Номер провадження 11-кп/816/1111/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Диверсія
УХВАЛА

Іменем України

29 жовтня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м. Суми кримінальне провадження № 592/18011/24 за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 04.09.2025 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

захисників адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах обвинувачені ОСОБА_13 та ОСОБА_14 просять скасувати ухвалу суду та застосувати до них більш м`який запобіжний захід, оскільки під вартою вони перебувають більше року, більшість ризиків нівелюється, а переховуватись від органів досудового розслідування та суду і виїзд за кордон або на окуповані території може становити небезпеку для їх життя чи здоров`я. Вплив на свідків вони не мають, місця проживання останніх їм не відомі, до кримінальної відповідальності раніше вони не притягувались, на обліках у лікарів не перебувають, мають міцні соціальні зв`язки.

У Ковпаківському районному суді м. Суми знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК та ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК, розгляд якого по суті пред`явленого обвинувачення до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою ще не завершений, внаслідок чого прокурором було подане клопотання про продовження ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжних заходів у виді тримання під вартою, яке обґрунтоване тим, що останні можуть вдатися до переховування від суду, чинити тиск на свідків та вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 04.09.2025 обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продовжені запобіжні заходи у виді тримання під вартою без визначення розміру застави. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, а інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти цим ризикам.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтримали кожен свою апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення судового рішення без змін, а апеляційних скарг без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Зокрема, завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Належна правова процедура це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя, а застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Відповідно ч. 1-3 ст. 331 КПК, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців.

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Іншими словами, застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого; визначення таких прав вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (рішення у справі «Летельє проти Франції»).

Підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, тобто: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується (ст. 177 КПК).

Здійснивши розгляд клопотання прокурора та задовольнивши його, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого рішення, що вказані державним обвинувачем ризики не зменшились та є актуальним, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих правопорушень, їх характер та ступінь суспільної небезпечності, а також фактичні обставини його вчинення.

Так, ОСОБА_9 обвинувачується за ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК, а ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК, і обґрунтованість цих обвинувачень може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку, а тому колегія суддів не уповноважена надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо винуватості чи навпаки невинуватості ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого їм обвинувачення, правильності кваліфікації їх дій, достовірність або недостовірність наявних у справі доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) подальшого тримання під вартою обвинувачених для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінального провадження.

Висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Хоч КПК і не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З огляду на це, наявні у кримінальному провадженні ризики є актуальними і на момент апеляційного розгляду та з часом не зменшились, внаслідок чого обвинувачені можуть переховуватися від суду, впливати на свідків та вчинити інші кримінальні правопорушення, а застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою не забезпечить належне виконання останніми покладених на них процесуальних обов`язків і не зможе запобігти передбаченим у п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК ризикам.

Урахування тяжкості кримінального правопорушення, у цьому конкретному випадку, має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цих осіб та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності їх поведінки, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинені кримінальні правопорушення підвищує ризик того, що обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 можуть ухилитися від суду, незаконно впливати на свідків та вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому колегія суддів враховує те, що «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

Ризик втечі, як зазначалось вище, також має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), а тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і реально існує на цій стадії судового провадження.

При встановленні ризику впливу на свідків необхідно ураховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК).

Згідно з ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а тому ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом, тому підстав для зміни запобіжних заходів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на більш м`які запобіжні заходи колегія суддів не вбачає, оскільки вони обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких злочинів, а інші запобіжні заходи не зможуть запобігти наявним ризикам.

Доводи апеляційних скарг обвинувачених про відсутність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК, є необґрунтованими та не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Твердження апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про те, що вони раніше до кримінальної відповідальності не притягувались, на обліках у лікарів не перебувають, мають міцні соціальні зв`язки тощо, хоч і мають місце, але ці обставини не є тими безумовними підставами, що унеможливлюють тримання обвинувачених під вартою, і повинні враховуватись разом з іншими фактичними обставинами кримінального провадження та вимогами кримінального процесуального закону, які регламентують обрання, зміну, скасування чи продовження запобіжних заходів, у їх сукупності.

Зважаючи на наявність ризиків, зазначених в ухвалі суду першої інстанції, необхідність забезпечення повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника судового провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що суспільний інтерес привалює над принципом поваги до свободи особистості і виправдовує саме на теперішній час подальше тримання обвинувачених під вартою.

Оскаржувана ухвала суду є законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги обвинувачених без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

постановила:

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 04.09.2025 відносно ОСОБА_15 та ОСОБА_16 залишити без змін, а їх апеляційні скарги на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4