Номер провадження: 11-сс/813/1402/25
Справа № 501/1381/25 1-кс/501/320/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представників власника майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представників власника майна ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Іллічівського міського суду Одеської області від 03.04.2025 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000318, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.04.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Іллічівського міського суду Одеської області від 03.04.2025 задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на майно, яке вилучене під час проведення огляду місця події за географічними координатами: 46.3219403; 30.6777026, яке зазначене в резолютивній частині судового рішення.

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що вилучене майно відповідає критеріям речових доказів, передбачених ч. 1 ст. 98 КПК України. Оскільки майно є речовими доказами в рамках кримінального провадження, слідчий суддя вважає, що існує ризик його можливого зміни або знищення, в цілях подальшого ймовірного уникнення передбаченої законом відповідальності за ймовірно вчинені дії, у випадку підтвердження їх факту у встановленому законом порядку.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власника майна ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Доводи обґрунтовує тим, що вилучені речі не містять жодної ознаки, які вказані у ст. 98 КПК України. За даним фактом в Чорноморському суді розглядаються адміністративні справи відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_8 . Стосовно ОСОБА_11 вже прийнято рішення, яким встановлено в його діях склад адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Отже, неможливо за одні і ті ж дії притягувати і до адміністративної і до кримінальної відповідальності.

Крім того, особливо хочу зазначити, що суд наклав арешт на особисті документи ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , проте, конкретно не вказав перелік цих документів. Серед вилученого майна знаходяться паспорта названих осіб.

Просить скасувати ухвалу слідчого судді.

Крім того, не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власника майна ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу.

Доводи обґрунтовує тим, що майно, про арешт якого ставить питання слідчий в своєму клопотанні, було вилучено у ОСОБА_9 , який немає статусу підозрюваного в цьому кримінальному провадженні. Таким чином, слідчим не доведено, що майно, вилучене у ОСОБА_9 , має будь яке відношення до кримінального провадження.

Наведені обставини, свідчать про відсутність підстав для накладення арешту на певне майно саме з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки, слідчим в клопотанні не доведено, що вилучені мобільні телефони були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та повернути вилучене майно його власникам.

До початку розгляду апеляційної скарги прокурор ОСОБА_13 подав заяву, в якій просив апеляційний розгляд проводити без його участі та відмовити в задоволенні апеляційних скарг.

Згідно положень ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження у судове засідання не перешкоджає проведенню розгляду клопотання про арешт майна.

Враховуючи, що участь прокурора не є обов`язковою при розгляді даної категорії справ, він був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду та повідомив про причини свого неприбуття, сторони по справі не заперечували проти розгляду апеляційної скарги без участі прокурора, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає за можливим та необхідним апеляційний розгляд провести за відсутності прокурора.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення представників власників майна, які підтримали апеляційні скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст., для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження СВ ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000318, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.04.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 31 березня 2025 року до ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення про те, що 31 березня 2025 в акваторії Чорного моря зупинено маломірне судно з трьома особами, а саме ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які намагалися перетнути державний кордон України.

01 квітня 2025 в період часу з 02:07 годин до 03:16 годин проведено огляд місця події за географічними координатами: 46.3219403; 30.6777026. В ході проведення огляду було встановлено 3 особи чоловічої статі: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також виявлено і вилучено:

- малогабаритний гумовий плавзасіб типу човен, зеленого кольору з написами білого кольору «BARK»,

- 2 весла чорно-сірого кольору,

- бензиновий мотор сірого кольору із написами чорного кольору «Honda 20»,

- електро двигун чорного кольору із написами жовтого кольору «Endura», модель «Minn Kota», серійний номер 24143М00440,

- 2 ножних насоси жовтого та синього кольорів, елемент водолазного костюму, а саме трубки для дихання з монометром та магнітним компасом,

- порожня пластикова каністра синього кольору,

- пластикова каністра червоного кольору заповнена рідиною,

- 2 рації чорного кольору з елементами кольору хакі із написом білого кольору «Uniden»,

- дальномір біло-сірого кольору марки «AtuMan»,

- GPS навігатор синьо-чорного кольору із написами білого кольору «Garmin»,

- ноутбук чорного кольору, марки «Asus», модель X556Y, серійний номер 2761, IMEI:g8n0cv05r81932d,

- мультимедійний пристрій з елементами перекладу, запису голосу, фотографування, серійний номер TYLM0985,

- мобільний телефон марки «Samsung Galaxy A71», темно-фіолетового кольору, IMEI: НОМЕР_1 ; IMEI2: НОМЕР_2 , в шкіряному чохлі чорного кольору,

- мобільний телефон мари «Redmi», синього кольору, в чохлі чорного кольору, IMEI: НОМЕР_3 ; IMEI2: НОМЕР_4 ,

- мобільний телефон «Realmi», сірого кольору у чохлі прозоро-чорного кольору, модель RMX3834, IMEI: НОМЕР_5 , IMEI2: НОМЕР_6 ;

- мобільний телефон марки «Samsung», золотого кольору, модель Galaxy G7(2016), IMEI: НОМЕР_7 ; IMEI2: НОМЕР_8 ;

- 2 флешнакопичувача сірого кольору з написом 32 Гб;

- флешнакопичувач сірого кольору, трубчастої форми з ліхтарем;

- особисті документи на ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 ,

- грошові кошти у сумі 880 євро номіналом купюр: 100 євро 1 одиниця, 50 євро 8 одиниць, 20 євро 18 одиниць, 10 євро 2 одиниць;

- грошові кошти загальною сумою 6100 євро номіналом купюр 500 євро 8 одиниць, 200 євро 4 одиниць,100 євро 13 одиниць.

Постановою слідчого від 01.04.2024 вищезазначене майно визнано речовими доказами.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд, всупереч доводів апеляційних скарг, вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді, що на підставі долучених до клопотання матеріалів, існує ймовірність, що можливо було вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 332 КК України, зокрема щодо незаконного переправлення осіб через державний кордон України, а тому існують підстави вважати, що воно є доказом злочину, зберігає на собі інформацію, що має важливе доказове значення, містить відомості, які можуть бути використані, як докази факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Метою накладання арешту є запобігання можливості приховування, пошкодження, перетворення, відчуження вилученого майна.

З огляду на вищевикладене, будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги представників власника майна ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Іллічівського міського суду Одеської області від 03.04.2025 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000318, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.04.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4