УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянув в судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29.12.2025 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Первомайськ Миколаївської області, громадянина України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України,

-якою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави на строк до 26 лютого 2026 року включно.

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу суду, постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання про продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою та задовольнити клопотання про продовження строку тримання під вартою з визначенням застави у розмірі вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у якості альтернативного запобіжного заходу.

Короткий зміст ухвали.

Ухвалою суду обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 26 лютого 2026 року включно без визначення застави.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

Апелянт вважає, що оскаржувана ухвала суду є незаконною та необґрунтованою.

Зауважує, що суд не надав жодної правової оцінки заявленим стороною обвинувачення ризикам та дійшов помилкового висновку про неможливість запобігти заявленим ризикам шляхом застосування будь-якого більш м`якого запобіжного заходу, а ніж тримання під вартою.

Звертає увагу, що протягом досудового розслідування ризики, заявлені на його початку, а саме п.п.1,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, зменшились до двох, а саме п.п 1,5 ч.1 ст.177 КПК України і ті, на думку сторони захисту, є недоведеними.

Також зазначає, що судом не було належно обґрунтовано реалізацію свого права не визначати заставу обвинуваченому.

На думку захисника, наявна можливість застосування до ОСОБА_6 іншого, більш м`якого, запобіжного заходу, який може забезпечити виконання обвинуваченим обов`язків передбачених кримінально-процесуальним законодавством, а саме у вигляді цілодобового домашнього арешту, з покладанням відповідних обов`язків.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

В провадженні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження № 0000248 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.04.2024р. щодо ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів без права внесення застави. В подальшому ухвалами слідчого судді ОСОБА_6 було неодноразово продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії обвинуваченому ОСОБА_6 раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Обґрунтовуючи клопотання, прокурор посилається на продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачений може переховуватись від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд дійшов висновку, що продовжують існувати ризики, визначені ч. 1 ст. 177 КПК України, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , тому наразі запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою не видається за можливе, оскільки судовий розгляд продовжується.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до положень ч.4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Обвинуваченому ОСОБА_6 судом було належним чином повідомлено про час та дату судового засідання. В матеріалах провадження міститься розписка останнього про отримання ним повідомлення щодо часу та дати судового засідання в Миколаївському апеляційному суді. Клопотань про безпосередню присутність в судовому засіданні обвинувачений не надсилав.

Також належним чином про час та дату судового засідання були повідомленні захисники обвинуваченого. 12.01.2026р. від захисника ОСОБА_5 на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Також від захисника ОСОБА_7 14.01.2026р надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Миколаївським апеляційним судом постановлено ухвалу від 14.01.2026р. щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції з використанням захисником ОСОБА_5 та захисником ОСОБА_7 власних технічних засобів в системі «EasyCon». Але на зв`язок в призначений час в судовому засіданні захисники не вийшли. Причин неявки суду не повідомили, клопотань про перенесення розгляду справи не надсилали.

Таким чином, на думку колегії суддів розгляд апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 слід провести за відсутності останніх, так як подальше відкладення розгляду скарги не слугуватиме виконанню положень ст.28 КПК України щодо розумності строку розгляду скарг, який відповідно до вимог ч.3 ст.422-1 КПК України має бути здійснений не пізніше 3-х днів з моменту надходження відповідної скарги до суду апеляційної інстанції.

Згідно ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до матеріалів судового провадження в провадженні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження № 0000248 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 . Обґрунтовуючи клопотання, прокурор посилається на існування ризиків, передбачених п. п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Приймаючи рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 суд, пославшись на відомості, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що заявлені раніше ризики не зменшилися, а тому запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою, наразі не видається за можливе.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років або довічне позбавлення волі, а отже з огляду на тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання його винуватим у інкримінованому злочині, обвинувачений може переховуватись від суду.

Слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».

Колегія суддів вважає, що враховуючи тяжкість злочину в якому обвинувачується ОСОБА_6 , його обізнаність щодо тяжкості покарання, яке може бути йому призначено судом в разі визнання його винним, а також, те, що рф продовжує на території України повномасштабну збройну агресію, тривають бойові дії, на території України введено воєнний стан, а ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину проти основ національної безпеки, наявні підстави вважати, що обвинувачений може ухилятись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Також є вірним зазначене судом першої інстанції, що наявним є ризик вчинення інших правопорушень, зважаючи на характер злочинних дій у яких обвинувачується ОСОБА_6 , припинення цієї діяльності тільки завдяки втручанню правоохоронних органів, та враховуючи, що повномасштабна збройна агресія рф триває.

Застосування до обвинуваченого більш м`якого, запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, про що просить захисник, не є доцільним, оскільки наявність постійного місця проживання та наявність соціальних зв`язків не є тими визначальними обставинами, які б давали можливість обрати останньому запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, вказані обставини не зменшують заявлених ризиків та не свідчать про можливість забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Отже, беручи до уваги доведеність ризиків, передбачених п.1,5 ч.1 статті 177 КПК України, а також серйозність висунутого ОСОБА_6 обвинувачення та тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, те, що злочин вчинено проти основ національної безпеки, апеляційний суд не знаходить підстав для зміни обраного запобіжного заходу на більш м`який запобіжний захід, як того просить апелянт.

Щодо твердження захисника, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обґрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, то вони є неприйнятними з огляду на наступне.

Кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначених прокурором в обвинувальному акті кримінальних правопорушеннях за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, що виключає можливість оцінки судом обґрунтованості підозри у розумінні п. 175 рішення Європейського суду з прав людини «Нечипорук і Йонкало проти України» та інших рішень Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» і «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства»). Разом з тим, оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених п. п.1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Доводи захисника ОСОБА_5 , що судом не було належно обґрунтовано реалізацію свого права не визначати заставу обвинуваченому не є слушними, оскільки з рішення суду першої інстанції вбачається, що суд врахував, що відповідно до вимог ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто у вигляді тримання під вартою, а відповідно до абзацу третього, ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

За такого, суд першої інстанції, врахувавши, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі, зазначив, що відповідно до вимог ст. 183 КПК України, застосував відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

З огляду на наведене апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29.12.2025 року, якою стосовно ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: