 64 Конституції України під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за ч. 6 ст. 176 КПК України є можливість, за певних підстав та обставин, визначених ст. 177 та ст. 178 КПК України, застосувати заставу як більш м`який запобіжний захід. Отже, за ч. 6 ст.176 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не визначено як безальтернативний винятковий запобіжний захід.

Колегія суддів також бере до уваги, що визначений судом розмір застави відповідає характеру інкримінованого діяння, особі підозрюваного, його соціальним зв`язкам та іншим обставинам, що мають значення для кримінального провадження.

Отже, суд першої інстанції діяв у межах наданих йому повноважень та відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість ухвали.

Практика Європейського суду з прав людини, підтверджує те, що сама лише тяжкість інкримінованого злочину не може бути єдиною та достатньою підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою.

А тому, Європейський суд з прав людини зобов`язує національні суди кожного разу оцінювати не лише тяжкість інкримінованого злочину, а й індивідуальні обставини конкретної особи, перевіряти пропорційність обмеження свободи та розглядати можливість застосування застави або інших більш м`яких заходів, які у достатній мірі забезпечать процесуальну поведінку підозрюваного.

У даному випадку слідчий суддя, обираючи запобіжний захід щодо підозрюваного ОСОБА_8 , дотримався зазначених стандартів, оскільки, з одного боку, врахував тяжкість інкримінованого діяння та наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а з іншого визначив альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, що забезпечує дотримання принципу пропорційності.

Таким чином, суд першої інстанції фактично знайшов ту «золоту середину», яка дозволяє одночасно гарантувати інтереси правосуддя та не допустити надмірного обмеження прав підозрюваного, що цілком відповідає стандартам, закріпленим у практиці ЄСПЛ.

Доводи сторони захисту про те, що підозрюваний не має наміру переховуватись від органів досудового розслідування чи суду, не буде впливати на свідків і не має наміру продовжувати злочинну діяльність, колегія суддів вважає передчасними та такими, що не спростовують наявних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. На даному етапі кримінального провадження такі твердження є лише припущеннями сторони захисту, які не підтверджені жодними об`єктивними доказами. Натомість, враховуючи тяжкість інкримінованого злочину, характер дій підозрюваного та можливі наслідки його вчинення, існують реальні підстави вважати, що у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу ОСОБА_8 може ухилитися від слідства чи суду, вплинути на свідків або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Отже, беручи до уваги викладене, колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя, обираючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та одночасно визначаючи розмір застави як альтернативного заходу, діяв у межах наданих повноважень і відповідно до вимог національного законодавства та стандартів ЄСПЛ, забезпечивши належний баланс між інтересами правосуддя і правами підозрюваного, а тому підстав для скасування чи зміни ухвали немає, у зв`язку з чим її слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 25.09.2025, якою задоволено клопотання слідчого та обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначеним розміром застави відносно підозрюваного ОСОБА_8 у кримінальному провадженні № 0001311, внесеного до ЄРДР 23.09.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4