ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/819/450/25
Головуючий в суді І інстанції: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 26 червня 2025 року в кримінальному провадженні №0002433 від 31 грудня 2025 року стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Херсон Херсонської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених судом першої інстанції обставин.

Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 26 червня 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Ухвалено початок строку відбування покарання рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 , будучи військовозобов`язаним, придатним а станом здоров`я для проходження військової служби, 16.12.2023, будучи належним чином у встановленому законом порядку повідомленим працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 про призов на військову службу під час загальної мобілізації, а також про наслідки відмови бути призваним та проходити військову службу під час мобілізації, оголошеної Указом Президента України №69-22 від 24.02.2022, отримавши повістку, в якій зазначено необхідність його прибуття 18.12.2023 до пункту відправки команди, з якою він був ознайомлений, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою ухилення від призову за мобілізацією в особливий період, в порушення вимог ст.65 Конституції України, ст.ст.1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України» від 25 березня 1992 року, ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №353 Х-ІІ та Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року №69-2022, 18.12.2023 року, без поважних причин, не з`явився в ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_2 , і за таких обставин ухилився від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період.

Вказані дії суд кваліфікував за ст.336 КК України ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного покарання, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 26 червня 2025 року стосовно ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ст.336 КК України покарання з визначенням іспитового строку.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначив, що призначене судом першої інстанції покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення, конкретним обставинам справи, особі обвинуваченого та є надто суворим.

На думку захисника, місцевий суд при обранні ОСОБА_8 міри покарання не надав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, меті, обставинам його вчинення, особі обвинуваченого, який свою вину визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, прияв органу досудового розслідування в розкритті кримінального правопорушення.

Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки критичному ставленню обвинуваченого до скоєного ним кримінального правопорушення, що виразилося у щирому каятті.

Апелянт вказує, що сукупність наведених обставин є підставами для призначення обвинуваченому більш м`якого виду покарання та звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Захисник ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги, просив вирок звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з іспитовим строком.

Обвинувачений ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу захисника, просив не позбавляти його волі.

Прокурор просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника.

В судових дебатах сторони залишилися на своїх позиціях.

В останньому слові обвинувачений ОСОБА_8 зазначив, що вину визнає, просив не позбавляти волі.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, позиції сторін, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши та перевіривши доводи апеляційної скарги, вислухавши сторони в судових дебатах, які залишилися на попередніх позиціях, заслухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення при зазначених у вироку обставинах і кваліфікація його дій за ст.336 КК України, ніким не оскаржується, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції не переглядає вирок суду першої інстанції в цій частині.

Враховуючи викладене, предметом дослідження в даному апеляційному провадженні буде питання співмірності призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі ОСОБА_8 , а також можливості звільнення обвинуваченого. від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції у відповідності до ст. 65, 66, 67 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, раніше не судимий, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Проаналізувавши зазначені відомості, суд дійшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, у межах визначених ст.336 КК України на строк 3 роки, при цьому належним чином вмотивувавши таке рішення у вироку.

Таке покарання, на думку апеляційного суду, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. З урахуванням цього, підстав вважати призначене обвинуваченому покарання таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства, апеляційний суд не вбачає.

Посилання захисника на наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття обвинуваченого та його активне сприяння розкриттю злочину, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки в ході судового провадження існування зазначених обставин не встановлено.

Так, щире каяття - це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила злочин і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого злочину, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше злочинів. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. При цьому, щире каяття не є тотожним поняттям до визнання вини.

Верховним Судом у постановах від 18 вересня 2019 року (справа №166/1065/18) та від 20 серпня 2020 року (справа №750/1503/19), сформульовано правові позиції в яких суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до вчиненого, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Натомість матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_8 виявляв почуття сорому, докори сумління, засудження своєї злочинної поведінки чи бажання виправити наслідки вчиненого.

Так, під час допиту в суді першої інстанції обвинувачений зазначив, що «… військово-лікарська комісія визнала його придатним до військової служби, йому видали повістку в якій було зазначено дату та час коли йому необхідно було з`явитися. Проте він мав проблеми із зубами, які необхідно було лікувати. Він написав заяву про відстрочку від призову, але йому було відмовлено у відстрочці. За повісткою він не з`явився. В подальшому до РТЦК та СП також не звертався щодо призову для проходження військової служби, оскільки вважає, що за станом здоров`я не може її проходити…»

На переконання суду апеляційної інстанції такі твердження обвинуваченого свідчать, що ОСОБА_8 не проявляє засудження своєї протиправної поведінки та знаходить їй виправдання, посилаючись на стан здоров`я, хоча відповідно до обставин справи, військово-лікарською комісією визнаний таким, що придатний до військової служби.

Будь-яких інших відомостей про те, що ОСОБА_8 своєю поведінкою чи діями з моменту скоєння злочину проявляв критичну оцінку своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину матеріали провадження не містять та стороною захисту в ході апеляційного розгляду не доведено.

Також матеріали провадження не містять жодних відомостей, що обвинувачений ОСОБА_8 активно сприяв органам досудового розслідування в розкритті злочину. Зокрема вбачається, що стороною обвинувачення в обвинувальному акті не вказано про активне сприяння обвинуваченого в розкритті злочину. Зі змісту матеріалів кримінального провадження вбачається, що докази, які були покладені в основу винуватості ОСОБА_8 зібрані органом досудового розслідування самостійно без будь-якого сприяння обвинуваченого.

Зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про відсутність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого на які посилається в апеляційній скарзі захисник.

Також є неспроможними доводи захисника про можливість пом`якшення ОСОБА_8 покарання.

Статтею 414 КПК України як одну з підстав зміни вироку визначено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого..

Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що місцевий суд призначив обвинуваченому ОСОБА_8 за ст.336 КК України покарання в мінімальних межах, що передбачені санкцією даної статті. Таким чином призначення обвинуваченому більш м`якого покарання можливе лише шляхом застосування ст.69 КК України.

Однак даною нормою визначено, що призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією статті або іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті можливе лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

В той же час, під час судового розгляду не встановлено наявність обставин, які пом`якшують покарання. Таким чином у даному випадку відсутні правові підстави для призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Крім того, згідно положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про неможливість звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Так, судом першої інстанції враховано характер та ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, яке відноситься до нетяжких злочинів, особу обвинуваченого. Крім того, суд першої інстанції вірно врахував відсутність належної критичної оцінки обвинуваченим своїх дій попри триваючу збройну агресію.

У даному кримінальному провадженні ухилення від призову під час мобілізації в умовах воєнного стану є злочином з підвищеним рівнем небезпеки, а тому з огляду на цілі покарання до яких відноситься і запобігання вчинення кримінальних правопорушень іншими особами, встановлені судом першої інстанції обставини не дають жодних підстав для застосування стосовно ОСОБА_8 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За такого, врахувавши всі обставини кримінального провадження, колегія суддів приходить до переконання, що суд, реалізувавши принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_8 покарання, яке відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного. Відомості наведені в апеляційній скарзі, такі висновки не спростовують.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції, приймаючи рішення про призначення покарання, в повній мірі виконав вимоги статей 50, 55, 65 КК України та належним чином мотивував своє рішення, у зв`язку з чим не встановлено підстав, передбачених статтями 413, 414 КПК України для його зміни чи скасування.

Таким чином доводи апеляційної скарги сторони захисту про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Інших підстав, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону чи невірного застосування закону України про кримінальну відповідальність під час апеляційного перегляду апеляційним судом не встановлено.

Керуючись статтями ч.2 ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 26 червня 2025 року стосовно ОСОБА_8 за ст.336 КК України без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4