ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року

м. Київ

справа № 347/129/25

провадження № 51-3813 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

1. За вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2025 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 382 КК до покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 грн.

2. Вирішено питання щодо речових доказів.

3. Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 26 серпня 2025 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишив без змін.

4. ОСОБА_6 визнано винуватим в умисному невиконанні постанови суду, що набрала законної сили за детально наведених у вироку обставин.

5. Як установив суд, постановою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2023 року у справі № 347/422/23, яка постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 29 вересня 2023 року була залишена без зміни, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн із позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки, без оплатного вилучення транспортного засобу.

6. У подальшому, ОСОБА_8 діючи умисно, достовірно знаючи про наявність вказаної постанови суду та будучи ознайомлений з нею, з метою її невиконання в частині позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість її виконати підриваючи авторитет органів правосуддя України, у порушення ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, 29 грудня 2024 року близько 14:10 год., рухаючись по вул. Дружби у с. Смодна Косівського району, керував автомобілем марки «Skoda А5», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

7. За порушення Правил дорожнього руху щодо ОСОБА_9 винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху від 29 грудня 2024 року серії ЕНА/ 3752899, якою притягнуто ОСОБА_7 , до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП та ознайомлено останнього із прийнятим рішенням.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

8. У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного, внаслідок м`якості, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

9. На обґрунтування свого прохання зазначає, що апеляційний суд не надав оцінки доводам апеляційної скарги прокурора про системну протиправну поведінку обвинуваченого, де попередньо накладені адміністративні стягнення у виді штрафу не спряли виправленню ОСОБА_6 та запобіганню вчинення ним нових правопорушень.

10. Також зазначає, що без належного реагування апеляційного суду залишилося неправильне застосування судом першої інстанції норм інституту судимості, зокрема, того, що місцевий суд у вироку вказав, що ОСОБА_6 відповідно до ст. 89 КК раніше не судимий, оскільки таке формулювання не узгоджується з правовими висновками суду касаційної інстанції, викладеними в справах №№206-1127/21, 647/1831/15.

11. Стверджує, що ухвала апеляційного суду у порушення вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не містить всіх доводів прокурора, викладених в апеляційній скарзі, а також мотивів на їх спростування.

12. На адресу Верховного Суду захисник ОСОБА_10 надіслав заперечення на касаційну скаргу, в яких просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Позиції учасників судового провадження

13. Прокурор частково підтримала подану касаційну скаргу, зокрема у частині невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного, внаслідок м`якості.

Мотиви Суду

14. Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

15. Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

16. Статтею370 КПК передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

17. Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382КК та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

18. За змістом ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

19. Згідно зі ст. 65 КК суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Частиною 2 цієї статті передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

20. Отже законодавцем надано судам дискреційні повноваження у визначенні міри покарання та звільнення винного від його відбування. Однак діючи в межах наданої законом дискреції, суд має навести правові підстави та переконливі мотиви для постановленого ним рішення.

21. Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.

22. Переглядаючи вирок місцевого суду, апеляційний суд дотримався вищевказаних положень кримінального процесуального закону.

23. Так з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК. Санкцією ч. 1 ст. 382 КК визначено покарання у виді штрафу від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк до трьох років.

24. Із вироку місцевого суду вбачається, що ОСОБА_6 призначено покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 грн, тобто мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 382 КК.

25. Прокурор, не погодившись із вироком місцевого суду, оскаржив його в апеляційному порядку з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості та просив ухвалити новий вирок щодо ОСОБА_6 .

26. Суд апеляційної інстанції, ретельно перевіривши доводи прокурора, дійшов умотивованого висновку, що рішення місцевого суду про можливість призначення ОСОБА_6 мінімального покарання, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК є обґрунтованим.

27. При цьому апеляційний суд послався на те, що суд першої інстанції, обґрунтовано врахував, що ОСОБА_6 вчинив нетяжкий злочин, дані, що характеризують особу винного, зокрема те, що він на підставі ст. 89 КК є особою, що не має судимості, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, де позитивно характеризується, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, є особою з інвалідністю ІІІ групи, наявність обставин, які пом`якшують покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, як на стадії досудового так і на стадії судового розгляду, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

28. На підставі наведених обставин суди дійшли правильного висновку про можливість призначення ОСОБА_6 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 382 КК. З таким висновком погоджується і колегія суддів.

29. Суд звертає увагу, що прокурор у судовому засіданні суду першої інстанції від 01 квітня 2025 року під час судових дебатів, просив призначити ОСОБА_6 покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Касаційна скарга прокурора не містить обґрунтування неврахування апеляційним судом окремих обставин, які б вказували б на м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання.

30. Крім того, із вироку місцевого суду не вбачається, що призначаючи покарання суд урахував попередні судимості ОСОБА_6 , відсутнє у судовому рішенні й посилання на попередній вирок щодо нього, і лише в частині опису даних, що характеризують особу, судом зазначено, що ОСОБА_6 є особою, яка відповідно до ст. 89 КК не має судимості. Колегія суддів вважає, що зазначена вказівка у судовому рішенні не є обставиною, яка могла вплинути на призначене покарання, ураховуючи, той факт, що як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 призначено мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 382 КК, з огляду на що доводи прокурора і в цій частині не є прийнятними. Суд бере також до уваги, що в запереченнях на касаційну скаргу прокурора, сторона захисту просила судові рішення залишити без зміни.

31. Посилання прокурора на судові рішення суду касаційної інстанції у справах №№ 206/1127/21, 647/1831/15 є безпідставним, оскільки наведені рішення не є релевантними обставинам цього проводження та позиції сторін у справі.

32. Враховуючи, що під час касаційного розгляду істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які би були безумовними підставами для скасування або зміни оскарженого судового рішення, не встановлено, касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

ухвалив:

Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3