Справа № 694/1717/25 Провадження №1-кп/694/137/25
Вирок

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

26.12.2025 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засiданнi кримінальне провадження№0000227 від 06.06.2025 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Водяники, Звенигородського району Черкаської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не працюючого, не одруженого, на утриманні малолітніх дітей та осіб похилого віку не має, депутатом, учасником бойових дій не являється, не є особою з інвалідністю, судимий: 15.01.1991 Воєнним трибуналом Ашхабатського гарнізону за ч. 2 ст. 250, ч. 1 ст. 249, ч. 1 ст. 90, ст.40 КК Туркменістану до позбавлення волі строком 6 років; 22.09.1992 Придніпровським районним судом м. Черкаси за ч. 2 ст. 206 КК України до позбавлення волі строком 1 рік і 6 місяців; 05.10.2000 Звенигородським районним судом Черкаської області за ч. 3 ст. 81, ч. 1 ст. 89, ч. 3 ст. 140, ст. 208, 42 КК України до позбавлення волі строком 6 років; 17.04.2008 Звенигородським районним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 164, 76 КК України до обмеження свободи строком 2 роки з випробуванням 1 рік; 20.11.2008 Звенигородським районним судом Черкаської області за ч.2 ст. 187, 69 КК України до позбавлення волі строком 4 роки з конфіскацією 1/2 майна; 18.12.2013 Звенигородським районним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 186 КК України до позбавлення волі строком 4 роки з випробуванням 2 роки; 17.03.2014 Звенигородським районним судом Черкаської області за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців з випробуванням; 15.08.2014 Звенигородським районним судом Черкаської області за ч.3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком 5 років; 01.11.2019 Звенигородським районним судом Черкаської області за ч. 3 ст.15, 4.3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком 4 роки з випробуванням 3 роки; вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 01.04.2020 року до покарання у вигляді 4 роки 5 (п?ять) місяців позбавлення волі, 27.05.2022 року вироком Уманського міського суду за ч. 1 ст. 393, 71 КК України, до 3 років 3 місяців позбавлення волі, звільнений 04.10.2024 відповідно до ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області умовно-достроково від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на не відбуту частину покарання - 11 місяців 23 дня, судимість не знята та не погашена,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України,

з участю обвинуваченого ОСОБА_4 ,

встановив:

ОСОБА_4 , в ніч з 01.06.2025 на 02.06.2025, маючи протиправний умисел на незаконне проникнення до володіння особи, прийшов до домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , користувачем якого є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Надалі ОСОБА_4 , реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на незаконне проникнення до іншого володіння особи, здійснене всупереч волі законного власника, розуміючи протиправний характер своїх дій, в порушення вимог ст. 30 Конституції України, яка гарантує кожному недоторканість житла та іншого володіння особи, подолавши паркан потрапив на територію огородженого домоволодіння, після чого підійшов до сарайного приміщення та шляхом вільного доступу відімкнувши двері, які були зачинені на навісну металеву клямку проник в середину приміщення з метою пошуку металевих виробів, тим самим порушив недоторканість житла потерпілої ОСОБА_5 .

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 162 КК України - незаконне проникнення до іншого володіння особи.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину визнав в повному обсязі, визнав всі фактичні обставини, які йому пред`явлено в обвинуваченні, та пояснив, що, дійсно, за вказаних в обвинувальному акті обставинах вчинив вказаний кримінальний проступок. У вчиненому щиро розкаявся, просив суд суворо його не карати.

Потерпіла ОСОБА_5 до суду подала клопотання про розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 без її участі. Зазначила, що збитки їй не завдано. Міру покарання просила призначити сувору.

Показання ОСОБА_4 відповідають фактичним обставинам обвинувачення і учасниками процесу не оспорюються.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою всіх учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини.

ОСОБА_4 письмово підтвердив, що наслідки застосування ч.3 ст. 349 КПК України йому зрозумілі, відомі, визнаючи обставини скоєного кримінального правопорушення, він діє вільно, без стороннього тиску.

Суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України, провів судовий розгляд у порядку, передбаченому даною нормою, обмежившись лише допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, які характеризують його особу.

Дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 162 КК України, як незаконне проникнення до іншого володіння особи.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст.91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин під час судового розгляду покладається на прокурора.

Показання обвинуваченого у судовому засіданні послідовні та логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Жодних розумних сумнівів щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення у суду немає та будь-які належні, допустимі і достовірні докази на спростування вказаного відсутні, жодних клопотань з цього приводу не заявлялося.

Таким чином, вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, доведена у повному обсязі і підтверджується доказами, які є у матеріалах кримінального провадження, обвинуваченим не оспорюються.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення є доведеним.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, дійшов висновку, що під час розгляду обвинувального акта підтверджено факт вчинення ОСОБА_4 кримінального проступку та його дії суд кваліфікує за ч. 1 ст. 162 КК України - незаконне проникнення до іншого володіння особи.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття.

Відповідно до ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлені.

Також при призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є кримінальним проступком; ставлення ОСОБА_4 до вчиненого, яке полягає у визнанні винуватості; дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, висновків не зробив і вчинив новий злочин, не працює, не одружений, характеризується за місцем проживання посередньо, вважає, що покарання обвинуваченому слід призначити у виді обмеження волі. Підстав для призначення більш м`якого покарання суд не вбачає, оскільки останній не працює, що унеможливлює призначення покарання у виді виправних робіт, та не має джерела доходу для сплати штрафу.

При цьому покарання обвинуваченому має бути призначено за сукупністю вироків за правилами ч.1 ст.71 КК України.

Визначене обвинуваченому покарання на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягуються до кримінальної відповідальності.

При цьому суд виходив також і з положень ч. 2 ст. 50 КК України, якими визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами. На переконання суду, покарання з яким визначився суд, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Дана позиція також викладена у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Також судом встановлено, що ОСОБА_4 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 162 КК України, не відбувши повністю покарання за вироком Уманського міського суду 27.05.2022 за ч. 1 ст. 393, 71 КК України, яким останнього засуджено та призначено покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі, звільнено 04.10.2024 відповідно до ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області умовно-достроково від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на не відбуту частину покарання - 11 місяців 23 дня.

Відповідно до ч.3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Згідно абз. 7 п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 (з подальшими змінами та доповненнями), у разі, коли особа сула засуджена до позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (ст. 75,104 КК України), або була звільнена від відбування покарання умовно-достроково (ст. 81, 107 КК України) і в період іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення вчинили новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначається більш м`які види покарання.

Враховуючи, що дане правопорушення ОСОБА_4 вчинив у період строку умовно-дострокового звільнення за вироком Уманського міського суду 27.05.2022 (за ч. 1 ст. 393, 71 КК Українизвільнений 04.10.2024 відповідно до ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області умовно-достроково від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на не відбуту частину покарання - 11 місяців 23 дня), остаточне покарання підлягає призначенню відповідно до ч.1 ст.71 КК України шляхом приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком до покарання, яке призначене за даним вироком, яке перераховано за правилами ст. 72 КК України, виходячи з співвідношення, що один день позбавлення волі відповідає двом дням обмеження волі.

Таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_4 , попередження вчинення ним кримінальних правопорушень, та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості, і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Витрати в кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов у справі не заявлявся.

Матеріальна шкода не завдана.

Питання про долю речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 369, 370, 371, 373, 374, 377 КПК України, суд

засудив:

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного цим вироком покарання приєднати невідбуту частину покарання за вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27.05.2024 та з урахуванням ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04.10.2024 (у справі 705/5224/24) у вигляді позбавлення волі на строк 11 місяців 23 дні.

На підставі ч. 1 ст. 72 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік перерахувати у покарання у виді позбавлення волі з розрахунку, що два дні обмеження волі відповідають одному дню позбавлення волі, що становить 6 (шість) місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України за сукупністю вироків, шляхом складання покарань, остаточно визначити покарання ОСОБА_4 у вигляді 1 (один) рік 5 (п`ять) місяців 23 (двадцять три) дні позбавлення волі.

Витрати в кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов у справі не заявлявся.

Матеріальна шкода не завдана.

Речові докази: алюміневу ємкість об`ємом близько 3л., мідний якорь від автомобіля марки ВАЗ 2104, частину передньої пластикової панелі від автомобіля марки ВАЗ 2104, пластикову трубку та алюміневі дроти, які передано на зберігання потерпілій ОСОБА_5 , залишити власнику, звільнивши останню від обов`язків за зберігальною розпискою.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Звенигородський районний суд Черкаської області протягом 30 днів - учасниками процесу з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1