Житомирський апеляційний суд
Справа №284/1083/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/597/25
Категорія ч.1 ст.286-1 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №284/1083/24 за апеляційною скаргою прокурора Овруцького відділу Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Народицького районного суду Житомирської області від 26.03.2025 відносно

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком затверджено угоду про примирення, укладену 28 лютого 2025 року між потерпілою ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_9 .

ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, і призначено покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у сумі 34000 гривень, з позбавлення права керування транспортними засобами на строк три роки.

Стягнуто на користь держави з ОСОБА_9 витрати на проведення експертиз на загальну суму 6367 грн. 20 коп.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Згідно вироку суду, 30 серпня 2024 року біля 17 години 50 хвилин неподалік домогосподарства №54 по вулиці Свято-Миколаївській у смт.Народичі Коростенського району Житомирської області ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, діючи з кримінальною протиправною самовпевненістю, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, керуючи технічно справним автомобілем марки «Ореl Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який являється джерелом підвищеної небезпеки, порушуючи вимоги пунктів Правил дорожнього руху України (далі-ПДР), а саме: 2.9.а (водієві забороняється: керувати транспортним засобом у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння; 12.3 (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди), 12.4 (у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год), не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, за відсутності зовнішніх факторів, що змушували його порушувати вимоги ПДР, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечну швидкість руху, в результаті чого здійснив наїзд на корову, яка виходила на проїзну частину з узбіччя справа наліво, від зіткнення з якою внаслідок удару від автомобіля відлетіла ліва передня фара, яка вдарила пішохода ОСОБА_10 , яка в той час рухалась по вказаній вулиці в зустрічному напрямку.

Внаслідок удару фарою ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми тіла: 1) садна лівої здухвинної ділянки; забійної рваної рани лівого кульшового суглобу; закритого перелому лонної та сідничної кісток зліва, без порушення цілісності тазового кільця; 2) скальпованої рани лівої стопи, закритого перелому основи Vплюснової кістки лівої ступні з допустимим зміщенням; 3) садна та гематоми обличчя, які (тілесні ушкодження) за ступенем тяжкості відносяться до категорії середніх по критерію тривалого розладу здоров`я та при відсутності ознак небезпеки для життя.

Порушення водієм ОСОБА_9 вимог пунктів 2.9.а, 12.3, 12.4 ПДР знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наставшими наслідками, тобто отримання потерпілою середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Своїми діями, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження, ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286-1 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, а своїм рішенням призначити новий розгляд кримінального провадження в суді перше інстанції. При цьому, зазначає, що законодавцем виокремлено в окремий склад кримінального правопорушення порушення правил безпеки дорожнього рух або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з його підвищеною суспільною небезпечністю порівняно з кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.1 ст.286 КК України. Наголошує, що для задоволення інтересу суспільства (публічного інтересу), який полягає в суворому покаранні осіб, які керують транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння, КК України прямо заборонено звільнення від кримінально відповідальності у зв`язку з примиренням винного із потерпілим (ст.46 КК). Звертає увагу, що ця заборона, як і інші заборони, зокрема, щодо звільнення особи ви кримінальної відповідальності, чи покарання із застосуванням ст.75 КК України, свідчать про те, що у співвідношенні публічних і приватних інтересів у цій категорії справ переважає публічний (суспільний інтерес). В свою чергу, як неодноразово висловлював у своїх рішеннях Верховний Суд, керування в стані алкогольного чи іншого сп`яніння є більш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху. Таким чином, при вирішенні питання про затвердження угоди про примирення суд повинен давати оцінку, чи дотриманий баланс приватного та публічного (суспільного) інтересів. Звертає увагу, що санкція ч.1 ст. 286-1 КК України, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 3 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від 3 до 5 років, разом з цим, призначене ОСОБА_9 вироком основне покарання у виді штрафу в сумі 34000 грн. дорівнює основному стягненню, яке передбачає Кодекс України про адміністративні правопорушення за керування транспортним засобом у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння (ст.130 КУпАП). Таким чином, призначене ОСОБА_9 основне покарання у виді штрафу в сумі 34000 грн. є невиправдано м`яким, фактично нівелює мету кримінального покарання та може викликати відчуття безкарності. При цьому, підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст.69 цього Кодексу, а виходячи з мети й принципів справедливості, співмірності і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню, однак, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд вказаних принципів не дотримався, свої висновки належним чином не вмотивував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора, яка просила апеляційну скаргу задовольнити, позицію захисника ОСОБА_7 , який просив оскаржену ухвалу залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Так, згідно вимог статті 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання апеляційного суду наведених вимог закону судом першої інстанції було дотримано.

При цьому, згідно ст.471 КПК України процесуально визначено зміст угоди про примирення, в угоді про примирення зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, строк її відшкодування чи перелік дій, не пов`язаних з відшкодуванням шкоди, які підозрюваний чи обвинувачений зобов`язані вчинити на користь потерпілого, строк їх вчинення, узгоджене покарання та згода сторін на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.

В угоді зазначається дата її укладення та вона скріплюється підписами сторін.

Згідно ж ч.3 ст.469 КПК України, угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до приписів ст.394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути оскаржений прокурором виключно з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно з частиною третьою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

В свою чергу, за класифікацією ст.12 КК України, кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_9 є нетяжким.

Як вбачається з матеріалів провадження, 28.02.2025 між потерпілою ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_9 було укладено угоду про примирення відповідно до вимог ст.471 КПК України, на таких умовах:

- сторони дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.286-1 КК України, істотних фактичних даних для цього кримінального провадження обставин,

- обвинувачений повністю визнає свою винуватість у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, активно сприяв його розкриттю, щиро розкаюється у вчиненому, повністю добровільно відшкодував заподіяні збитки;

- сторони погодили призначення покарання відповідно до ст.69 КК України та можливість переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.1 ст.286-1 КК України, у виді штрафу у виді штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у сумі 34000 гривень, з позбавлення права керування транспортними засобами на строк три роки.

В свою чергу, судом першої інстанції встановлено, що обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, є обґрунтованим. Обвинувачений ОСОБА_9 свою винуватість у вчиненому визнав повністю, цілком розуміє права, визначені п.1 ч.5 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені п.1 ч.1 ст.473 цього Кодексу, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього в разі затвердження угоди судом. Крім того, потерпіла ОСОБА_10 також розуміє наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені п.2 ч.1 ст.473 КПК України

Відповідно ж до ч.ч.1, 3 ст.475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання. У резолютивній частині вироку на підставі угоди повинно міститися рішення про затвердження угоди із зазначенням її реквізитів, рішення про винуватість особи із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, рішення про призначення узгодженої сторонами міри покарання за кожним з обвинувачень та остаточна міра покарання, а також інші відомості, передбачені статтею 374 цього Кодексу.

Суд першої інстанції переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

За результатами апеляційної перевірки матеріалів провадження та оскаржуваного рішення, апеляційний суд вважає, що зміст угоди про примирення між потерпілою та обвинуваченим, умови та порядок її укладення відповідають вимогам ст.ст.469, 472 КПК України, підстав, передбачених ч.7 ст.474 КПК України, для відмови в затверджені угоди не встановлено.

При цьому, на думку апеляційного суду, узгоджена сторонами міра покарання (у тому числі й, із застосуванням ст.69 КК України, що фактично є основною апеляційною незгодою з боку прокурора) відповідає загальним засадам призначення покарання, інтересам суспільства не суперечить.

При цьому, враховано ступінь тяжкості вчиненого, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання останньому.

Так, обставини, що обтяжують покарання відсутні.

Обставинами, що пом`якшують покарання є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку.

Судом першої інстанції взято до уваги характеризуючі дані особу обвинуваченого (раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання та роботи), та наявність обставин (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку), які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та зроблено висновок про можливість призначеного узгодженого умовами угоди покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, з переходом до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.1 ст.286-1 КК України, у виді штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних доходів громадян, що становить 34000 гривень, та призначення додаткового покарання, значеного в санкції ч.1 ст.286-1 КК України, у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк три роки.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Тобто, виходячи з вищевказаних норм, законодавцем чітко визначено перелік процесуальних обмежень при застосуванні ч.1 ст.69 КК України, за відсутності в цьому переліку застосування норм цієї статті при призначенні покарання за ст.286-1 КК України.

Апеляційний суд зазначає, що при визначенні призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_9 із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, суд першої інстанції, в повній мірі дотримався вимог кримінального закону та визначив основне покарання останньому за ч.1 ст.286-1 КК України у виді штрафу в розмірі 34 000 грн., та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

При цьому, апеляційні посилання прокурора на неможливість застосування ч.1 ст.69 КК України з огляду на норми ст.46 КК України (звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим), в даному випадку є безпідставними, з урахуванням різних елементів для застосування норм кримінального та процесуального права. Дане твердження стосується і апеляційного посилання прокурора на забороняючі норми ст.75 КК України, як безпідставного з урахуванням застосування різних кримінальних інституцій.

Посилання прокурора на окремий склад кримінального правопорушення пов`язаного з порушення правил безпеки дорожнього рух або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, та, як наслідок підвищеною суспільною небезпечністю вчиненого, так і не відповідність в даному випадку угоди інтересам суспільства (виключно в застосуванні ч.1 ст.69 КК України), не є беззаперечними (виключними) підставами котрі свідчили б про неможливість затвердження угоди про примирення, та призначення покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, котре об`єктивно не порушує баланс між приватним інтересом потерпілої сторони та публічним інтересом суспільства в цілому.

Отже, вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі прокурора не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Народицького районного суду Житомирської області від 26.03.2025 відносно ОСОБА_9 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді :