УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 334/5673/24

провадження № 51-4848ск25

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2025 року,

встановила:

За вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та на підставі ст. 76 КК Українипокладено визначені законом обов`язки.

Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_5 634 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 14 500,00 грн витрат на правову допомогу.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2025 року зазначений вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_4 засуджено за те, що він, 23 травня 2024 року приблизно о 21:30, керуючи автомобілем марки «JeepCherokee», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух по другорядній дорозі вулиці Трансформаторників у напрямку нерегульованого перехрестя з головною дорогою вул. Братської, наближаючись до перехрещення проїзних частин вищевказаних вулиць, усупереч вимогам п. 16.11 Правил дорожнього руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав дорогу автомобілю марки «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі та наближався до перехрещення проїзних частин, виїхав на перехрестя, де скоїв зіткнення із зазначеним автомобілем під керуванням водія ОСОБА_6 , у результаті чого останній отримав тілесні ушкодження у виді тупої травми тулуба з переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, яка ускладнилась розвитком шоку, який став безпосередньою причиною смерті потерпілого. Пасажир ОСОБА_7 , яка знаходилась в салоні автомобіля потерпілого, тілесних ушкоджень не отримала.

Відповідно до висновку судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму ДТП від 27.06.2024 за №СЕ/19108-24/11383-ІТ, порушення вимог п. 16.11 Правил дорожнього руху в діях водія ОСОБА_4 знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного додаткового покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, а також надмірний розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з нього на користь потерпілої, просить вирок та ухвалу щодо нього змінити в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову, скасувати або зменшити строк додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та зменшити розмір моральної шкоди, а у разі неможливості зміни судових рішень - скасувати ухвалу апеляційного суду в цій частині та призначити новий розгляд у цьому суді. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що судові рішення не містять належного мотивування необхідності призначення йому максимального строку додаткового покарання, а розмір моральної шкоди визначено без урахування принципів співмірності, мотивованості та балансу інтересів сторін.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що у відкритті провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обґрунтованість засудження, правильність кваліфікації дій за ч. 2 ст. 286 КК України, відповідність призначеного основного покарання та обґрунтованість звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України у касаційній скарзі засудженого не заперечуються.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Визначення розміру покарання у конкретному кримінальному провадженні є реалізацією принципу справедливості у частині індивідуалізації кримінальної відповідальності. Обираючи той чи інший вид та розмір покарання, суд виходить із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ст. 50 КК України).

Доводи, аналогічні тим, які викладені в касаційній скарзі засудженого, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції під час провадження за його апеляційною скаргою. Відхиляючи їх, апеляційний суд навів у своїй ухвалі вичерпні аргументи та докладні мотиви прийнятого рішення. Ухвала апеляційного суду постановлена з дотриманням вимог статей 370, 404, 419 КПК України.

Так, із копій оскаржених судових рішень судів попередніх інстанцій убачається, що при призначенні покарання засудженому було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу ОСОБА_4 , відсутність обтяжуючих обставин, наявність пом`якшуючої обставини у вигляді щирого каяття, добровільне часткове відшкодування завданої моральної шкоди, позитивну характеристику з місця роботи, сімейний стан, наявність на утриманні малолітнього сина, відсутність судимостей та перебування обвинуваченого поза обліками у психіатра і нарколога.

Міра покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі була визначена ближче до найнижчої межі санкції ч. 2 ст. 286 КК України, за якою його засуджено, а на підставі застосованих судом положень ст. 75 цього Кодексу його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, що, як правильно зазначив у своїй ухвалі суд апеляційної інстанції, свідчить про максимально м`який, сприятливий для обвинуваченого підхід суду при реалізації своїх дискреційних повноважень.

Разом із тим суд цілком обґрунтовано виходив із того, що вчинений злочин належить до злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а протиправні дії обвинуваченого безпосередньо пов`язані з керуванням транспортним засобом та грубим порушенням Правил дорожнього руху, результатом чого стала смерть потерпілого. У вироку прямо зазначено, що невиконання ОСОБА_4 вимог пункту 16.11 Правил дорожнього руху перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками, а водій автомобіля «ВАЗ 21099» технічної можливості запобігти зіткненню не мав.

Підвищений рівень небезпеки використання автомобіля у поєднанні з доведеним грубим порушенням Правил дорожнього руху та невідворотними наслідками у вигляді смерті людини об`єктивно зумовлює необхідність застосування до обвинуваченого додаткового покарання саме у сфері, в якій було вчинено злочин.

Погоджуючись з визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_5 , апеляційний суд зазначив, що таке рішення узгоджується з положеннями статей 23, 1167 Цивільного кодексу України та постановлено з урахуванням конкретних обставин справи та їх наслідками для потерпілої, пов`язаними із безповоротною втратою потерпілою єдиного сина, значним погіршенням її психоемоційного стану та стану здоров`я у вигляді підвищеного артеріального тиску, головних болів, серцевих нападів внаслідок тривалих гострих душевних переживань, постійного відчуття болю та втрати, порушенням звичних життєвих зв`язків і неможливістю відновлення попереднього рівня життя, втратою підтримки у похилому віці.

На відміну від тверджень ОСОБА_4 місцевий суд не безпідставно погодився з заявленим потерпілою розміром моральної шкоди у сумі 800 000,00 грн, а врахував здійснені виплати страховою компанією - 96 000,00 грн, а також добровільні виплати самого ОСОБА_4 у загальному розмірі 70 000,00 грн, унаслідок чого саме невідшкодована частина моральної шкоди була визначена у сумі 634 000,00 грн, тобто не лише врахував факт часткового добровільного відшкодування шкоди обвинуваченим, а й прямо поклав його в основу зменшення тієї суми, яка реально підлягає стягненню з останнього.

При цьому апеляційний суд слушно зауважив, що законодавець, визначаючи підходи до відшкодування моральної шкоди, передусім пов`язує її розмір із характером і обсягом страждань потерпілого, а не з фінансовими можливостями заподіювача шкоди. Сама по собі незгода обвинуваченого з визначеним розміром компенсації, підкріплена лише посиланнями на його доходи та сімейні обставини, не свідчить про порушення судом критеріїв розумності, справедливості та співмірності. З такими аргументами цілком погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Оскільки обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які би викликали необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

На підставі наведеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3