УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 199/9583/24

провадження № 51 - 4093 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 13 травня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 13 травня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, пов`язаних із наданням публічних послуг, виконанням організаційно - розпорядчих та адміністративно - господарських функцій строком на 12 років, з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він знаходячись на території тимчасово окупованого с. Тополине Нікольської селищної територіальної громади Маріупольського району Донецької області, не пізніше 30 листопада 2022 року, більш точний час не встановлено, усвідомлюючи загальновідомий факт здійснення відкритої збройної агресії російської федерації проти України, яка розпочалась 24 лютого 2022 року, маючи умисел на допомогу державі-агресору та її незаконним органам влади, створеним на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційній адміністрації, діючи умисно, за власною ініціативою, з мотивів непогодження з політикою чинної влади в Україні та підтримки входження тимчасово окупованих територій України до складу російської федерації, усвідомлюючи факт невизнання російською федерацією державного суверенітету України, що поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною, в порушення порядку встановленого Конституцією України, міжнародними договорами та нормативно-правовими актами України, добровільно зайняв посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, а саме посаду «главы Тополинской сельской администрации», яка функціонує за адресою: вул. Шкільна, 5, с. Тополине Нікольської селищної територіальної громади Маріупольського району Донецької області.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 посилається на незаконність вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду стосовно ОСОБА_5 , просить скасувати їх та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

В обґрунтування своїх доводів захисник вказує, що попередні суди безпідставно не врахували того, що висновки свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо добровільного зайняття ОСОБА_5 посади ґрунтуються лише на їх особистому сприйнятті, без надання переконливих доказів того, що дії його підзахисного були добровільними, а не під тиском окупаційної влади. Також захисник зазначає, що накази та розпорядження так званого «глави днр» не можуть вважатися доказами добровільності.

Стверджує, що під час розгляду вказаного кримінального провадження було порушено право на доступ до правосуддя, право на захист та загальні засади кримінального провадження через відсутність у ОСОБА_5 можливості давати показання або відмовитись від їх дачі та його неналежне повідомлення на всіх стадіях кримінального провадження, при цьому, на думку захисника, розміщення інформації на сайтах органів державної влади та у засобах масової інформації не викликає обов`язку у громадянина перевіряти наявність таких відомостей, отже є неналежним повідомленням.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Натомість зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 414 цього Кодексу.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК та правильність кваліфікації його дій, місцевий суд зробив із додержанням положень ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Так, вина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується показами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також письмовими доказами, зокрема: актом огляду з фотокартками до нього від 24 березня 2023 року, актом огляду з фотозображенням до нього від 24 березня 2023 року, протоколом огляду з фото-таблицею до нього та відеозаписом, протоколом огляду мережі Інтернет від 26 травня 2023 року, протоколами огляду від 18, 19, 21, 26, 28 вересня 2024 року, листом голови Нікольської селищної ради Донецької області №1/02/1557/10-24 від 02 жовтня 2024 року.

За наслідками судового розгляду місцевий суд надав оцінку дослідженим доказам на предмет належності, допустимості, достовірності, та у сукупності - достатності та взаємозв`язку, на підставі яких дійшов висновку, що ОСОБА_5 добровільно зайняв посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, і кваліфікував його дії за ч. 5 ст. 111-1 КК.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_5 обійняв посаду не добровільно, а під тиском, колегія суддів вважає безпідставними. Оскільки, добровільним визнається діяння, вчинене за наявності можливості обрати іншу лінію поведінки, з урахуванням усіх обставин, що можуть виключати кримінальну відповідальність відповідно до статей 39, 40 КК.

Так, за матеріалами провадження вбачається, що суд першої інстанції, дослідивши наявні докази, не встановив фактів, які б підтверджували, що ОСОБА_5 був змушений обійняти зазначену посаду чи діяв під фізичним або психічним примусом з боку представників держави-агресора, а захисник не надав доказів відсутності у обвинуваченого можливості відмовитися від зайняття посади, а також не підтвердив фактів застосування до нього погроз чи насильства.

Як обґрунтовано зазначено у вироку суду першої інстанції, з досліджених фото- та відеоматеріалів, отриманих під час огляду мережі Інтернет уповноваженими органами досудового розслідування, встановлено, що ОСОБА_5 у приміщенні державної установи с. Тополине брав активну участь у зборах з представниками окупаційного режиму, обговорював проведення робіт і заходів з благоустрою території так званого Володарського муніципального округу, зокрема за участю «регіона-шефа» Липецької області.

Крім того, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб від 02 березня 2023 року (мовою оригіналу): «Предоставление сведений из ЕГРЮЛ/ЕГРИП в электронном виде» - «Тополинская сельская администрация» «93-Донецкая народная республика», керівником зазначеної установи значиться ОСОБА_5 . Зазначене свідчить про його усвідомлене волевиявлення на зайняття посади та здійснення діяльності в структурі окупаційної адміністрації.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що відповідно до приписів частин 1, 2 ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування і отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових чи фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок, так і проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Варто зауважити, що ОСОБА_5 засуджений за кримінальне правопорушення, яке відноситься до злочинів проти основ національної безпеки України. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, здебільшого докази, які лежать в основі у цій категорії справ є електронні (цифрові) докази, які містяться у відкритих чи закритих мережах. Зокрема - мережа Інтернет, різноманітні сайти, засоби масової інформації, соціальні мережі, приватні месенджери, телеграмканали, комп`ютерна техніка, мобільні телефони, флешносії, карти пам`яті тощо.

У цьому кримінальному провадженні, доказами є фактичні дані протоколів огляду публікацій на офіційних Інтернет ресурсах, які мають загальний доступ, тож факти які вказують на протиправний характер дій ОСОБА_5 є загальновідомими.

Крім того, вказане знайшло своє підтвердження і в показаннях свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які у судовому засіданні повідомили, що після окупації с. Тополине Маріупольського району Донецької області ОСОБА_5 добровільно погодився на співпрацю з представниками окупаційної влади, незважаючи на те, що була можливість евакуюватися з окупованої території.

Як убачається із оскаржуваної ухвали суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду, що із сукупного аналізу показань допитаних у судовому засіданні свідків та досліджених письмових доказів слідує, що ОСОБА_5 вчинив умисні дії, а саме добровільно почав співпрацювати з окупаційною владою саме під окупаційним режимом.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки попередніх судів про те, що вищезазначене є беззаперечним свідченням невимушеної поведінки ОСОБА_5 , відсутності будь-якого примусу щодо нього, а відтак, і цілковитої добровільності його дій, що не було спростовано стороною захисту та доказів протилежного не надано.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_4 про істотне порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке полягає у тому, що ОСОБА_5 не був належним чином повідомлений про кримінальне провадження та судовий розгляд стосовно нього, у зв`язку з чим було порушено його право на захист, слід зазначити наступне.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 розглядалося в порядку спеціального судового розгляду («in absentia») за його відсутністю з обов`язковою участю захисника, який здійснював активні дії, спрямовані на захист обвинуваченого ОСОБА_5 , приймав участь у допиті свідків та дослідженні доказів, виступав у судових дебатах та заперечував проти обвинувачення.

Процедура спеціального судового провадження є особливою, оскільки здійснюється без участі обвинуваченого, а повідомлення про виклик проводиться з дотриманням певних правил, передбачених процесуальним законом. Законодавець передбачив порядок повідомлення осіб, які перебувають на тимчасово окупованій території чи на території держави-агресора, шляхом публікації відповідних документів у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційних веб-сайтах судових і правоохоронних органів. З моменту такої публікації особа вважається належним чином повідомленою.

Згідно оскаржуваних судових рішень, у межах кримінального провадження № 0000259 від 24 березня 2023 року ОСОБА_5 05 жовтня 2024 року повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК через «Урядовий кур`єр» та на сайті Офісу Генерального прокурора. Крім того, вказану підозру було вручено його захиснику - адвокату ОСОБА_4 , проте обвинувачений до органу досудового розслідування не з`явився і причин неприбуття не повідомив.

У зв`язку з цим постановою прокурора від 16 жовтня 2024 року ОСОБА_5 оголошено в регіональний, державний, міждержавний та міжнародний розшук, а ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2024 року надано дозвіл на проведення спеціального досудового розслідування, про що відповідне повідомлення опубліковано в газеті «Урядовий кур`єр» № 221.

До того ж, місцевий суд здійснював виклик обвинуваченого шляхом публікацій у «Урядовому кур`єрі», на сайтах «Судова влада України» та «Офісу Генерального прокурора», а також надсилав повістки за останнім відомим місцем проживання.

Зазначений порядок повідомлення було застосовано й судом апеляційної інстанції. Однак, попри належне інформування про зміст судових повісток, дату та час судових засідань, ОСОБА_5 не з`явився, що свідчить про його ухилення від явки у судові засідання.

Слід зазначити, що з моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Отже, засуджений ОСОБА_5 був належним чином повідомлений про розгляд справи, його право на захист забезпечено у повному обсязі, а доводи захисника в цій частині є необґрунтованими.

Переглянувши вирок місцевого суду в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги сторони захисту, які є аналогічними доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_4 та вказавши відповідні мотиви, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в своїй ухвалі підстави прийняття такого рішення.

Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам ст. ст. 370, 374, 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставами для скасування судових рішень колегією суддів не встановлено, а тому касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 13 травня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3