Справа № 638/5904/25
Провадження № 1-кп/638/943/26
УХВАЛА

Іменем України

21 січня 2026 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000895, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Євпаторія, АР Крим, Україна, українця, громадянина України, із середньою технічною освітою, не працевлаштованого, одруженого, без місця реєстрації на території України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово проживає на території України за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

-22.04.1996 Гагарінським районним судом м. Севастополя за ч. 2 ст. 140, ч. 1 ст. 145, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

-10.09.1997 Ленінським районним судом м. Севастополя за ч. 3 ст. 193, ст. 191, ч. 1 ст. 194, ч. 3 ст. 140, ч. 1 ст. 142, ч. 2 ст. 17, ст. 143, ст. ст. 42, 44, 43 КК України (в редакції 1960 року) до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

-25.06.2003 Гагарінським районним судом м. Севастополя за ч. 3 ст. 357, ч. 4 ст. 186, ст.ст. 69, 70 КК України до 5 років позбавлення волі;

-07.07.2010 Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;

-05.05.2021 Київським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 2 років позбавлення волі,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, п. 6, 11 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 14, п. 5, 6, 8, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 5, 6, 8, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 113, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 263 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Харкова перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000895, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, п. 6, 11 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 14, п. 5, 6, 8, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 5, 6, 8, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 113, ч. 2 ст. 258, ч. 1 ст. 263 КК України.

В судовому засіданні прокурором у кримінальному провадженні заявлене клопотання про продовження стосовно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави. Клопотання обгрунтоване тим, що органом досудового слідства зібрано достатньо доказів наявності обгрунтованого обвинувачення у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, караються позбавленням волі на строк від 7 до 15 років позбавлення волі або довічним позбавленням волі. Під час досудового розслідування слідчим суддею обрано запобіжний захід без визначення розміру застави, який в подальшому продовжувався. На думку прокурора, вина обвинуваченого у вчиненні злочинів підтверджується зібраними під час слідства доказами. У кримінальному провадженні наявні ризики, передбачені п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілих, експертів, спеціалістів, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується. Звертає увагу, що обвинувачений на території України міцних соціальних зв`язків не має, не працює, фактично проживає у м. Бєлгород РФ, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності. На думку прокурора, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не здатен запобігти процесуальним ризикам.

Прокурор у судовому засіданні підтримав дане клопотання, посилаючись на наведені в ньому доводи.

Захисник ОСОБА_6 заперечувала проти задолення клопотання, наведені у ньому ризики вважала недоведеними.

Суд, заслухавши пояснення учасників провадження та оцінивши обґрунтованість заявленого клопотання, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України, розгляд клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою здійснюється згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Частиною п`ятою ст. 199 КПК України передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Таким чином, підставою для продовження тримання особи під вартою є, зокрема, встановлення, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 24.10.2024 ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 21.12.2024. Надалі вказаний запобіжний захід продовжувався.

При обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя, з урахуванням вимог ст.177 КПК України, виходив з наявності підстав для застосування вказаного запобіжного заходу, а саме наявності обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінальних правопорушень, а також наявності ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний міг здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.

На даний час у кримінальному провадженні здійснюється судовий розгляд.

Так, на думку прокурора, на цій стадії судового розгляду лише запобіжний захід у виді тримання під вартою здатний забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків під час розгляду справи, в іншому випадку цілком ймовірно, що обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню в спосіб вчинення тиску на свідків, потерпілих, експертів, спеціалістів, переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується, тому застосування альтернативних запобіжних заходів є недоцільним.

При наданні оцінки наявності та ступеню ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує, що згідно п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Яжинський проти Польщі» ризик незаконного впливу обвинувачених особисто на свідків, потерпілих може бути визнано на початкових стадіях процесу.

Суд вважає, що ризик прийняття обвинуваченим спроб незаконного впливу на свідків, які безпосередньо перед судом не допитані, з метою переконання або змушення останніх надати показання в вигідному для нього аспекті є реальним.

Також, суд дійшов висновку, що прокурором доведено існування ризиків, визначених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень чи продовження кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, та переховування від суду, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, за вчинення яких передбачено покарання до 15 років позбавлення волі або довічне позбавлення волі, раніше неодноразово судимий, в Україні продовжується дія воєнного стану, частина території країни знаходиться під окупацією, частина державного кордону не контролюється, що об`єктивно може надати можливість обвинуваченому, як переховуватися від суду, так й вчинити інше кримінальне правопорушення, в тому числі проти основ національної безпеки України.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

При цьому, згідно зі ст. 7-9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України, при оцінці відповідних ризиків (перелічених у ч. 1 ст. 177 КПК) слід враховувати й тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винною в інкримінованому правопорушенні.

Таким чином, суд вважає доведеним, що ризики, які стали підставою для обрання щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на даний час продовжують існувати та не зменшилися, а доводи захисника такі висновки суду не спростовують.

Перевіряючи наявність законних підстав вважати, що застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою буде достатнім для запобігання встановленим ризикам у кримінальному провадженні, судом, відповідно до ст. 178 КПК України, оцінено в сукупності фактори, пов`язані з характером особи обвинуваченого, моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, особистими та соціальними обставини його життя, сімейними зв`язками та зв`язками із суспільством. За станом здоров`я обвинуваченого відсутні відомості про такий його стан, який би унеможливлював застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Суд, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства, вважає, що заявлений прокурором вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави відповідає характеру та тяжкості інкримінованих діянь, позбавляє можливості перешкодити інтересам правосуддя, альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Згідно обвинувального акта ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України під час дії воєнного стану, злочинів проти життя та здоров`я осіб, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність та обумовлює необхідність дотримання судом такої міри суворості, щоб вона була здатна забезпечити охорону загальносуспільних прав та інтересів.

Рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Крім того, згідно з ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Отже, застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, є неможливим.

Під час розгляду клопотання судом вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу у виді застави для запобігання вищевказаних ризиків.

При цьому, згідно із п. 1, 2 ч. 4 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

Враховуючи існування передбачених ст. 177 КПК України ризиків, враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, вчинених із застосуванням насильства та злочину, який спричинив загибель людини, а також кримінальних правопорушень, передбачених ст. 111, 113, 258 КК України, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого, суд дійшов висновку, що застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави є неможливим, а тому вважає необхідним задовольнити клопотання прокурора та продовжити стосовно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Керуючись ст. 177, 178, 183, 372, 376 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження стосовно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на шістдесят днів, тобто до 21 березня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а обвинуваченим у той же строк, з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Строк дії ухвали до 21.03.2026.

Головуючий-суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3