Справа № 462/6279/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/916/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року у м. Львові колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 10 вересня 2025 року щодо ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

захисника-адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

встановила:

цим вироком ОСОБА_6 , визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України, ч. 1 ст. 263 КК України, та обрано йому покарання за: ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 /п`ятнадцять років/, з конфіскацією майна що перебуває у власності ОСОБА_6 ; - ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 /п`ять/ років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_6 покарання у виді 15 /п`ятнадцяти років/ позбавлення волі, з конфіскацією майна що перебуває у власності ОСОБА_6 .

Вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

Судом встановлено, що за невстановлених досудовим розслідуванням дати, часу та інших обставин, але не раніше січня 2022 року, особа, відносно якої матеріали досудового розслідування виділені в окреме провадження, чітко усвідомлюючи факт повномасштабного військового вторгнення російської федерації в Україну, перебуваючи на тимчасово окупованій російської федерації території Запорізької області, отримавши паспорт громадянки рф № НОМЕР_1 від 21.12.2022, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань, професійних навиків та життєвого досвіду, діючи умисно, тобто в умовах воєнного стану, добровільно виявила бажання перейти на бік ворога - російської федерації та допомагати спецслужбам указаної держави-агресора в проведенні підривної діяльності проти України.

Реалізуючи свій злочинний умисел, за невстановлених обставин, але не пізніше 28 березня 2023 року, особа, відносно якої матеріали досудового розслідування виділені в окреме провадження, усвідомлюючи, що здійснює перехід на бік ворога в умовах воєнного стану, розпочала спілкування зі співробітником фсб російської федерації громадянин російської федерації ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та погодилась відстежувати для нього місця дислокації, вид, кількість і переміщення підрозділів військовослужбовців та військової техніки Збройних сил України, фотографувати зображення з місцем розташування стратегічно важливих військових об`єктів, вчиняти інші дії спрямовані на завдання шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України та передавати зібрані відомості представникам російської федерації.

Для цього, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, але не пізніше 01 червня 2023 року, особа, відносно якої матеріали досудового розслідування виділені в окреме провадження залучила до протиправної діяльності свого колишнього чоловіка - обвинуваченого ОСОБА_6 , діючого військовослужбовця ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проходить військову службу на посаді начальника квартирно-експлуатаційної служби (військова частина НОМЕР_2 ), перебуває у званні майора.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_6 , чітко усвідомлюючи факт повномасштабного військового вторгнення російської федерації в Україну, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань, професійних навиків та життєвого досвіду, діючи умисно, на виконання особистих домовленостей зі своєю колишньою дружиною, погодився перейти на бік ворога - російської федерації та допомагати спецслужбам указаної держави-агресора в проведенні підривної діяльності проти України.

Реалізуючи спільний злочинний умисел, усвідомлюючи, що здійснює перехід на бік ворога в умовах воєнного стану та бажаючи вчиняти дії спрямовані на завдання шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України, обвинувачений ОСОБА_6 перебуваючи на території військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_1 , 17 березня 2024 року, 07 квітня 2024 року, 28 квітня 2024 року, 08 червня 2024 року із застосуванням відеокамери особистого мобільного терміналу здійснив відеозаписи місця дислокації особового складу та військової техніки підрозділів ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_2 ) за адресою: АДРЕСА_1 та використовуючи свій обліковий запис в меседжері Telegram, зареєстрований на власний номер мобільного зв`язку НОМЕР_3 , передав зібрані відомості особі, відносно якої матеріали досудового розслідування виділені в окреме провадження яка використовує обліковий запис зареєстрований в меседжері Telegram на номер мобільного зв`язку останньої НОМЕР_4 , а 18 червня 2023 року у згаданий вище спосіб передав відео місця дислокації (зосередження) особового складу та військової техніки ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_2 ) за адресою: АДРЕСА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4).

Продовжуючи свою злочинну діяльність, діючи на виконання завдань представників російської федерації, обвинувачений ОСОБА_6 придбав низку стартових пакетів операторів мобільного зв`язку України у т.ч. номер НОМЕР_5 та перебуваючи у місті Львів 07.05.2024 активував їх використовуючи мобільний термінал з індентифікатором «IMEI: НОМЕР_6 », а телефонні номери в згаданий вище спосіб передав особі, відносно якої матеріали досудового розслідування виділені в окреме провадження.

У свою чергу, особа, відносно якої матеріали досудового розслідування виділені в окреме провадження у невстановлений досудовим розслідуванням час та спосіб передала номери мобільного телефону представнику іноземної держави для комунікації із агентурною мережею на території України з метою проведення підривної діяльності проти України.

Зокрема, у подальшому на номер мобільного телефону НОМЕР_5 , зареєстровано обліковий запис в меседжері Telegram з назвою « НОМЕР_7 » та нік неймом « ОСОБА_10 », і з якого громадянину України ОСОБА_11 надходили завдання щодо отримання в обумовленому місці комплектуючих до саморобного вибухового пристрою, пластиду для подальшої передачі іншому агенту спецслужб рф.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 , у невстановлені досудовим розслідуванням дату та час, але не раніше лютого 2022 року діючи умисно, в порушення вимог ст. 178 Цивільного кодексу України, п. 1 Постанови Верховної Ради України від 17.06.1992 № 2471-XII «Про право власності на окремі види майна», «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992, «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, спорядження гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21.08.1998, придбав за невстановлених обставин у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб наступну вогнепальну зброю та бойові припаси: нарізний автомат Калашникова АКС-74У; 30 набоїв калібру 5,45х39 мм. Вказані предмети за невстановлених обставин та часу були переміщені до будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де, в подальшому обвинувачений ОСОБА_6 , їх продовжив незаконно зберігати.

На вказаний вирок суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Залізничного районного суду м.Львова від 10.09.2025 року стосовно ОСОБА_6 - змінити, через ухвалення його у невідповідності до висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, а також, у зв`язку з необхідності пом`якшення призначеного покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 111 КК України - позбавлення волі строком на 15 років; за ч.1 ст.263 КК України - позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначити покарання у вигляді 15 років позбавлення волі, з урахуванням кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи обвинуваченого, на підставі ст.69 КК України, остаточно визначити покарання у вигляді 10 років позбавлення волі та додаткове покарання у виді конфіскації майна не застосовувати.

Апеляційні вимоги мотивовані тим, що відповідно до змісту обвинувального акту, при зазначенні обставин, які пом`якшують покарання (арк.8 обвинувального акту) стороною обвинувачення було обґрунтовано зазначено про щире каяття ОСОБА_6 та зазначено про відсутність обставин, що обтяжують його покарання.

Стверджує, що вказаний висновок було зроблено на підставі показів ОСОБА_6 та з урахуванням його позиції щодо співпраці із стороною обвинувачення та з урахуванням наданих правдивих, розгорнутих та послідовних показів про вчинені кримінальні правопорушення.

Під час судового засідання встановлено, що покази обвинуваченого ОСОБА_6 відповідають суті обвинувачення та є визнавальними й на всіх стадіях кримінального процесу. Його ставлення до кримінального правопорушення є негативним, та у судовому засіданні ОСОБА_6 зазначив про особисте ставлення до вчиненого кримінального правопорушення та виразив жаль з цього приводу.

Зауважує, що позиція сторони обвинувачення, озвучена під час судових дебатів, також свідчила про те, що ОСОБА_6 давав покази щиросердно, що вказувало на щиросердне каяття та визнання вказаної обставини, як пом`якшуючу покарання.

При таких обставинах, Залізничний районний суд м.Львова безпідставно не прийняв щиросердне каяття ОСОБА_6 обставиною, що пом`якшує покарання.

Також, на думку захисника, суд необґрунтовано відмовив у визнанні обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , наявність у нього малолітньої дитини, 2014 року народження, що страждає на тяжку хворобу та має інвалідність.

Наголошує, що ОСОБА_6 зазначав, що у теперішній час дитина мешкає з його жінкою, бо постійно потребує уваги. Спільно з дружиною було прийнято рішення, що дитина буде мешкати з нею, бо потребує специфічного догляду та постійного знаходження поруч одного з батьків. ОСОБА_6 зазначив, що постійно підтримує родину та допомагає фінансово.

На думку захисника, вказана обставина вказує на ставлення обвинуваченого до родини та свідчить про здійснення постійних заходів з догляду за дитиною з інвалідністю та відповідно до ст.66 КК України ця обставина може бути визнана такою, що пом`якшує покарання.

При апеляційному розгляді справи обвинувачений та захисник підтримали подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, навівши аналогічні доводи у судовому засіданні, та просили таку задоволити.

Прокурор в судовому засіданні заперечив апеляційну скаргу сторони захисту, просив залишити оскаржуваний вирок без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.28, ч.2 ст.111, ч.1 ст.263 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оспорюється, а тому судом апеляційної інстанції вирок суду у цій частині не переглядається.

Що стосується доводів сторони захисту стосовно надмірної суворості призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 судом покарання, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (далі -постанова Пленуму ВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

На виконання приписів зазначених вище норм кримінального закону та положень судової практики, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції в повній мірі врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має на утриманні дитину з інвалідністю та відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі на певний строк, з конфіскацією всього належного йому майна, з чим погоджується і колегія суддів.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що призначене судом першої інстанції покарання є явно несправедливим через суворість, та не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з урахуванням його щирого каяттю, яке судом не було враховано як обставину, що пом`якшує покарання, а також з урахуванням інших пом`якшуючих покарання обставин, то вони не спростовують законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в частині призначеного покарання.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Так, суд першої інстанції щодо відсутності обставин, які пом`якшують покарання, навів належні мотиви такого рішення, де зазначив, що з боку ОСОБА_6 визнання вини чи формальне висловлення жалю не може сприйматися судом як прояв щирого каяття, оскільки вчинене обвинуваченим кримінальне діяння є свідомим, умисним та спрямованим на допомогу державі-агресору, яка веде збройну війну проти України, з чим погоджується і колегія суддів.

Також місцевий суд правильно зазначив, що злочини проти держави мають незворотні наслідки для безпеки суспільства та можуть спричинити масові жертви серед цивільного населення та військових. Отже в такому контексті будь-які заяви обвинуваченого ОСОБА_6 , про жаль чи каяття не здатні нівелювати суспільну небезпеку його вчинку та не можуть розглядатися судом як пом`якшуюча обставина.

Враховуючи викладене вище, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність у діях ОСОБА_6 щирого каяття.

Доводи захисника про те, що суд не врахував наявність у нього малолітньої дитини, що страждає на тяжку хворобу та має інвалідність як пом`якшуючу покарання обставину, є безпідставними, оскільки з мотивувальної частини вироку убачається, що суд зазначив цю обставину серед тих, які враховуються при призначенні покарання. Отже, ця обставина була взята до уваги судом, хоч і не визнана окремо як така, що пом`якшує покарання відповідно до ст.66 КК України.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги захисника щодо неправильного застосування судом вимог ст. 59 КК України, то вони є безпідставними.

Статтями 51 та 52 КК України встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчиненні злочинів, є конфіскація майна.

Відповідно до положень ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині Кримінального кодексу.

Враховуючи, що ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.28,ч.2 ст.111 КК України, який безпосередньо спрямований проти суверенітету та безпеки держави, а також беручи до уваги, що злочин було вчинено в умовах воєнного стану, що суттєво підвищує рівень суспільної небезпеки діяння та його наслідків, колегія суддів дійшла висновку, що призначене йому вироком місцевого суду додаткове покарання у виді конфіскації всього належного майна, є правомірним і таким, що відповідає вимогам статтей 50, 65 КК України.

Надаючи оцінку вимогам захисника щодо можливості застосування ст. 69 КК України та пом`якшення призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, колегія суддів вважає їх безпідставними.

Так, колегія суддів акцентує увагу на тому, що однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст. 69 КК України є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання.

Правова конструкція ч. 1 ст. 69 КК України законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винуватій особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих обставин не може автоматично тягнути застосування ст. 69 КК України.

Приписи ст. 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

На переконання колегії суддів, у даному випадку обставин, які б задовольняли ці критерії, відсутні.

З відомостей кримінального провадження та доводів апеляційної скарги, а також фактичних обставин справи, не вбачається обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину та надавали законні підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

Окрім того, в даному випадку суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що злочин, у вчиненні якого визнаний винуватим ОСОБА_6 , прямо посягає на основи національної безпеки України, при цьому, відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього українського народу.

Таким чином, апеляційні доводи сторони захисту про пом`якшення призначеного покарання слід вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер та не можуть вважатися достатніми підставами для пом`якшення покарання за вчинення кримінального правопорушення.

З урахуванням вище наведеного, на думку колегії суддів, покарання, призначене судом першої інстанції, є співрозмірним протиправному діянню ОСОБА_6 , необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і не може вважитися явно несправедливим внаслідок суворості, у зв`язку з чим апеляційна скарга сторони захисту підлягає відхиленню.

Таким чином вирок суду є законним та обґрунтованим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376,404, 405, 407,419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Залізничного районного суду м. Львова від 10 вересня 2025 року щодо ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення апеляційної інстанції, а особою, яка утримується під вартою, в цей же строк з дня отримання копії ухвали.

Головуючий:

Судді: