ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 392/843/24

провадження № 51-2648 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника

ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Кропивницького апеляційного суду від 24 квітня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000124, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Хмельове Маловисківського району Кіровоградської області, раніше судимого: 14.10.2010 вироком Маловисківського районного суду Кіровоградської області за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, 02.08.2021 вироком Маловисківського районного суду Кіровоградської області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту на строк 2 місяці, звільнений 29.11.2021 року по відбуттю покарання, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. п. 4, 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 28 лютого 2025 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання, а саме з 03 березня 2024 року.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до вступу вироку у законну силу залишено у виді тримання під вартою.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

Кропивницький апеляційний суд, задовольнивши частково апеляційну скаргу прокурора, скасував вказаний вирок у частині кваліфікації дій обвинуваченого, призначеного покарання та ухвалив новий вирок від 24 квітня 2025 року, яким ОСОБА_6 визнав винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. п. 4, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 24 квітня 2025 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк покарання ОСОБА_6 зараховано строк попереднього ув`язнення з 03 березня 2024 року по 23 квітня 2025 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

За обставин, викладених у вироку апеляційного суду, ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, будучи раніше засудженим за умисне вбивство, 03 березня 2024 року, близько 01 год, у будинку своєї матері ОСОБА_8 , що розташований за адресою:

АДРЕСА_1 , разом із співмешканкою ОСОБА_9 проводив дозвілля та розпивав спиртні напої. У цей час на ґрунті ревнощів у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на спричинення смерті ОСОБА_9 . Усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, у приміщенні спальної кімнати ОСОБА_6 взяв у руки пластикову каністру ємністю 5 л з рідиною, яка є нафтопродуктом і має вуглеводний склад характерний для автомобільного бензину, відчинив пробку каністри, пройшов у спальну кімнату, де сиділа ОСОБА_9 , яка перебувала у стані сильного алкогольного сп`яніння і не могла фізично чинити опір або самостійно покинути домоволодіння, облив останню бензином та за допомогою запальнички підпалив розлиту рідину, яка є нафтопродуктом і має вуглеводний склад характерний для автомобільного бензину.

В результаті потерпілій ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді опікових ран, що мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент заподіяння.

Смерть ОСОБА_9 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , о 22 год 30 хв., від септикотоксемії, яка розвивалася внаслідок опікової хвороби, на фоні опіків ЦАБ-ІІІ ст. 60 (40)% тіла.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, і, як наслідок, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість.

Вважає неправильною кваліфікацію дій ОСОБА_6 за п. п. 4, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки, на переконання захисника, його дії свідчать про відсутність умислу, спрямованого на заподіяння смерті потерпілій. Звертає увагу на те, що засуджений відразу після скоєного вжив заходів для припинення злочинних дій, накинув на ОСОБА_9 простирадло та викликав швидку допомогу. Наголошує, що з дня вчинення діяння до настання смерті потерпілої пройшло 8 днів, тому є обґрунтованим висновок місцевого суду про кваліфікацію дій ОСОБА_6 за

ч. 2 ст. 121 КК України з тих підстав, що він не бажав настання смерті

ОСОБА_9 , його ставлення до наслідку у виді смерті потерпілої було у формі необережності.

Стверджує, що поза увагою апеляційного суду залишились дані, що характеризують особу засудженого, а саме те, що він в ході судового розгляду в місцевому суді щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, що є пом`якшуючими покарання обставинами, хворіє на ВІЛ та має на утриманні хвору матір.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 касаційну скаргу підтримали.

Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просила вирок апеляційного суду залишити без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно положень ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Приписами ст. 420 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції ухвалює свій вирок, зокрема, у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення.

Згідно зі ст. 370 та ч. 2 ст. 420 КПК України вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, у ньому має бути зазначений зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.

На переконання колегії суддів оскаржений вирок відповідає вказаним вимогам кримінального процесуального закону.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. п. 4, 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Дослідивши безпосередньо зібрані докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії ОСОБА_6 помилково кваліфіковані за вказаною нормою матеріального права, оскільки не підтверджено прямий умисел на умисне вбивство потерпілої.

При цьому, суд виходив із того, що між обвинуваченим та ОСОБА_9 існували особисті неприязні стосунки, які виникли на ґрунті ревнощів та в ході конфлікту ОСОБА_6 облив потерпілу бензином і підпалив її, однак не дозволив потерпілій згоріти - самостійно погасив полум`я, викликав швидку медичну допомогу та залишався поруч з нею до приїзду лікарів і працівників поліції. ОСОБА_9 була доставлена до лікарні, де померла через вісім днів від отриманих опіків.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що обвинувачений не мав прямого умислу на позбавлення життя потерпілої, що підтверджується як відсутністю підготовчих дій чи підшукування знарядь злочину, так і його подальшою поведінкою після події кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_6 , маючи реальну можливість продовжити злочинні дії та безперешкодно позбавити потерпілу життя, добровільно припинив їх, вжив заходів для надання їй медичної допомоги та не перешкоджав лікарям. Вказав, що викладені обставини узгоджуються з показаннями обвинуваченого, свідків, а також висновками судово-медичної експертизи щодо характеру, механізму утворення та ступеня тяжкості спричинених тілесних ушкоджень, що знайшло своє підтвердження під час судового розгляду.

Зазначене, на думку місцевого суду, вказує на відсутність умислу на протиправне заподіяння смерті іншій людині, а отже на неправильну кваліфікацію органом досудового розслідування дій ОСОБА_6 , які повністю охоплюються диспозицією ч. 2 ст. 121 КК України.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції, оцінивши докази за правилами, встановленими ст. 94 КПК України, апеляційний суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. п. 4, 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

До показань ОСОБА_6 , який, не заперечуючи факту обливання потерпілої бензином і підпалу, свою винуватість у вчиненні умисного вбивства не визнав, зазначаючи, що умислу на позбавлення життя ОСОБА_9 не мав, а лише хотів її налякати, суд апеляційної інстанції поставився критично та розцінив такі твердження як намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.

Апеляційний суд встановив, що сукупність досліджених доказів у кримінальному провадженні переконливо доводить наявність у діях ОСОБА_6 прямого умислу на вбивство ОСОБА_9 . Зокрема, під час сварки з потерпілою обвинувачений свідомо взяв у будинку каністру, відчинив її, переконався у наявності в ній бензину, прослідував до кімнати, де перебувала ОСОБА_9 , яка не могла чинити опір, оскільки була в стані сильного алкогольного сп`яніння, облив її бензином, після чого взяв запальничку та підпалив, виконавши всі дії, спрямовані на умисне заподіяння смерті. При цьому, ОСОБА_6 , перебуваючи у стані осудності, усвідомлював, що обливання тіла потерпілої легкозаймистою речовиною з подальшим підпаленням призведе до нестерпного болю, що згідно із судовою практикою є проявом особливої жорстокості, та може спричинити смерть людини, і бажав настання таких наслідків.

Твердження ОСОБА_6 про те, що він нібито вважав, що у каністрі містився миючий засіб, суд визнав безпідставними, оскільки миючим засобом неможливо налякати людину, а бензин має різкий специфічний запах, який неможливо сплутати з іншою рідиною. Той факт, що після підпалу обвинувачений намагався загасити полум`я та викликав швидку допомогу, не спростовує наявності умислу на позбавлення життя ОСОБА_9 , оскільки такі дії були вчинені після реалізації злочинного наміру і не впливають на кримінально-правову оцінку його дій.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що вказане виключає можливість кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки їх характер та спрямованість свідчать про наявність прямого умислу на умисне вбивство.

Верховний Суд погоджується із такими висновками суду апеляційної інстанції.

Доводи захисника у касаційній скарзі про відсутність у ОСОБА_6 умислу на вбивство та необхідність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121 КК України як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілої, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, умисне вбивство, передбачене ст. 115 КК України, з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Проте, для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), мають бути ретельно досліджені докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, та їх стосунки.

Водночас, апеляційний суд дійшов належного висновку про те, що ОСОБА_6 , обираючи спосіб заподіяння шкоди ОСОБА_9 шляхом її підпалу, діяв із прямим умислом на позбавлення життя. Обраний ним спосіб - обливання потерпілої бензином та підпал, свідчить про усвідомлення ним характеру своїх дій, їх небезпечності та неминучості настання смерті потерпілої, з огляду на властивості пального (швидкозаймистість, високу температуру горіння та тривалість дії вогню).

Такі наслідки від впливу полум`я на тіло людини є загальновідомими, а тому обвинувачений, з урахуванням свого віку, розвитку, життєвого досвіду та обставин вчинення кримінального правопорушення, об`єктивно усвідомлював, що підпал людини, облитої бензином, неминуче призведе до спричинення тілесних ушкоджень, несумісних із життям.

Крім того, вибір ОСОБА_6 знаряддя та способу вчинення злочину - обливання потерпілої бензином у ділянці голови, шиї та тулуба з подальшим підпалом, є ключовими чинниками для визначення форми його вини і свідчать про наявність прямого умислу на вбивство. У сукупності з наслідками у вигляді смерті потерпілої ці обставини переконливо вказують на справжні наміри обвинуваченого позбавити ОСОБА_9 життя.

Що стосується мотиву вчинення кримінального правопорушення, то з посиланням на показання самого ОСОБА_6 апеляційним судом правильно встановлено, що приводом для конфлікту стали особисті стосунки обвинуваченого та потерпілої.

З урахуванням усталених підходів до кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я, питання про умисел під час кваліфікації необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння. При цьому, якщо винний діяв з умислом (як прямим, так і непрямим) на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, а також потенційна можливість усунути настання смерті внаслідок втручання третіх осіб (якщо смерть не вдалося відвернути), для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

Визначальним для кваліфікації кримінального правопорушення з матеріальним складом є суб`єктивне ставлення винуватого до наслідків своїх дій. Небажання смерті потерпілого не виключає умисної вини.

При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Визначений умисел завжди є таким, коли винний передбачає і бажає настання одного конкретизованого наслідку, досягнення певної мети, зокрема, смерті потерпілого, що має місце в тих випадках, коли винний передбачає конкретний наслідок не просто як один із можливих від вчиненого діяння, а як неминучий або високо вірогідний результат свого суспільно небезпечного діяння. Отже, коли особа передбачає неминучість або високу вірогідність настання смерті як найбільш ймовірного результату свого діяння, її ставлення до такого результату виявляється у бажанні його настання. Тому наслідки, які не настали, інкримінуються особі у цьому разі з тих підстав, що вони були метою її діяння, на досягнення якої воно було спрямовано.

За встановлених апеляційним судом обставин відсутні підстави стверджувати про те, що психічне ставлення до заподіяної смерті не є умисним. Підстав вважати заподіяння смерті випадковим наслідком, коли особа не передбачала, не повинна була і за обставинами справи не могла їх передбачити, за матеріалами кримінального провадження не вбачається.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції щодо суб`єктивної сторони вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, адже захисник безпідставно стверджує, що засуджений до заподіяної смерті ставився необережно.

Умисне обливання людини легкозаймистою речовиною з подальшим підпалом, що спричинило ураження життєво важливих ділянок тіла від чого, за висновком судово-медичного експерта № 317 від 04 квітня 2024 року, у ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження у вигляді опікових ран І-ІІІАБ ступеня, які охоплюють 62 (40)% поверхні тіла - голову, шию, тулуб, кінцівки та живіт, свідчить про наявність у особи прямого умислу на позбавлення життя потерпілої.

Вирішуючи питання про кваліфікацію дій ОСОБА_6 , суд повторно дослідив докази, які мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Встановлені апеляційним судом обставини свідчать, що за об`єктивними даними смерть ОСОБА_9 є прямим наслідком дій ОСОБА_6 , отже має місце прямий необхідний причинний зв`язок між його діями та настанням смерті, і такий зв`язок притаманний саме умисному вбивству, а не тяжкому тілесному ушкодженню, що спричинило смерть, тому тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілої, для кваліфікації вчиненого як умисного вбивства значення не має.

Кримінальне право не вимагає, щоб особа усвідомлювала причинний зв`язок між своїми діями та наслідками у всіх деталях - достатньо розуміння його розвитку в загальних рисах. Усвідомлене застосування такого способу, як підпал людини, саме по собі передбачає розуміння неминучості тяжких наслідків.

Оцінка сукупності доказів у кримінальному провадженні свідчить, що

ОСОБА_6 усвідомлював характер своїх дій, передбачав можливість настання смерті потерпілої внаслідок підпалу та бажав настання таких наслідків.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про кваліфікацію дій ОСОБА_6 та вважає, що за встановлених обставин інкриміноване засудженому суспільно небезпечне діяння обґрунтовано отримало юридично-правову оцінку за п. п. 4, 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Разом з тим, при призначенні покарання, суд апеляційної інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, дані про особу ОСОБА_6 , який раніше судимий, характеризується посередньо, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має тяжку інфекційну хворобу та потребує лікування у лікаря-інфекціоніста, а також обставини, що пом`якшують покарання, - неналежний стан здоров`я

ОСОБА_6 , який хворіє на ВІЛ, та що він має на утриманні хвору матір похилого віку, вчинення злочину щодо особи, з якою обвинувачений перебував у сімейних або близьких відносинах, як обставину, що обтяжує покарання.

Стосовно доводів захисника про ненадання судом оцінки щирому каяттю та активному сприянню розкриттю кримінального правопорушення засудженого, колегія суддів зазначає наступне.

Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що щирим каяттям є відверта негативна оцінка винною особою своєї кримінально караної поведінки, визнання тих обставин, які їй ставляться в провину, а отже, характеризує її поведінку після вчинення злочину з позицій психологічної переорієнтації, коли вона справді засуджує свій вчинок та визнає його антисуспільний характер, про що мають свідчити відповідні об`єктивні дані. Саме по собі визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і що її зізнання свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. Щире каяття необхідно відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності.

Як слідує зі змісту оскарженого судового рішення, ОСОБА_6 під час допиту в суді апеляційної інстанції вину не визнав, що, на думку колегії суддів, підтверджує відсутність такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття.

Що стосується активного сприяння розкриттю злочину, то таким необхідно вважати надання добровільної допомоги органам досудового розслідування

будь-яким чином, зокрема, повідомлення правоохоронним органам невідомих їм обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття співучасників, надання допомоги в їх затриманні, добровільна видача знарядь та засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом або ж допомога у розшуку цього майна.

Разом з цим, стверджуючи про неврахування активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, захисник не вказує, яку саме добровільну допомогу правоохоронним органам надав ОСОБА_6 , зокрема, які невідомі їм обставини, що підлягають доказуванню, повідомив, при цьому відомості, наведені засудженим під час слідчого експерименту від 03 березня 2024 року, не підтверджують наявність такої пом`якшуючої обставини.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційним судом засудженому ОСОБА_6 призначено покарання з дотриманням положень статей 50, 65 КК України та за своїм розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК України, є законним, обґрунтованим і належним чином вмотивованим.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Кропивницького апеляційного суду від 24 квітня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в його інтересах - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3