Справа № 991/8490/25
Провадження №11-сс/991/657/25
ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року м. Київ

Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

представників власника майна ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 21 серпня 2025 року, якою накладено арешт на майно, яке на праві власності належить ОСОБА_8 у кримінальному провадженні № 0000261 від 31.03.2025,

УСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 21 серпня 2025 року частково задоволено клопотання детектива Національного антикорупційного бюро України (далі - НАБУ) ОСОБА_9 , погоджене прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (далі - САП) ОСОБА_10 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000261 від 31.03.2025 та накладено арешт з метою конфіскації майна, як виду покарання на об`єкти рухомого та нерухомого майна, шляхом заборони відчуження та розпорядження майном, яке на праві власності належить ОСОБА_8 .

Не погодившись із указаним рішенням, представник власник майна ОСОБА_5 звернувся до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 21 серпня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання детектива НАБУ про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000261 від 31.03.2025 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 21 серпня 2025 року є необґрунтованою, незаконною, висновки суду, викладені у вказаному судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, виходячи з наступного:

- надані детективом НАБУ докази підтверджують лише наявність між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 близьких романтичних стосунків (що не заперечується ОСОБА_11 та ОСОБА_8 ), проте не містять доказів існування між ними саме сімейних стосунків. В той же час перебування осіб в близьких стосунках не може свідчити про наявність в них саме сімейних стосунків;

- детективом НАБУ не доведено, що з 2011 року по сьогоднішній день ОСОБА_11 та ОСОБА_8 проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мають спільний бюджет, побут та взаємні права і обов`язки, притаманні саме подружжю;

- вирішуючи питання про накладення арешту на майно ОСОБА_8 як спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду, викладену в Постанові від 14.07.2020 у справі № 552/5693/18 та не навів жодних доводів стосовно того, що таке майно набуте внаслідок спільної праці ОСОБА_11 та ОСОБА_8 . Більше того, матеріали самого клопотання також не містять будь-яких доказів того, що арештоване майно набуте ОСОБА_11 та ОСОБА_8 внаслідок спільної праці та за їх спільні кошти;

- слідчий суддя вийшов за межі своїх повноважень як слідчого судді, оскільки, задовольняючи вказане клопотання, не тільки наклав арешт на належне ОСОБА_8 рухоме та нерухоме майно, а й встановив факт спільного проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_11 та вирішив питання про правовий режим належного ОСОБА_8 рухомого та нерухомого майна, визнавши його спільною сумісною власністю подружжя.

В судове засідання з`явились представники власника майна ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , прокурор ОСОБА_7 , які не заперечували щодо розгляду за наявного складу учасників. Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду скарги, в судове засідання не з`явились, про причини неявки в суд не повідомили. Згідно ч. 4 ст. 405 КПК України, неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. У зв`язку з чим, колегія суддів вважала за можливе розглянути апеляційну скаргу за наявного складу учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи представників власника майна ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили задовольнити її в повному обсязі, прокурора САП ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 131 КПК України, одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є арешт майна.

Згідно ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Частиною 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку передбаченому п. 3 ч. 2 цієї статті, тобто з метою конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Частина 11 ст. 170 КПК України вказує, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим ч. 1 ст. 170 КПК України.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів провадження убачається, що детективи НАБУ здійснюють досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000261 за підозрою ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 368 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 368 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 368 КК України, ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 28 ч. 4 ст. 368 КК України, ОСОБА_15 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України, ОСОБА_16 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України.

За версією органу досудового розслідування у період з березня по серпень 2025 року утворена ОСОБА_12 та ОСОБА_11 організована група у складі ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , вчинила особливо тяжкі корупційні злочини, пов`язані із заволодінням бюджетними коштами в особливо великих розмірах, та одержанням неправомірної вигоди в особливо великих розмірах.

03 серпня 2025 року ОСОБА_11 повідомлено про підозру у заволодінні чужим майном, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненому в умовах воєнного стану, в особливо великих розмірах, організованою групою, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України та у проханні надати та одержанні службовою особою, яка займає особливо відповідальне становище, неправомірної вигоди в особливо великому розмірі для себе та третіх осіб за вчинення службовою особою в інтересах третьої особи дій, з використанням наданого службового становища, вчинених організованою групою, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 368 КК України.

Санкції кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 368 КК України, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_11 , передбачають додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Згідно вимог ч. 1 ст. 59 КК України, покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.

Кримінальний закон не встановлює прямого співвідношення чи обмеження обсягу конфіскації майна як виду покарання із розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Покарання у виді конфіскації майна, як і будь-яке інше покарання, встановлюється вироком суду.

Тобто, у випадку визнання винуватим ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 368 КК України, суд може призначити йому покарання у виді конфіскації майна.

Слідчим суддею встановлено, що підозрюваний ОСОБА_11 спільно проживає та пов`язаний спільним побутом із ОСОБА_8 , що підтверджується, зокрема: відомостями Державної прикордонної служби згідно із якими ОСОБА_11 та ОСОБА_8 спільно перетинали кордон у 2017, 2018 та 2021 роках; протоколом огляду мобільних телефонів ОСОБА_11 від 18.08.2025 (в якому зафіксовано: значну кількість спільних фото підозрюваного та ОСОБА_8 за період з 2011 по 2025 роки; листування між ними особистого, сімейного характеру, обговорення побутових питань, спільних планів, висловлювання прихильності). Згідно з переконанням слідчого судді, наведені факти свідчать про існування стійких сімейних зв`язків між ОСОБА_11 із ОСОБА_8 , з чим погоджується і колегія суддів.

Згідно з ч. 4 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ), майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України (далі - СКУ)).

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СКУ, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СКУ «Право спільної сумісної власності».

На підставі наданих детективом НАБУ доказів слідчий суддя установив, що ОСОБА_8 є власником:

-земельної ділянки із кадастровим номером :24:001:0540, площею 0.0073 (га), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

-житлового будинку, загальною площею 173.6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, дата набуття права власності 31.05.2022;

-земельної ділянки із кадастровим номером :24:001:0536, площею 0.0179 (га), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

-квартири, загальною площею 79 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000;

-квартири, загальною площею 81 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000;

-квартири, загальною площею 81.1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000;

-квартири, загальною площею 76.7 кв.м, за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000;

-автомобіля марки PORSCHE CAYENNE, 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова (шасі) НОМЕР_2 .

Згідно наданих органом досудового розслідування доказів, ОСОБА_8 за період з 1998 по 2025 роки отримала загальний дохід у розмірі 653 068 грн (т. 2 а.п. 73-75), що, на переконання слідчого судді, свідчить про те, що остання не мала коштів для придбання нерухомого майна, котре за нею зареєстроване на праві власності.

Представниками власника майна не надано жодних відомостей чи доказів, які б свідчили про те, що зазначене вище майно є особистою приватною власністю ОСОБА_8 , а саме: відсутні документи, що підтверджують його придбання за рахунок особистих коштів ОСОБА_8 (та походження цих коштів), внаслідок отримання спадщини, укладення договору дарування чи інших джерел, не пов`язані зі спільною працею.

Така відсутність доказової бази, на думку слідчого судді, призводить до застосування презумпції спільної сумісної власності відповідно до ч. 2 ст. 367 ЦКУ, ст. 74 СКУ.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про те, що не накладення арешту, з метою забезпечення можливої конфіскації, як виду покарання щодо ОСОБА_11 , на майно, яке на праві власності зареєстроване за ОСОБА_8 може призвести до його можливого відчуження на користь третіх осіб або настання інших наслідків, у зв`язку з чим не буде досягнута дієвість даного кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується із висновком слідчого судді, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна.

Накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження носить тимчасовий характер, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Під час апеляційного розгляду представниками власника майнане надано доказів, які спростовували б висновки слідчого судді.

Інші доводи щодо скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна, зазначені у поданій до суду апеляційній скарзі, не спростовують висновків слідчого судді та не можуть бути підставою для скасування ухвали.

Невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження чи істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 117, 170, 171, 173, 309, 395, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 21 серпня 2025 року, якою накладено арешт на майно, яке на праві власності належать ОСОБА_8 у кримінальному провадженні № 0000261 від 31.03.2025, залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3