ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001706 від 06.06.2025 року за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцька Волинської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, працює кухарем (зі слів), одружений перебуває у цивільному шлюбі, на утриманні одна малолітня дитина, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 296, ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 1 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік;

- за ч. 1 ст. 121 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання визначено обчислювати з дня прибуття і постановки обвинуваченого на облік у виправному центрі.

До вступу даного вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_7 залишено попередній домашній арешт.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 06.06.2025, близько 05 години, перебуваючи поблизу будинку, що за адресою: АДРЕСА_3 , яке є громадським місцем, умисно, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, ігноруючи встановлені у суспільстві загальноприйняті правила поведінки і норми моралі та демонструючи власну зверхність, усвідомлюючи, що його дії відбуваються в умовах очевидності для інших людей, а також протиправний характер своїх дій, намагаючись самоутвердитися за рахунок приниження іншої особи, і нахабно показуючи своє зневажливе ставлення до оточуючих, вчинив хуліганські дії, в ході яких, використовуючи нікчемний привід, намагався нанести ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 тілесні ушкодження. При цьому, ОСОБА_7 не реагував на зауваження, та, провокуючи конфлікт, наніс один удар правою ногою ОСОБА_10 у ділянку її попереку та один удар ОСОБА_11 правою ногою по її нозі. Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_7 дістав із кишені аерозольний балончик із подразнюючим препаратом сльозоточивої та дратівної дії, та спрямувавши його на потерпілих, розпилив, його, після чого наніс один удар кулаком правої руки в ділянку обличчя зліва потерпілій ОСОБА_10 , від якого остання впала на землю, чим спричинив останній тілесні ушкодження.

Таким чином, своїми умисними протиправними діями, які виразилися у хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалися особливою зухвалістю, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 296 КК України.

Крім цього, 06.06.2025, близько 05 години, ОСОБА_7 , перебуваючи поблизу будинку, що за адресою: АДРЕСА_3 , діючи умисно, в ході конфлікту, що раптово виник на ґрунті особистих неприязних стосунків з потерпілою ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є особою похилого віку, керуючись метою заподіяння шкоди здоров`ю останній, усвідомлюючи значення і суспільно-небезпечний характер власних дій та передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки, наніс один удар кулаком правої руки в ділянку обличчя зліва потерпілій ОСОБА_10 , від якого остання впала на землю, чим спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді множинних переломів кісток черепа, а саме стінок гайморових пазух, нижніх та латеральних стінок орбіт, виличних кісток, крилоподібних відростків клиновидної кістки, твердого піднебіння, гематосинус, параорбітальна гематома зліва, що за ступенем тяжкості відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.

Таким чином, своїми протиправними діями, які виразилися у нанесенні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто у нанесенні умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України.

У поданих апеляційних скаргах:

- захисник в інтересах обвинуваченого оскаржує вирок у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, неправильним застосуванням судом закону про кримінальну відповідальність. Вказує, що судом першої інстанції не було взято до уваги ряд пом`якшуючих покарання обставин, зокрема, публічне вибачення перед потерпілими до початку судового розгляду, добровільне відшкодування завданих збитків. На думку захисника, покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки, призначене судом, хоча і є менш суворим, ніж передбачено санкцією ст. 121 КК України але за своїм видом та розміром є явно несправедливе через його суворість.

Просить оскаржений вирок змінити та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

- прокурор оскаржує вирок у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, просить вирок скасувати та ухвалити новий. Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. В іншій частині вирок залишити без зміни. Зарахувати строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення та перебування під цілодобовим домашнім арештом.

Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що суд формально вказав про врахування при призначенні покарання обвинуваченому тяжкості злочину, однак не надав належної оцінки обставинам його вчинення, а саме:безпричинне застосування фізичного насильства та нанесення тяжких тілесних ушкоджень щодо жінок, які жодним чином на це не провокували, з яких ОСОБА_10 є особою похилого віку, та в силу явної фізичної переваги нападника, не могли чинити фізичний опір; наявність обтяжуючої обставини вчинення злочину стосовно особи похилого віку.

На переконання сторони обвинувачення, застосування при визначенні покарання ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України не грунтується на вимогах закону, правових позиціях Верховного Суду та загалом судове рішення не містить належної мотивації щодо наявності обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень. Вважає, що цілей кримінального провадження буде досягнуто саме у випадку призначення покарання, яке слід відбувати реально, що й передбачено санкцією статті КК України, за якою ОСОБА_7 визнано винним.

В судове засідання не з`явилися потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Будь-яких заяв або клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження судового розгляду, а тому апеляційний суд вважає за можливе продовжити судове засідання за відсутності потерпілих, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, прокурора, яка заперечила подану стороною захисту апеляційну скаргу та просила задовольнити апеляцію сторони обвинувачення; обвинуваченого та його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу в повному обсязі і заперечили щодо задоволення апеляційних вимог прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить такого висновку.

Судом першої інстанції матеріали кримінального провадження за згодою учасників судового провадження розглянуті в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. При цьому, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин та добровільність їх позиції.

Суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 296 КК України, є правильними і ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Разом з тим, обвинувачений та його захисник, прокурор в апеляційних скаргах вказують про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі винного.

Проте такі доводи апелянтів не заслуговують на увагу суду з наступних підстав.

Судове рішення відповідно до положень ст. 370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Вирок суду стосовно ОСОБА_7 в оскарженій його частині, а саме в частині призначеного покарання повністю відповідає вказаній вище нормі кримінального процесуального права.

Твердження сторони захисту про наявність підстав для призначення менш суворого покарання, а саме застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням є безпідставними та не обгрунтованими виходячи із наступного.

Згідно з ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Тобто при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, вказаних вимог процесуального закону належним чином дотримався та дійшов правильного висновку, призначивши ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ч. 1 ст. 121 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк 3 роки, та остаточне покаранняу виді обмеження волі на строк 3 роки.

Призначаючи покарання обвинуваченому суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких відноситься до категорії кримінальних проступків, інше до тяжкого злочину, дані про особу винного та обставини кримінального провадження, що пом`якшують та обтяжують покарання.

До обставин, які відповідно до вимог ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції обґрунтовано відніс щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, добровільне відшкодування завданих збитків.

Обставиною, яка відповідно до вимог ст. 67 КК України, обтяжує покарання ОСОБА_7 , судом першої інстанції визнано вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Крім того, судом першої інстанції при визначенні виду і розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 враховано, що він повністю визнав свою винуватість, щиро розкаявся у вчиненому, працює (зі слів), має постійне місце проживання, на утриманні одна малолітня дитина, потерпілі при призначенні покарання обвинуваченому поклалися на розсуд суду.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання визначене з дотриманням вимог ст. 50, 65 КК України, а остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки не можна вважати надто суворим в даному випадку, як про це зазначають обвинувачений та його захисник.

Колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо виду і строку призначеного ОСОБА_7 покарання та вважає його необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Наведені в апеляційній скарзі захисника доводи про особу обвинуваченого, його молодий вік, сімейний стан, наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання та роботи, перебування на утриманні малолітньої дитини взяті до уваги судом першої інстанції при призначенні покарання за ч. 1 ст. 121 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України та повторно не можуть бути враховані судом як підстави для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Поміж тим, важливо акцентувати увагу, що досягнення мети виправлення означає, що в результаті застосування до обвинуваченого покарання в його особистості відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним суспільно небезпечної дії.

Отже, призначення ОСОБА_7 остаточного покарання у виді обмеження волі за вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, яке слід відбувати реально, на думку колегії суддів, відповідатиме меті покарання, визначеній приписами ст. 50 КК України, та враховуючи обставини кримінального провадження жодним чином не є надто суворим.

У даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора в частині, що призначене ОСОБА_7 покарання є надто м`яким, колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі визначеного покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час та після його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

Вказані вище обставини та мотиви у своїй сукупності беззаперечно спростовують посилання прокурора, оскільки призначене ОСОБА_7 покарання пов`язане з реальним його відбуванням, обвинувачений раніше не судимий, його посткримінальна поведінка свідчить про критичну оцінку своїх протиправних дії, він бажає виправити ситуацію подальшою правомірною поведінкою і не буде допускати подібного в майбутньому. Заходи на добровільне відшкодування завданих збитків було здійснено одразу після вчинених кримінальних правопорушень, ще до затвердження обвинувального акта та початку судового розгляду.

Вданому конкретному випадку суд апеляційної інстанції вважає, що обвинуваченому ОСОБА_7 обґрунтовано призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі, оскільки такий вид покарання вплине на свідомість обвинуваченого, внесе корективи у соціально-психологічні характеристики ОСОБА_7 , призведе до виховання законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі кримінального, а тому прокурором не доведено необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі.

Таким чином, підстав для зміни чи скасування вироку в частині призначеного покарання, з мотивів наведених апелянтами, колегія суддів не знаходить.

Поміж тим, знайшли своє підтвердження доводи прокурора про необхідність зарахування у строк покарання ОСОБА_7 строку попереднього ув`язнення, а саме його перебування під вартою з моменту затримання з 06.06.2025 до 09.06.2025, а також строк застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з 10.06.2025 до 05.08.2025 у співвідношенні, визначеному правилами ч. 1 ст. 72 КК України.

Зважаючи на наведене, апеляційну скаргу захисника в інтересах обвинуваченого слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, а оскаржений вирок залишити без змін.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 376, 404, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Луцької окружної прокуратур ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

За правилами, передбаченими ст. 72 КК України, у строк покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення (тримання під вартою) ОСОБА_7 , з моменту його затримання з 06.06.2025 до 09.06.2025, а також строк застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з 10.06.2025 до 05.08.2025.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий:

Судді: