справа № 208/9913/21
провадження № 1-кп/208/97/25
УХВАЛА

13 листопада 2025 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Кам`янського у складі: головуючого, судді ОСОБА_1 , при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника ОСОБА_10 ,

у відкритому судовому засіданні по справі кримінального провадження відносно:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 357 КК України,

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 162 КК України, розглянувши клопотання сторони обвинувачення про продовження запобіжного заходу -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває зазначена кримінальна справа. Обвинуваченим обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У справі досліджені всі наявні докази, допитані обвинувачені.

Прокурорами заявлено окремі клопотання про продовження відносно обвинувачених заходу забезпечення кримінального провадження у виді тримання під вартою, які аргументовано наступними доводами.

ОСОБА_13 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, є раніше судимим, може ухилитись від суду з огляду на покарання яке йому загрожує у разі визнання винним, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Демянець обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, є раніше судимою особою, не має міцних соціальних зв`язків, може переховуватись від суду з огляду на покарання яке йому загрожує у разі визнання винним, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Адвокат ОСОБА_7 заперечував проти задоволення клопотання прокурора. Просив відмовити прокурору в задоволенні клопотання, та враховуючи засудження ОСОБА_13 за вироком іншого суду до позбавлення волі, залишити його в СІЗО до розгляду справи по суті відповідно до ст.ст. 537, 539 КПК України.

Адвокат ОСОБА_8 та обвинувачений підтримали думку адвоката ОСОБА_14 . Адвокат ОСОБА_10 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора. ОСОБА_15 тривалий час перебуває під вартою і за цей час минули строки покарання призначенні йому за іншими вироками. Ризики наведені в клопотанні на теперішній час значною мірою втратили свою актуальність. Вважає, що належну процесуальну поведінку підзахисного цілком можливо забезпечити шляхом застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту. Визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави не доцільне, так як у родини ОСОБА_15 на її внесення коштів немає. Обвинувачений підтримав думку захисника.

Суд розглянувши клопотання, вислухав учасників судового засідання, встановив наступне.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду.

Згідно ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього кодексу.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені п. п. 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які враховувалися при застосуванні до обвинуваченого даного виду запобіжного заходу і його продовженні, та на які на теперішній час вказує прокурор, на час розгляду зазначеного кримінального провадження у суді не відпали, не зменшилися, й виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , кожен окремо, обґрунтовано, в достатній мірі для розгляду клопотань сторони обвинувачення, обвинувачуються у вчиненні низки кримінальних правопорушень, у тому числі тяжких злочинів, за які чинним законодавством передбачено безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 6 років. Обвинувачені, кожен окремо, раніше судимі за вчинення корисливих злочинів.

Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи. Тобто, у випадку вирішення питання про застосування заходу забезпечення кримінального провадження причетність особи до вчинення кримінального правопорушення не повинна мати категоричного висновку, а свідчити лише про її можливість.

Суд вважає, що тяжкість обвинувачення, хоча й не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, але таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо не враховувати. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів»

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Щодо характеру особи обвинувачених, суд зазначає, що обвинувачені є раніше неодноразово судимі за вчинення умисних злочинів, в тому числі корисливих, на теперішній час засуджені за корисливі злочини до відбуття реального покарання у виді позбавлення волі. Даних про їх офіційне працевлаштування та джерела доходів до затримання, у суду відсутні.

Наявність у обвинувачених відповідних соціальних зв`язків, само по собі не є достатнім стримуючим фактором порушення ними процесуальних обов`язків.

Суд вважає, що будучи обізнаними про ступінь тяжкості інкримінованих злочинів та покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим, існує реальний ризик того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду.

Приймаючи до уваги запровадження в Україні військового стану, утрудненість контролю за зобов`язаннями обвинувачених, такі обставини у своїй сукупності свідчать про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, та як раніше неодноразово судимі за корисливі злочини, не мають визначеного джерела доходу, можуть вчинити інше кримінальне правопорушення.

Розглядаючи клопотання прокурора в частині продовження застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_13 , суд зазначає, що на даний час останній засуджений вироком іншого суду до тривалого покарання у виді позбавлення волі, і навіть найбільш сприятливіше застосування до нього положень ст. 70 ч.4 КК України не перевищує строк покарання з часу його затримання у наявній справі.

На підставі наведеного, суд переконаний у необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки ними доведено обставини, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченого ОСОБА_13 перебувати на волі.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу відносно Демянець суд зазначає, що застосовуючи запобіжний захід суд зобов`язаний здійснювати повноваження із судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час судового розгляду, діяти відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Завданням суду під час розгляду клопотання щодо застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою полягає у недопущенні обмеження конституційних прав та свобод особи за відсутності підстав, передбачених КПК України, необґрунтованого застосування до особи певного виду запобіжного заходу за умови, що належна процесуальна поведінка обвинуваченого може бути забезпечена шляхом обрання менш суворого виду запобіжного заходу.

У відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

При розгляді клопотання щодо запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших, тобто альтернативних запобіжних заходів, про що зазначається у рішенні ЄСПЛ у справі «Харченко проти України»

Відповідно до вимог пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це необхідно робити з урахуванням низки відповідних факторів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Згідно п.80 рішення ЄСПЛ у справі «Марченко проти України» визначається, що тримання особи під вартою буде свавільним, оскільки національні суди не обґрунтували необхідність такого тримання і не було розглянуто можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу», про це ж вказується у п.29 рішення ЄСПЛ по справі «Хайреддінов проти України»

Стаття 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. 29 Конституції України гарантує кожному право на свободу та особисту недоторканність.

В силу статті 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Демянець пред`явлені обвинувачення у вчиненні низки корисливих злочинів.

Презумпція невинуватості визначена ст. 17 КПК України, згідно з якою поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, національні суди повинні з`ясувати, чи є тримання особи під вартою єдиним запобіжним заходом, який забезпечив би належну процесуальну поведінку особи та виконання нею процесуальних обов`язків, а також чи є можливість обмежитися в даному випадку застосуванням менш суворого запобіжного заходу. При цьому на користь зміни запобіжного заходу на менш суворий свідчать наявність постійного місця проживання, усталений спосіб життя, наявність утриманців, відсутність спроб ухилитися від правосуддя, про що йдеться у рішенні ЄСПЛ у справі «Пунцельт проти Чехії»

Статтю 194 КПК України встановлено наступне:

1. Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

4. Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Судом встановлено, що ОСОБА_15 тривалий час перебуває під вартою. Враховуючи стадію судового слідства та тривалість часу перебування обвинуваченого під вартою, суд вважає, що ризики зазначені прокурором не є достатніми для задоволення клопотання, і існує можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у його клопотанні, і тому відносно ОСОБА_15 можливо застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Згідно до ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі, що відповідає диспозиції інкримінованих Демянець кримінальних правопорушень.

Суд вважає, що саме визначені цим рішенням суду запобіжні заходи відповідають характеру та тяжкості інкримінованих діянь, саме такі їх види позбавлять можливості обвинувачених перешкодити інтересам правосуддя.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176-178, 181-184, 331 КПК України, суд

у х в а л и в :

Клопотання прокурора щодо обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.

Строк запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою, продовжити строком до 10.01.2026 року.

Клопотання прокурора щодо обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Клопотання сторони захисту відносно обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у виді тримання під вартою, змінити на домашній арешт з застосуванням в період з 22.00 до 05.00 години, строком до 10.01.2026 року, за адресою: м. Дніпро, вулиця С. Ковалевської, 90-54.

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільнити з під варти в залі суду негайно.

В задоволенні клопотання сторони захисту про скасування запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 , відмовити.

Копію ухвали вручити обвинуваченим, захисникам, прокурорам, направити уповноваженій службовій особі місця ув`язнення та відповідному органу поліції за місцем мешкання ОСОБА_9 .

Ухвала суду може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду, протягом 5-ти днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1