Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/628/25 Головуючий у суді І-ї інстанції >
Категорія 122 (102) Д ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2025 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому кримінальне провадження № 0002659 від 15.09.2023 року стосовно ОСОБА_8 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_9 на вирок Фортечного районного суду м. Кропивницького від 06 серпня 2025 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, військовослужбовця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_8 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

Відповідно до ст.76 КК України ОСОБА_8 зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Ухвалено про стягнення з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_9 - 497,00 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної, 80 000 грн. моральної шкоди та 2000 грн. - витрат на правову допомогу.

Вирішено питання речових доказів відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин цієї справи, кваліфікацію дій та правильність висновків суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, просить скасувати вирок суду першої інстанції, у зв`язку з невідповідністю призначеного ОСОБА_8 покарання характеру та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а також його особі, ухвалити новий вирок, згідно з яким ОСОБА_8 за ч.1 ст.122 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, стягнувши з ОСОБА_8 на його користь 400 000 грн. завданої матеріальної та 200 000 моральної шкоди.

Свої вимоги потерпілий обґрунтовує тим, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 надто м`яке та несправедливе покарання, не врахував, що ОСОБА_8 протягом тривалого часу безпричинно наносив йому удари в різні частини тіла з особливою жорстокістю і лише завдяки втручанню сторонніх осіб він залишився живим.

ОСОБА_9 вважає що присуджена йому компенсація моральної шкоди у розмірі 80 000 грн. для нього є мізерною, а понесені його батьками витрати на лікування та реабілітацію є значними і перевищує 400 000 грн.

Крім того зазначає, що суд при призначенні ОСОБА_8 покарання не врахував, те що останній раніше притягувався до адміністративної відповідальності за чисельні правопорушення у стані сп`яніння, був дезертиром і знаходився у розшуку, в суді постійно змінював свідчення, намагався себе виправдати, не з`являвся в судові засідання без поважних причин, збитки не відшкодував.

При таких обставинах, звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, із застосуванням ст. 75 КК України на думку потерпілого ОСОБА_9 було явно безпідставним, необґрунтованим і таким, що не відповідає принципам законності та індивідуалізації покарання.

У заяві потерпілий ОСОБА_9 просить розглянути апеляційну скаргу за його відсутністю, апеляційні вимоги підтримує повністю, просить суд їх задовольнити.

Заслухавши доповідача, в дебатах обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника - адвоката ОСОБА_7 , а також прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_9 , колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_9 задоволенню не підлягає за таких підстав.

За змістом положень ч.1 та 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

У апеляційній скарзі кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст.122 КК України потерпілим по суті не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України відсутні підстави для визнання апеляційним судом кваліфікації неправильною.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить, що під час судового розгляду не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку (ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Як вбачається з вироку, висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, за викладених у ньому обставин, доведено об`єктивними доказами, які зібрані у передбаченому законом порядку, досліджені в судовому засіданні та є допустимими.

В даному випадку, суд першої інстанції, діючи в межах пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення ( ч.1 ст. 337 КПК ) дійшов правильного висновку про його винуватість у нанесенні потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку зазначив про те, що відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії не тяжких злочинів, особу ОСОБА_8 , який за місцем служби характеризується негативно, на обліку в лікаря нарколога або психіатра не перебуває, раніше не судимий.

Обставинами, які пом`якшують ОСОБА_8 покарання, суд визнав його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , судом не встановлені.

Крім того, суд при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 враховував стан його здоров`я та готовність відшкодовувати завдану потерпілому моральну та матеріальну шкоду і дійшов висновку про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у межах санкції ч.1 ст. 122 КК України із застосуванням положень ст. 75 КК України.

На спростування доводів потерпілого ОСОБА_9 щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_8 надто м`якого та несправедливого покарання, колегія суддів відмічає, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Значення заходу примусу для досягнення його мети визначається, зокрема, його суворістю., при цьому, захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу і об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Згідно ст. 65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

До критеріїв, які мають стати основою визначення покарання, співрозмірного зі злочином, слід віднести також суспільну небезпечність вчинюваного обвинуваченим злочину, адже Конституція України та закони України покликані охороняти не лише конкретного громадянина, а й суспільство в цілому, в той час, як людина, її життя та здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Відтак, належна кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням держави, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосування кримінального закону до особи, яка вчинила злочини проти життя та здоров`я особи, та повинна нести справедливе покарання.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 75 КК України, якщо при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому суд ухвалює звільнити засудженого від відбування покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» регламентовано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, події відбувалися у квартирі вітчима ОСОБА_8 - ОСОБА_10 , при цьому конфлікт між потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 зі слів ОСОБА_8 виник із-за того, що ОСОБА_9 спочатку на балконі, а потім на кухні вживав наркотичні засоби, вимоги ОСОБА_8 залишити квартиру разом з іншими, після того як вітчим ліг відпочивати, ОСОБА_9 проігнорував, першим проявив агресію, а ОСОБА_8 , як він вважає змушений був застосувати фізичну силу, не оспорює, що в процесі бійки наніс ОСОБА_9 тілесні ушкодження, як виявилось потім середньої тяжкості.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_8 пояснив, що розкаюється, готовий нести відповідальність, після першого поранення у живіт залишив військову частину, а після лікування повернувся і продовжив «воювати» після другого тяжкого поранення лікується, оформляє інвалідність, готовий частинами кожного місяця виплачувати потерпілому збитки за вироком суду, планує створити сім`ю, якщо буде можливість продовжити військову службу.

ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності притягується вперше, у вчиненому розкаявся, активно сприяв слідству у розкритті злочину, військовослужбовець, отримав тяжке бойове поранення під час повномасштабного вторгнення рф, захищав суверенітет та територіальну цілісність нашої Держави у розвідувальному батальйоні, став інвалідом, його соціальні зв`язки, майновий стан, а також обставини віктимної поведінки самого потерпілого ОСОБА_9 , який у деякій мірі сам спровокував бійку, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 , як особа не представляє суспільну небезпеку для оточуючих, що його виправлення та перевиховання можливе і без ізоляції його від суспільства.

Як вбачається з висновку органу з питань пробації від 10.06.2024 року, ОСОБА_8 не становить високої небезпеки для суспільства, а його виправлення та перевиховання можливо і без ізоляції його від суспільства ( а.п. 67-69)

За своїм видом і розміром призначене обвинуваченому ОСОБА_8 , покарання за ч.1 ст. 122 КК України, із застосуванням ст. 75 КК України та звільненням його від відбування остаточного покарання з випробуванням та іспитовим строком, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України є справедливим, необхідним та достатнім для його перевиховання, попередження вчинення як ОСОБА_8 , а так само іншими особами аналогічних кримінальних правопорушень, в цілому відповідає меті покарання, визначеній у ст. 50 КК України.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_9 про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час апеляційного розгляду, а висновки суду першої інстанції про можливість застосування положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання ґрунтуються на об`єктивних даних та вимогах нині діючого кримінального та кримінального процесуального законодавства.

З огляду на вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_9 , скасування законного та обґрунтованого вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 , колегія суддів не вбачає.

Не вбачає колегія суддів апеляційного суду і підстав для збільшення розміру призначеної судом першої інстанції ОСОБА_9 компенсації завданої матеріальної та моральної шкоди, оскільки стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 , з урахуванням його теперішнього майнового стану, лікування та оформлення інвалідності на користь потерпілого ОСОБА_9 80 000 грн. в якості відшкодування завданої моральної шкоди буде достатнім, співмірним та виваженим.

Інших конкретних даних про те, що ОСОБА_9 або його батьки понесли додаткові витрати на лікування, ні ж ті які були стягнуті за вироком суду, під час апеляційного розгляду не представлені, а тому і підстав для збільшення компенсації матеріальних збитків до 400 000 грн., як просить ОСОБА_9 у своїй апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст.370-372, 376, 405, 407, 409, 418, 419, 424 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Фортечного районного суду м. Кропивницького від 06 серпня 2025 року в кримінальному провадженні № 0002659 від 15.09.2023 року стосовно ОСОБА_8 за ч.1 ст.122 КК України - без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, у той же строк з дня її вручення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4