ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 592/18686/24

провадження № 51-316км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника (відеоконференція) ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Полтавського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002757 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , фактично проживає у АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Ковпаківський районний суд м. Суми вироком від 13 грудня 2024 року визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, і призначив йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки без конфіскації майна.

На підставі положень ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Згідно з вироком ОСОБА_7 у невстановлені в ході досудового розслідування час та місці, з метою збуту незаконно придбав невстановлену кількість особливо небезпечної психотропної речовини «PVP» й 11.09.2024 у м. Суми з метою збуту поклав в приховані від огляду схованки 10 зіп-пакетів у вигляді «закладок» з особливо небезпечною психотропною речовиною «PVP», сфотографував схованки з детальними координатами їх місцезнаходження з метою подальшого збуту шляхом направлення повідомлення із зображенням невстановленим досудовим розслідуванням особам.

В ході огляду місця події, проведеного 18.10.2024, було виявлено та вилучено 10 зіп-пакетів з порошкоподібною речовиною, замотаних в ізоляційну стрічку, які містять у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину «PVP» загальною масою 1,26437 г.

Таким чином ОСОБА_7 вчинив незаконне придбання та зберігання з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини «PVP», загальною масою 1,26437 г, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 307 КК України.

Крім цього 11.09.2024 у м. Суми, по провулку Подольному поблизу будинку № 6 о 18:57 ОСОБА_7 був затриманий працівниками поліції, і в ході особистого обшуку в правій кишені у нього було виявлено 20 згортків в білій ізострічці з вмістом кристалічної речовини білого кольору в подрібненому стані, що містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину «PVP», загальною масою 8,1964 г.

Таким чином ОСОБА_7 вчинив незаконне придбання та зберігання з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини «PVP», вчинене повторно.

Полтавський апеляційний суд 17 квітня 2025 року вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та вирішення долі речового доказу скасував й ухвалив у цій частині новий вирок.

Призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки без конфіскації майна.

Зарахував у строк відбування покарання ОСОБА_7 строк тримання його під вартою з 11.09.2024 по 13.09.2024 з розрахунку, що одному дню тримання під вартою відповідає один день позбавлення волі. На підставі положень статей 96-1, 96-2 КК України застосував спеціальну конфіскацію до мобільного телефону Iphone 11 з сім-картою. В іншій частині вирок місцевого суду апеляційний суд залишив без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник за змістом касаційної скарги посилається на неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок апеляційного суду й на підставі положень ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про неможливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання, не врахувавши конкретних обставин справи, даних про особу засудженого, який є особою молодого віку, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є напівсиротою.

При цьому, на думку захисника, апеляційний суд послався на нерелевантні позиції Верховного Суду, зокрема у справі № 243/4474/16-к.

На переконання захисника, мета покарання, а саме виправлення і перевиховання ОСОБА_7 , може бути досягнута без ізоляції його від суспільства при звільненні останнього від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК України.

Також захисниця вважає, що сторона обвинувачення штучно, для нарахування більшої кількості витрат за проведення судових експертиз проводила 10 окремих експертиз відносно згортків, виявлених 18.10.2024 на одній місцевості.

Крім цього, захисник вказує про неправильну кваліфікацію діянь засудженого, а саме відсутність у його діях такої кваліфікуючої ознаки як повторність, оскільки всі дії були вчинені ОСОБА_7 в один день 11.09.2024 й були охоплені єдиним умислом на зберігання з метою збуту психотропної речовини.

Позиції учасників судового провадження

Захисник підтримала подану касаційну скаргу і просила її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги.

Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви Суду

За змістом статей 433, 438 КПК України суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки для суду апеляційної інстанції.

За змістом касаційної скарги захисника вирок суду в частині правильності встановлення фактичних обставин і доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення не оспорюється.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника про неправильну кваліфікацію діянь засудженого, зокрема відсутність в діяннях засудженого ознаки повторності, оскільки його діяння були охоплені єдиним умислом на придбання і зберігання з метою збуту психотропної речовини, колегія суддів зазначає таке.

За змістом п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання про правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 , касаційний суд виходить з встановлених судом першої інстанції і викладених у вироку фактичних обставин щодо інкримінованих дій.

Зі змісту вироку суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_7 вчинив незаконне придбання у невстановлені в ході досудового розслідування час та місці з метою збуту невстановленої кількості особливо небезпечної психотропної речовини «PVP», частину з якої зберігав шляхом розміщення 11.09.2024 декількох «закладок», які були вилучені в ході огляду місця події 18.10.2024, а іншу частину зберігав при собі в кишені, що було вилучено у нього під час особистого обшуку при затриманні 11.09.2024.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Враховуючи зазначені вище фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції і викладені у вироку, колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав кваліфікувати факт зберігання частини психотропної речовини з метою збуту в кишені куртки ОСОБА_7 як окремий епізод злочинного діяння, який вчинено повторно, адже даних про повторне придбання вказаної речовини після розміщення «закладок» за змістом вироків обох судів немає, тому посилання у цих вироках на кваліфікуючу ознаку «вчинено повторно» є необґрунтованим і його необхідно виключити.

Зазначене не впливає на правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307КК України як незаконного придбання та зберігання з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини.

Доводи захисника про необґрунтоване проведення десяти експертиз з метою збільшення суми процесуальних витрат за проведення експерти суд також вбачає безпідставними, оскільки місцевим судом витрати за проведення експертиз було покладено на рахунок держави.

Стосовно доводів касаційної скарги про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до суворості призначеного покарання у зв`язку із не застосуванням положень ст. 75 КК України, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до положень статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює новий вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на вирок місцевого суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій на обґрунтування своєї позиції щодо незаконності вироку виклав конкретні доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень ст. 75 КК України, що призвело до м`якості призначеного покарання; просив скасувати вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 й ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, яке потрібно відбувати реально.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного й обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті, й повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання.

Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вирішуючи питання про призначення покарання, апеляційний суд дотримався вимог ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, дані про особу винного й навів у вироку переконливі мотиви ухваленого рішення.

Зокрема апеляційний суд погодився з судом першої інстанції щодо обґрунтованості врахування даних про особу засудженого, його вік, визнання ним вини, щирого каяття, активного сприяння у розкритті кримінального правопорушення; того, що останній раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має статус дитини-сироти, позитивно характеризується за місцем навчання та проживання, на обліку у лікарів у психіатра і нарколога не перебуває.

Також апеляційний суд погодився з можливістю призначення обвинуваченому покарання на підставі положень ст. 69 КК України нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 307 КК України, що у касаційній скарзі не оспорюється, однак при цьому дійшов також й обґрунтованого висновку, що ці ж обставини не можуть бути підставою для звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

При цьому апеляційний суд правильно вказав, що судом першої інстанції недостатньо враховано конкретні обставини вчинення кримінальних правопорушень, цінність суспільних відносин, на які посягнув засуджений, тяжкість кримінального правопорушення.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально. Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК України.

Доводи касаційної скарги захисника щодо посилань апеляційного суду на окремі нерелевантні, на думку захисника, позиції судової практики в контексті обґрунтування свого рішення про необхідність застосування до обвинуваченого покарання, яке необхідно відбувати реально, не можуть впливати на законність, обґрунтованість і вмотивованість в цілому оскарженого вироку місцевого суду.

Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає за необхідне змінити вирок Полтавського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України й вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 грудня 2024 року та виключити посилання на кваліфікуючу ознаку «вчинено повторно».

При цьому виключення з мотивувальної частини вироків посилання на кваліфікуючу ознаку «вчинено повторно» також не впливає на правильність призначеного апеляційним судом обвинуваченому покарання.

Тому, керуючись положеннями статей 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Полтавського апеляційного суду від 17 квітня 2025 року та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 грудня 2024 рокущодо ОСОБА_7 змінити.

Виключити з мотивувальної частини судових рішень посилання на кваліфікуючу ознаку кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, «вчинено повторно».

В решті зазначені судові рішення залишити без зміни.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3