УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про продовження строку тримання під вартою

04 лютого 2026 року м. Володимир

Володимирський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

його захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.305 та ч.3 ст.307 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Володимирського міського суду Волинської області знаходиться кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.305 та ч.3 ст.307 КК України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2024 року щодо ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Ухвалами слідчого судді цього ж суду від 15 січня та 20 лютого 2025 року строк тримання під вартою ОСОБА_5 двічі продовжувався.

Справа до Володимирського міського суду Волинської області надійшла 24 березня 2025 року.

Ухвалами Володимирського міського суду Волинської області від 10 квітня, 05 червня та 04 липня 2025 року, 26 серпня 2025 року, 16 жовтня 2025 року та востаннє 08 грудня 2025 року тримання під вартою ОСОБА_5 піддавалось судовому контролю та продовжувалося.

Таким чином строк тримання під вартою ОСОБА_5 без визначення розміру застави продовжений до 05 лютого 2026 року включно.

14 січня 2026 року до Володимирського міського суду Волинської області надійшло клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 ..

Клопотання обґрунтоване ризиками, передбаченими ч.1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу та продовжують існувати у даний момент.

За доводами прокурора, ОСОБА_5 обгрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів, передбачених ч.3 ст.305 та ч.3 ст.307 КК України, санкція за вчинення яких передбачає нижню межу покарання у виді позбавлення волі від десяти років з конфіскацією майна, а тому усвідомлюючи загрозу тяжкості та реальності покарання може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності. Крім того, щодо обвинуваченого ОСОБА_5 розглядається Солом`янським районним судом м. Києва кримінальне провадження за ч.3 ст.27 - ч.3 ст.305, ч.3 ст.27 - ч.3 ст.307 КК України, що для нього є додатковим стимулом отримати можливість переховуватись від суду, а в той же час свідчить про схильність обвинуваченого продовжити злочинну діяльність. Також, обвинувачений має можливість та неодноразово перетинав державний кордон України з початку введення в дію воєнного стану в Україні, спільно з родиною та на постійній основі проживав за межами України, має громадянство Румунії, що надає йому можливість перебуваючи на волі виїхати за межі території України. В той же час за доводами прокурора, ОСОБА_5 , перебуваючи на волі може здійснювати незаконний вплив на свідків у справі, перешкоджати у кримінальному провадженні іншим чином, а саме координувати дії інших невстановлених співучасників з метою приховування чи фальсифікації слідів вчинення кримінальних правопорушень, вчинити нове кримінальне правопорушення.

04 лютого 2026 року захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подав до суду письмові заперечення на клопотання про обрання запобіжного заходу. Свою позицію захисник обґрунтував тим, що сторона обвинувачення не довела існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а подальше тримання ОСОБА_5 під вартою є непропорційним та надмірно суворим заходом обмеження волі. Захист наголошує, що обвинувачений має постійне місце проживання на території України та не має наміру переховуватися від правосуддя. Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Панченко проти Росії», адвокат зазначає, що ризик втечі не може встановлюватися суто на основі суворості можливого вироку, а має оцінюватися крізь призму характеру особи, її моральності та сімейних зв`язків. При цьому захисник вказує на можливість нівелювання ризику виїзду за кордон шляхом здачі паспортів до відповідних підрозділів ДМС. Окрім того, адвокат вказує на відсутність у ОСОБА_5 умислу на вчинення нових правопорушень або незаконний вплив на учасників процесу, зауважуючи, що прокурором не вказано конкретних свідків чи способів можливого тиску на них. Обвинувачений вважає себе невинуватим та зацікавлений у справедливому судовому рішенні, що виключає мету перешкоджання провадженню. На переконання захисту, для забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_5 достатньо застосувати більш м`який запобіжний захід, а саме цілодобовий домашній арешт. Це дозволить обвинуваченому здійснювати догляд за хворою матір`ю та проходити необхідне медичне лікування у зв`язку з наявним у нього хронічним захворюванням. У зв`язку з цим, захисник просить суд відмовити у задоволенні клопотання прокурора та змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт із покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, вказав, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення альтернативи у виді застави сприяв уникненню ризиків, визначених ст. 177 КПК України, і тому запобіг обвинуваченому переховуватися від органів досудового розслідування чи суду, незаконно впливати на свідків, підозрюваних чи інших учасників процесу, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Ризики ж, як було вказано у клопотанні прокурора, підтверджуються тяжкістю інкримінованих злочинів, подвійним громадянством та наявністю іншого кримінального провадження.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечили клопотання прокурора з підстав письмових заперечень захисника, просили змінити запобіжний захід. Окремо захисник звернув увагу суду на відсутність нових копій матеріалів, якими прокурор обґрунтовує доводи свого клопотання, а також абстрактність недоведених тверджень прокурора про існування ризиків, визначених ст.177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали клопотання та враховуючи наявні у справі докази і заперечення сторони захисту дійшов висновку про обґрунтованість клопотання прокурора та необхідність продовження строку тримання під вартою.

Так, згідно ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний обвинувачений, засуджений може здійснити дії передбачені частиною першою цієї статті: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст.197 КПК України строк дії ухвали суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесят днів. Строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання.

При розгляді клопотання суд бере до уваги, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.305 та ч.3 ст.307 КК України, строк покарання за які передбачено понад 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Суд вважає, що ризик переховування обвинуваченого від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України) залишається високим і доведеним. Цей ризик посилюється не лише очікуваною суворістю вироку, але й конкретними обставинами справи, які підтверджують реальну можливість обвинуваченого уникнути правосуддя.

Так, судом береться до уваги підтверджена інформація, надана прокурором, про те, що щодо ОСОБА_5 Солом`янським районним судом м. Києва розглядається інше кримінальне провадження за аналогічними особливо тяжкими злочинами. Хоча факт обвинувачення ОСОБА_5 у даній справі за злочини, вчинені у період існування судового розгляду справи за його ж обвинуваченням у вчиненні інших кримінальних правопорушень, не може бути беззаперечним доказом продовження ним злочинної діяльності (оскільки вина ОСОБА_5 в жодній справі не доведена в суді і діє презумпція невинуватості), на даному етапі судового розгляду ця обставина безпосередньо свідчить про істотне зростання ризиків (п.п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України). А саме, наявність подвійного обвинувачення за особливо тяжкі злочини, що тягнуть сукупність покарань в разі доведення вини обвинуваченого, підвищує мотивацію обвинуваченого переховуватися від суду з метою уникнення потенційної суворості покарання. Це також значно підвищує ймовірність того, що ОСОБА_5 , у разі застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, зможе вчинити інше кримінальне правопорушення, чинити тиск на свідків, або сприяти уникненню кримінального переслідування іншими невстановленими особами, матеріали щодо яких виділені в окреме кримінальне провадження.

Наявність у провадженні Солом`янського районного суду м. Києва іншої кримінальної справи за аналогічними статтями (ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307 КК України) щодо ОСОБА_5 свідчить про системність інкримінованої йому діяльності. Це дає суду підстави вважати, що попередні запобіжні заходи не стали для обвинуваченого достатнім стримуючим фактором, а перебування на волі може стимулювати його до продовження злочинної діяльності як засобу забезпечення життєдіяльності та фінансування спроб уникнення правосуддя.

Також судом враховуються доводи прокурора щодо наявності у обвинуваченого розгалужених міжнародних зв`язків. Під час судового розгляду були досліджені докази, які підтверджують факт набуття ОСОБА_5 громадянства Румунії та отримання ним паспорта громадянина цієї держави. Судом також встановлено обставини зняття обвинуваченого з військового обліку, що у поєднанні з фактами неодноразового перетину ним державного кордону України як до, так і після запровадження правового режиму воєнного стану, свідчить про його мобільність та відсутність перешкод для виїзду з країни.

Матеріали справи підтверджують тривале перебування обвинуваченого за кордоном, а також його систематичне та безперешкодне переміщення країнами Європейського Союзу (Республіка Польща, Італія, Франція, ФРН, Нідерланди, Данія, Республіка Кіпр та інші). За таких умов, наявність іноземних ідентифікаційних документів надає ОСОБА_5 привілейовану можливість для негайного залишення території України з метою уникнення кримінальної відповідальності. Вказані факти є істотною та об`єктивною підставою вважати ризик переховування реальним і безпосереднім, оскільки перебування обвинуваченого на волі створює умови для його виїзду за межі юрисдикції суду, що унеможливить або суттєво ускладнить подальше виконання процесуальних дій та рішень у справі.

Аргументи захисту про можливість нівелювання ризику втечі шляхом здачі паспортів до органів Державної міграційної служби суд оцінює критично. В умовах триваючої збройної агресії проти України та з огляду на специфіку інкримінованої ОСОБА_5 транскордонної злочинності, формальна відсутність документів не є абсолютною перешкодою для незаконного перетину кордону поза межами офіційних пунктів пропуску. Окремо суд зауважує, що за наявними матеріалами справи у обвинуваченого не було вилучено паспорт громадянина іноземної держави (Румунії). Оскільки вказаний документ є іноземною власністю та за своїм правовим статусом не підлягає обов`язковій здачі до органів ДМС України в порядку, передбаченому для національних документів, обвинувачений зберігає об`єктивну можливість його використання для виїзду та подальшого перебування за кордоном.

Стосовно ризиків незаконного впливу на свідків та перешкоджання провадженню (п. 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України), суд погоджується із прокурором, що, незважаючи на зібраність більшості письмових доказів, провадження на стадії судового розгляду є вразливим. Обвинувачення інкримінує злочини у сфері обігу наркотичних засобів, які зазвичай вчиняються організованими групами з невстановленими співучасниками. В цій справі наявне виділення в окреме провадження іншої справи щодо інших співучасників кримінального правопорушення, що підтверджено у справі реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000351. Перебування обвинуваченого на волі створює конкретний ризик координації дій із цими особами з метою фальсифікації чи приховування тих слідів та доказів, які ще можуть бути використані стороною обвинувачення.

Доводи захисту щодо відсутності ризиків та абстрактності позиції прокурора спростовуються вищезазначеними об`єктивними фактами: наявністю другого провадження за особливо тяжкі злочини та подвійним громадянством/можливістю виїзду за кордон. Ці обставини є конкретними та достатніми для оцінки ризиків як високих.

Аналізуючи доводи захисту щодо надмірної тривалості судового процесу, суд звертається до практики ЄСПЛ, зокрема до рішень у справах «Харченко проти України», «Рідкодубовський та інші проти України», інші. Суд констатує, що розумність строку тримання під вартою має оцінюватися з урахуванням складності справи та поведінки сторін. У даному провадженні встановлено, що переважна більшість відкладень судових засідань відбувалася за ініціативою сторони захисту (клопотання про ознайомлення, хвороби адвокатів, зайнятість в інших процесах). Зі свого боку, суд вживає всіх належних заходів для оперативності розгляду та не допускає будь-якої процесуальної пасивності чи невиправданих затримок. Прокурор також демонструє належну старанність у вчасному виконанні своїх функцій. Таким чином, тривалість перебування обвинуваченого під вартою зумовлена об`єктивними обставинами та реалізацією захистом своїх процесуальних прав, що не може трактуватися як порушення ст. 5 Конвенції.

Відповідно до практики ЄСПЛ доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Згідно з рішенням ЄСПЛ «Тейс проти Румунії» та іншій сталій практиці ЄСПЛ, автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження відносно ОСОБА_5 строку тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених у ст. 177 КПК України, які суд вважає доведеними у цій справі стороною обвинувачення.

На переконання суду, прокурором на даному етапі судового розгляду повною мірою доведено обґрунтованість пред`явленого обвинувачення. Встановлено, що заявлені раніше ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не лише не відпали, а й продовжують існувати і є актуальними, що виключає можливість задоволення клопотання сторони захисту про обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Оцінюючи сукупність обставин справи, зокрема обсяг обвинувачення у вчиненні особливо тяжких злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, високий ступінь суспільної небезпеки інкримінованих діянь та суворість покарання, що загрожує ОСОБА_5 , суд не вбачає об`єктивних підстав для зміни поточного запобіжного заходу. Наявність відомостей про розгляд щодо обвинуваченого іншої справи за аналогічні злочини у сфері обігу наркотиків є вагомим чинником, який свідчить про стійку спрямованість особи на порушення закону та неможливість запобігання встановленим ризикам шляхом застосування засобів, не пов`язаних з ізоляцією від суспільства.

Суд вважає, що доведений ризик втечі обвинуваченого за кордон не може бути ефективно нівельований домашнім арештом, навіть із покладенням додаткових обов`язків та застосуванням електронних засобів контролю. В умовах воєнного стану та з огляду на достатність доказів про наявність іноземного громадянства ОСОБА_5 , потенційна шкода від його можливого ухилення від правосуддя значно перевищує приватний інтерес обвинуваченого у звільненні.

Окрему увагу суд звертає на те, що інкриміновані ОСОБА_5 у даному провадженні діяння були вчинені у період, коли щодо нього вже здійснювався судовий розгляд за подібні злочини. Ця обставина суттєво посилює ризики переховування та вчинення нових правопорушень (п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України), оскільки підвищує мотивацію обвинуваченого уникнути сукупного суворого покарання. Поєднання факту «подвійного обвинувачення» з об`єктивною можливістю безперешкодного виїзду за межі України створює критичний рівень загрози для цілей правосуддя.

Оскільки в судовому засіданні не встановлено жодних даних про зменшення інтенсивності встановлених ризиків, суд, керуючись положеннями ст.ст. 177, 178, 183, 197 КПК України, приходить до висновку про неможливість забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_5 будь-яким іншим шляхом, крім продовження строку його тримання під вартою на 60 днів.

Також, продовжуючи запобіжний захід, судом враховується вік обвинуваченого, його стан здоров`я, місце проживання та інші обставини, що характеризують його особу, дані про його сімейні та соціальні зв`язки та спосіб життя, який раніше не судимий, одружений, має на утриманні малолітню дитину, займався раніше підприємницькою діяльністю, має спортивні нагороди, однак такі відомості не можуть свідчити про відсутність або зменшення відповідних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не є достатніми гарантіями запобігання вказаним діям в разі застосування менш суворого запобіжного заходу.

Посилання на необхідність догляду за матір`ю та стан здоров`я обвинуваченого, хоча і є важливими соціальними факторами, у даному випадку не переважають над інтересами правосуддя та суспільною небезпекою інкримінованих діянь. Відсутність у ОСОБА_5 офіційно підтвердженого легального джерела доходу в Україні додатково вказує на слабкість його соціальних зв`язків, які б гарантували його присутність у суді.

Згідно п.5 ч.4 ст.183 КПК України, визначення розміру застави не є обов`язком суду. Оскільки ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, закон надає суду право не визначати розмір застави.

Вирішуючи питання про можливість застосування альтернативних запобіжних заходів, суд вважає визначення застави заходом неспівмірним для завдань кримінального провадження. Обов`язкова додаткова міра покарання у виді конфіскації всього майна, передбачена санкціями інкримінованих статей, фактично позбавляє заставу її головної функції фінансового стримування.

На переконання суду, обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість пред`явленого обвинувачення, має об`єктивну можливість змоделювати та порівняти потенційні втрати: з одного боку - неминучу конфіскацію всіх активів та тривале позбавлення волі у разі обвинувального вироку, а з іншого - лише втрату грошової суми застави у разі втечі. У такому контексті будь-який розмір застави буде сприйматися особою не як гарантія виконання обов`язків, а як прийнятна «ціна» за можливість уникнути значно тяжчих наслідків - повної втрати майна та багаторічної ізоляції від суспільства.

Суд переконаний, що для ОСОБА_5 , який володіє іноземним громадянством та має розгалужені зв`язки за межами України, ризик втрати частини грошей є неспівставним із ризиком остаточної втрати волі та всього майна, що робить заставу завідомо неефективним інструментом контролю.

На переконання суду, встановлені у справі ризики на даний момент є настільки інтенсивними, реальними та очевидними, що будь-який інший, більш м`який запобіжний захід, крім тримання під вартою, не зможе забезпечити виконання завдань кримінального провадження та гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Сукупність встановлених ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, у їх поєднанні з особливою тяжкістю інкримінованих злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, дають суду достатні підстави для висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 без визначення розміру застави, що прямо передбачено положеннями п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 197, 314-316 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора щодо продовження обвинуваченому строків запобіжного заходу - задовольнити.

Продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк дії цього запобіжного заходу визначити терміном на 60 (шістдесят) днів, з 04 лютого 2026 року по 04 квітня 2026 року включно.

Копію ухвали направити учасникам судового провадження та ДУ «Київський слідчий ізолятор» - негайно після проведення судового засідання.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено 04 лютого 2026 року.

Суддя Володимирського міського суду ОСОБА_7