У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5 (в режимі ВКЗ)

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0000203,

за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та прокурора Врадіївського відділу Первомайської окружної прокуратури ОСОБА_5

на вирок Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 02 липня 2025 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05.10.2023 за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. Звільненого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 2 роки,

-обвинуваченого за ч. 4 ст. 185 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 02 липня 2025 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, яке призначене за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05.10.2023, та остаточно визначено ОСОБА_6 покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі строком на 6 років.

Ухвалено строк відбування ОСОБА_6 покарання рахувати з моменту його затримання на виконання даного вироку.

Вирішено питання про речові докази.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі та змінах до неї просить вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України в суді і вичерпанням можливості їх отримання.

Прокурор ОСОБА_5 просить вирок в частині врахування обставини, яка обтяжує покарання, змінити з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до застосування закону, який не підлягав застосуванню, та виключити з обставин, що обтяжують покарання - рецидив злочину. В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_7 вважає, що вирок є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні крадіжки суперечить доказам, які досліджені судом. На переконання апелянта, усі докази об`єктивно підтверджують відсутність злочинного наміру у ОСОБА_6 на крадіжку велосипеда.

Зазначає, що ОСОБА_6 дав ОСОБА_8 200 грн на купівлю сигарет, і ОСОБА_8 разом із ОСОБА_9 поїхали на мопеді до магазину.

Велосипед ОСОБА_9 залишив біля дороги, поза межами домоволодіння ОСОБА_10 , біля ОСОБА_6 . Вважає, що ОСОБА_9 фактично залишив велосипед під наглядом ОСОБА_6 . Після вимоги ОСОБА_11 їхати додому, ОСОБА_6 сів на велосипед і поїхав. На переконання апелянта, у ОСОБА_6 не було іншого виходу, він не міг залишити велосипед без нагляду на вулиці і не міг залишити велосипед на зберігання ОСОБА_10 або ОСОБА_12 . Потім, приїхавши додому, ОСОБА_6 також не залишив велосипед біля будинку або на дорозі без нагляду, а помістив велосипед у сарай, щоб не було вільного доступу до нього, для забезпечення його збереження. Як ОСОБА_6 пояснив у суді, щоб не вкрали.

Вважає, що за наявності наміру на викрадання велосипеда, ОСОБА_6 не чекав би повернення ОСОБА_13 та ОСОБА_14 з магазину, а відразу ж після їхнього вибуття в магазин за цигарками викрав би велосипед. На думку апелянта, дії ОСОБА_6 було б правильно кваліфікувати як «вимушене тимчасове запозичення», без мети розкрадання чужого майна на свою користь.

Просить звернути увагу, що власниця велосипеда - ОСОБА_15 , свідомо знаючи, що велосипед забрав ОСОБА_6 , ані ввечері 24.10.2023, ані вранці 25.10.2023, не поїхала до ОСОБА_6 або до його матері на роботу, щоб з`ясувати, де велосипед, а відразу ввечері 24.10.2023 о 22.40 звернулася до поліції із заявою про крадіжку велосипеда. Вважає, що така поведінка ОСОБА_16 свідчить про її намір штучно створити підстави для притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності.

На переконання апелянта, відсутність умислу на таємне викрадення велосипеда підтверджується також тим, що ОСОБА_6 не намагався продати будь-кому велосипед; після приїзду додому він не сховав велосипед, а помістив його в сарай, в якому велосипед і був відразу ж після приїзду слідчого виявлений наступного дня - 25.10.2023, і добровільно виданий. Вважає, що якби ОСОБА_6 справді бажав присвоїти велосипед, то в цьому випадку велосипед був би захований таким чином, що унеможливлювало або ускладнювало б його виявлення.

Просить врахувати показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_11 , які надані в суді. Зазначає, що свідок ОСОБА_18 пояснив, що ОСОБА_6 чекав на повернення ОСОБА_13 , і коли ОСОБА_19 зажадала від ОСОБА_20 їхати додому, то ОСОБА_21 узяв велосипед та поїхав. суду суді, ОСОБА_6 у їхній присутності взяв велосипед та поїхав додому. Приблизно о першій годині ночі приїхали працівники поліції із ОСОБА_22 та ОСОБА_9 , та на запитання працівників поліції він повідомив, що велосипед забрав ОСОБА_23 .

Апелянт також навів показання свідка ОСОБА_11 , яка суду пояснила, що ОСОБА_24 приблизно о 22 годині повернувся до її будинку та на його запитання свідок повідомила, що велосипед у ОСОБА_25 .

Зазначив, що незважаючи на те, що показання свідків ОСОБА_26 та ОСОБА_27 мають суттєве значення для правильного та об`єктивного розгляду справи, для винесення обґрунтованого та законного рішення, оскільки виправдовують обвинуваченого, суд у вироку не проаналізував ці показання, не оцінив їх за своїм внутрішнім переконанням і не дав їм відповідну правову оцінку.

Прокурор ОСОБА_5 зазначив, що оскаржуваним вироком суд визнав обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 - рецидив злочинів.

Просить врахувати, що ОСОБА_6 24.10.2023 повторно вчинив крадіжку майна ОСОБА_28 . При цьому, він раніше судимий за вчинення злочину проти власності за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05.10.2023 за ч. 4 ст. 185 КК України. Тому, суд першої інстанції безпідставно визнав обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 , рецидив злочину, оскільки злочинні дії ОСОБА_6 за ч.4 ст. 185 КК України кваліфіковані за ознакою повторності.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

24 жовтня 2023 року близько 16.00 обвинувачений ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_9 , ОСОБА_29 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 перебували в домоволодінні останнього за адресою АДРЕСА_2 , де ремонтували мопед ОСОБА_8 та вживали алкогольні напої. Через деякий час, ОСОБА_29 залишив домоволодіння ОСОБА_10 та поїхав до себе додому.

Близько 18.00 год. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 поїхали до магазину, який розташований в с. Кумари Первомайського району Миколаївської області, з метою придбати цигарок. ОСОБА_9 залишив велосипед марки "Azimut", червоно-чорного кольору, на якому він раніше прибув до домоволодіння ОСОБА_10 , за межами домоволодіння останнього, за адресою АДРЕСА_2 , біля узбіччя дороги. При цьому, велосипед марки "Azimut", червоно-чорного кольору перебував у користуванні ОСОБА_9 , а фактичним його власником являлась матір останнього - ОСОБА_28 .

Скориставшись відсутністю ОСОБА_9 , у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна.

З метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на викрадення чужого майна, ОСОБА_6 переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, так як ОСОБА_9 та ОСОБА_8 поїхали до магазину, а ОСОБА_10 порався в своєму домоволодінні по господарству, діючи умисно, повторно з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, маючи на меті незаконне збагачення, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки свого діяння та бажаючи їх настання, викрав з ділянки місцевості, яка розташована біля домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , велосипед марки "Azimut", червоно-чорного кольору такий, що раніше був у використанні, який перебував у користуванні ОСОБА_9 , та власником якого являється ОСОБА_28 .

Після цього, ОСОБА_6 залишив територію, прилеглу до домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 , разом з викраденим майном, яке привласнив на свою користь, таким чином розпорядився ним за власним розсудом. Своїми умисним діями, ОСОБА_6 заподіяв майнову шкоду потерпілій ОСОБА_28 на загальну суму 4 690 грн.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненої повторно в умовах воєнного стану та його дії кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу захисника. Висловили заперечення проти апеляційної скарги прокурора.

Прокурор ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу прокурора, заперечував проти апеляційної скарги захисника.

Потерпіла ОСОБА_28 належним чином повідомлена про дату та час апеляційного розгляду до суду не з`явилась. Її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів встановила таке.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при ухваленні вироку, і положення закону, яким він керувався.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 вважає, що вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не доведена та що у ОСОБА_6 не було умислу на таємне викрадення велосипеда. Проте, колегія суддів дійшла висновку, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, доведена поза розумним сумнівом, з огляду на таке.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні крадіжки не визнав та пояснив, що поїхав в с. Кумарі за місцем проживання ОСОБА_10 , де з ОСОБА_9 , ОСОБА_29 , ОСОБА_8 ремонтували машину. Через деякий час ОСОБА_29 поїхав у невідомому напрямку, а ОСОБА_8 та ОСОБА_9 поїхали до магазину мопедом. При цьому, ОСОБА_9 залишив свій велосипед марки "Azimut", червоно-чорного кольору на вулиці, біля будинку ОСОБА_30 .

Обвинувачений в суді підтвердив, що ОСОБА_9 не дозволяв йому користуватись велосипедом, він взяв його без дозволу. Проте, стверджував, що умислу на крадіжку не мав, забрав велосипед до себе додому лише через те, що переживав за його збереженість, який був у вечірню пору доби залишений власником на дорозі. Після чого велосипед закотив в гараж, і мав на меті вранці повернути його ОСОБА_9 .

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, його вина підтверджується доказами, які покладені в основу вироку.

Допитана в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_28 пояснила, що її син ОСОБА_9 в жовтні 2023 року по с. Кумарі пересувався на належному їй велосипеді марки "Azimut", червоно-чорного кольору, оскільки має вади здоров`я. 24 жовтня 2023 року син поїхав по справах, а повернувшись ввечері додому, повідомив, що «не стало його велосипеда». Відразу вона звернулась із заявою до поліції. Після звернення до поліції, ввечері поїхала до ОСОБА_6 додому, але ніхто не відчинив. Наступного дня вона та працівники поліції прибули до домоволодіння ОСОБА_43, де в приміщенні гаражу був виявлений велосипед марки "Azimut", червоно-чорного кольору.

Відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи від 26 жовтня 2023 року №5172/23, ринкова вартість велосипеду марки "Azimut", червоно-чорного кольору, спортивного типу, бувшого у використанні (з урахуванням зносу), станом на жовтень 2023 року становила 4690 грн (а.с.72-76).

Показання потерпілої узгоджуються з обставинами, зазначеними у протоколі про прийняття заяви ОСОБА_28 від 24 жовтня 2023 року про вчинення невідомою особою крадіжки спортивного велосипеда марки "Azimut", червоно-чорного кольору, у період часу з 15.00 до 18.00, який залишив її син в знайомих (а.с.46).

Ці пояснення потерпілої в суді підтвердили свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_31 .

Так, свідок ОСОБА_32 суду пояснив, що 24 жовтня 2023 року його син ОСОБА_9 повернувся ввечері додому і повідомив, що зник його велосипед, який він залишив біля домоволодіння ОСОБА_33 . Він з потерпілою відразу пішли до Уманців, які повідомили, що бачили, як велосипед взяв ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що 24 жовтня 2023 року він рухався в с. Кумарі велосипедом марки "Azimut". В другій половині дня залишив велосипед біля домоволодіння ОСОБА_10 , та з ОСОБА_34 поїхав на мопеді до магазину. Коли повернувся, велосипеду вже не було. Відшукуючи велосипед, зайшов до двору ОСОБА_10 , де йому повідомили, що велосипед забрав ОСОБА_6 . Він був змушений повертитися додому без велосипеду, та матері повідомив, що велосипед без дозволу взяв ОСОБА_6 .

Зазначені показання свідка ОСОБА_9 свідчать про те, що залишивши тимчасово велосипед на узбіччі біля домоволодіння ОСОБА_17 , він не надавав дозволу ОСОБА_6 користуватися велосипедом, а повернувшись, виявив, що велосипед був відсутній, про що повідомив матері.

Ці показання свідка співпадають з показаннями обвинуваченого ОСОБА_6 в суді, в яких він не заперечував, що свідок не надавав йому дозволу на користування велосипедом.

Тобто, ОСОБА_6 заволодів велосипедом поза волею ОСОБА_9 , у користуванні якого цей велосипед перебував.

Досліджені судом першої інстанції докази вказують, що велосипед був виявлений наступного дня працівниками поліції за місцем проживання ОСОБА_6 , після подання потерпілою заяви про вчинений злочин.

Так, зі змісту заяв ОСОБА_35 від 25 жовтня 2023 року вбачається, що вона надала дозвіл зайти на територію її домоволодіння по АДРЕСА_1 , для проведення огляду місця події, та добровільно видала велосипед, який знаходився на території її домоволодіння в приміщенні гаражу (а.с.48, 54 ).

Згідно протоколу огляду від 25 жовтня 2023 року, із фото-таблицею зображень до протоколу, працівниками поліції оглянуто велосипед спортивний марки "Azimut", червоно-чорного кольору, добровільно виданого ОСОБА_36 (а.с.49-53).

В суді свідок ОСОБА_37 пояснила суду, що 24 жовтня 2023 року її син ОСОБА_6 їздив з односельцями в невідомому їй напрямку. Підтвердила, що наступного дня - 25 жовтня 2023 року, до їх домоволодіння прийшла ОСОБА_28 разом з поліцією, та в гаражі виявили велосипед марки "Azimut", червоно-чорного кольору. Від ОСОБА_6 їй стало відомо, що велосипед в гараж залишив він, так як катався ним напередодні.

Як вбачається з журналу судового засідання від 27 січня 2025 року, судом першої інстанції допитані свідки ОСОБА_38 та ОСОБА_10 , проте у вироку суд першої інстанції не послався на їх показання.

В своїх доводах, викладених в апеляційній скарзі, захисник вказує, що суд першої інстанції у вироку не проаналізував показання цих свідків і не дав їм відповідну правову оцінку. Захисник виклав показання цих свідків, з яких слідує, що коли за велосипедом до їх домоволодіння прийшла потерпіла, вони їй повідомили, що велосипед взяв ОСОБА_6 , що також узгоджується з поясненнями потерпілої ОСОБА_28 .

Колегія суддів зауважує, що наведені апелянтом показання цих свідків не спростовують обвинувачення, визнаного судом доведеним. При цьому, слід зазначити, що суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості проаналізувати показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_11 , оскільки в апеляційній скарзі захисник не висловив вимогу про повторне дослідження доказів, зокрема про повторний допит цих свідків під час апеляційного розгляду, та не заявляв такого клопотання під час апеляційного розгляду. Також слід врахувати, що за поясненнями захисника, свідок ОСОБА_18 помер. , що також унеможливлює безпосередньо допитати його в суді.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що докази, які покладені в основу вироку, беззаперечно доводять вину ОСОБА_6 у таємному викрадені велосипеду.

Всупереч доводам апелянта, колегія суддів зауважує, що і сам обвинувачений в суді першої інстанції не заперечував, що ОСОБА_9 залишив велосипед на вулиці, та не дозволяв йому користуватись велосипедом, він взяв велосипед без дозволу. Зазначені показання обвинуваченого в суді вказують, що ОСОБА_40 викрав велосипед, оскільки заволодів ним, скориставшись відсутністю ОСОБА_9 , та без дозволу останнього.

Подальші дії обвинуваченого ОСОБА_6 теж підтверджують, що він мав умисел саме на крадіжку велосипеда, оскільки скориставшись відсутністю ОСОБА_9 , він з місця, де був цей велосипед залишений, 24.10.2023 перемістив велосипед у гараж за місцем свого проживання. Більш того, велосипед був виданий матір`ю обвинуваченого наступного дня, вже після приїзду працівників поліції, та виявлений у гаражі, що вказує на його приховування обвинуваченим. Тобто, обвинувачений ОСОБА_6 не вчинив дій для повернення велосипеду його законному володільцю, що спростовує доводи апелянта про недоведеність умислу на вчинення крадіжки цього велосипеда.

Крім того, як слідує з показань потерпілої ОСОБА_28 , вона ввечері 24.10.2023 після викрадення велосипеда пішла за своїм майном до місця, яке вказав її син ОСОБА_9 , тобто до подвір`я ОСОБА_17 , щоб забрати велосипед, але не змогла реалізувати своє право через протиправні дії обвинуваченого. ОСОБА_18 та ОСОБА_19 повідомили, що велосипед забрав ОСОБА_6 . Після чого потерпіла скористалася своїм правом та повідомила про цей факт в поліцію. Після звернення до поліції, того ж дня ввечері 24.10.2023 потерпіла приходила за місцем проживання ОСОБА_6 , але їй не відчинили, що також вказує на приховування останнім велосипеда.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_6 не міг залишити велосипед на зберігання ОСОБА_41 та його співмешканці ОСОБА_42 , біля домоволодіння якого цей велосипед був залишений, оскільки вони вірогідно відмовились наглядати за велосипедом до приїзду ОСОБА_9 , є голослівними.

В свою чергу, саме до домоволодіння ОСОБА_10 повернувся ОСОБА_9 , очікуючи, що велосипед знаходиться саме там, де він його залишив. Переконливих доводів, чому ОСОБА_6 не залишив велосипед на зберігання Уманцю, до приїзду ОСОБА_9 , обвинуваченим не наведено.

Тобто, версія захисника, висловлена в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_6 «тимчасово запозичив» велосипед, і що не доведено умислу останнього на таємне викрадення велосипеда, не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду.

Доводи захисника про те, що у ОСОБА_6 не було умислу на крадіжку велосипеда, оскільки він не намагався продати його, а після приїзду додому він не сховав велосипед, а помістив його в гараж, де він був у подальшому виявлений працівниками поліції, також не заслуговують на увагу, оскільки крадіжка майна вважається закінченою з моменту протиправного заволодіння майном, коли винувата особа отримала реальну можливість користуватися ним на власний розсуд.

Тобто, у даному випадку, крадіжка велосипеда вважається закінченою з моменту, коли ОСОБА_6 без дозволу ОСОБА_9 взяв велосипед з місця, де останній цей велосипед залишив.

Всупереч доводам апелянта, колегія суддів зазначає, що показання потерпілої ОСОБА_28 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_13 про викрадення велосипеда, а також показання свідка ОСОБА_35 про те, що велосипед виявили працівники поліції наступного дня після викрадення у гаражі, що розташований на території її домоволодіння, є послідовними та узгоджуються з дослідженими в суді першої інстанції доказами, яким суд надав належну оцінку. В сукупності ці докази поза розумним сумнівом доводять вину обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні крадіжки за встановлених судом першої інстанції обставин.

Беззаперечно встановлено, що ОСОБА_6 усвідомлював, що велосипед, який він взяв біля будинку ОСОБА_17 , йому не належить, тобто є чужим майном, що він цією річчю заволодів всупереч волі власника, тобто заволодів майном протиправно. Обвинувачений припускав, що велосипед був залишений ОСОБА_9 і він за ним повернеться, але скориставшись відсутністю останнього, привласнив велосипед у таємний спосіб. При цьому, обвинувачений розпорядився викраденим майном, сховавши його у гаражі, а не перемістив додому ОСОБА_9 , або не залишив у подвір`ї ОСОБА_17 , а коли потерпіла ввечері 24.10.2023 прийшла до дому обвинуваченого, на її виклик не відповів.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано визнав ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та правильно кваліфікував його дії. Висновки суду першої інстанції зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до положень ст. 94 цього Кодексу

Підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, як про це просить захисник, немає.

За такого, апеляційна скарга захисника в частині висновків щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину за встановлених судом першої інстанції обставин, не підлягає задоволенню.

Що стосується наведених прокурором доводів в поданій апеляційній скарзі, то заслуговують на увагу доводи прокурора про безпідставне врахування судом першої інстанції обставини, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 - рецидиву злочину, з огляду на таке.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, зазначаються обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Судом першої інстанції обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , визнано рецидив злочинів.

Відповідно до ч. 4 ст. 67 КК України, якщо будь-яка обставина, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини КК України як ознака кримінального правопорушення, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

Суд першої інстанції ОСОБА_6 визнав винним у крадіжці, вчиненої повторно в умовах воєнного стану, та кваліфікував його дії за ч. 4 ст.185 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 раніше судимий за вчинення злочину проти власності за вироком Первомайського міськрайонного суду від 05.10.2023 за ч. 4 ст. 185 КК України та вчинив новий умисний злочин проти власності, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України, та його дії кваліфіковані за кваліфікуючою ознакою повторність. Тому суд першої інстанції, всупереч вимогам ч. 4 ст. 67 КК України, безпідставно врахував в якості обтяжуючої покарання обставини рецидив злочинів.

За наведеного, судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до застосування закону, який не підлягав застосуванню, а тому вирок в цій частині підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини вироку рішення суду про врахування при призначенні покарання ОСОБА_6 обтяжуючої покарання обставини - рецидив злочину.

При призначенні покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 185 КК України, яке відноситься до категорії тяжкого злочину. Також враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше судимий, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, з 05.08.2016 перебуває на обліку у лікаря нарколога з діагнозом синдром залежності від алкоголю.

Також судом першої інстанції враховано досудову доповідь органу пробації щодо високого ризику вчинення повторного кримінального правопорушення.

Обставини, які пом`якшують покарання, судом першої інстанції не встановлені.

Оцінивши усі дані про особу винного, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжкого злочину, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі та у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 185 КК України.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог ст. 65-67 КК України, у виді позбавлення волі та у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 185 КК України.

Разом з тим, враховуючи, що колегією суддів прийнято рішення про виключення обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_6 - рецидив злочину, колегія суддів вважає за необхідне пом`якшити остаточно призначене ОСОБА_6 покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю цього вироку та вироку Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2023 року.

За такого, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, оскільки висновки, зроблені колегією суддів щодо пом`якшення остаточно призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, вирішені на користь обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 424, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора Врадіївського відділу Первомайської окружної прокуратури ОСОБА_5 задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 02 липня 2025 року щодо ОСОБА_6 в частині врахування обставини, яка обтяжує покарання, та в частині покарання, остаточно призначеного на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, - змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 02 липня 2025 року щодо ОСОБА_6 посилання суду на обставину, яка обтяжує покарання - рецидив злочину.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Покарання, остаточно призначене ОСОБА_6 на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю цього вироку та вироку Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2023 року, пом`якшити до 5 років 2 місяців позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3