КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/4201/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №001217 по обвинуваченню:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без місця реєстрації та проживання, раніше судимого:

- вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 18.07.2024 року за ч. 1 ст. 309 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць;

- вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 01.10.2024 року за ч. 2 ст. 309 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці;

- вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 24.10.2024 року за ч. 2 ст. 309 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці;

- вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 16.01.2025 року за ч. 1 ст. 309 КК України, із застосуванням ст. 70 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 4 місяці,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.309, ч.1 ст.121 КК України, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихч.2 ст.309, ч.1 ст.121 КК України, та призначено покарання:

- за ч.2 ст.309 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

- за ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України остаточне покарання ОСОБА_7 визначено, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ч.4 ст.70 КК України остаточне покарання ОСОБА_7 за сукупністю кримінальних правопорушень визначено, шляхом часткового складання покарання, призначеного за новим вироком, та покарання, призначеного за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 16.01.2025, у виді позбавлення волі строком на 6 років.

По справі вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 21.08.2024 року приблизно о 18 год., будучи особою, яка періодично вживає наркотичні засоби, перебуваючи поблизу паркової зони по вул. Тампере у м. Києві, побачив на землі біля дерева фрагмент блістеру, всередині якого знаходились п`ять таблеток білого кольору та припустив, що у вказаних таблетках міститься заборонена речовина, а саме наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне придбання наркотичних засобів, ОСОБА_7 підняв із землі знайдений ним фрагмент блістеру з п`ятьма таблетками білого кольору, та впевнившись, що дійсно у даному блістері з таблетками білого кольору міститься наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон, загальною масою 0,044 г., сховав вказаний блістер до лівої кишені шортів, в які він був одягнений, та в подальшому незаконно зберігав при собі для власного вживання без мети збуту.

Крім цього, 19.09.2024 року приблизно о 14 год. ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Віфлеємська 18/2, на ґрунті виниклих неприязних відносин з ОСОБА_9 ,реалізуючи злочинний умисел, направлений на умисне спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, витягнув з рюкзака, що був при ньому, ніж та наніс ним один удар в область грудної клітини справа ОСОБА_9 , спричинивши йому проникаюче колото-різане поранення грудної клітки справа, що за критерієм небезпеки для життя відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду змінити через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Не оскаржуючи доведеність винуватості ОСОБА_7 за ч.2 ст.309 КК України, вважає, що судом не вірно кваліфіковано дії обвинуваченого по факту спричинення потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень.

Звертає увагу на наявний в матеріалах кримінального провадження відеозапис з камер спостереження, на якому зафіксовано, як потерпілий першим наніс ОСОБА_7 удар рукою в область голови, внаслідок чого останній відійшов в сторону. ОСОБА_9 наздогнав ОСОБА_7 та ще раз наніс йому удар. В подальшому обвинувачений ОСОБА_7 відбіг на невелику відстань, дістав з рюкзака ніж та захищаючись, наніс ним удар потерпілому.

За доводами апелянта, наявними в матеріалах справи та дослідженими судом доказами підтверджується, що характер дій потерпілого ОСОБА_9 вказував на те, що обвинувачений ОСОБА_7 усвідомлював реальну загрозу для свого здоров`я, а тому спричинив потерпілому тілесні ушкодження з метою захисту від його протиправних дій.

Вважає, що за наведених обставин обвинувачений заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони а тому його дії слід кваліфікувати за ст.124 КК України.

За результатами розгляду апеляційної скарги просить вирок суду змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.1 ст.121 КК України на ст.124 КК України, та призначити покарання в межах санкції даної статті.

В іншій частині вирок просить залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора, яка вважала вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим та вмотивованим, перевіривши матеріали кримінального провадження, проаналізувавши апеляційні доводи, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Положеннями ч.2 ст.94 КПК України визначено, що при постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст.374 КПК України.

Відповідно до положень статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Встановлені судом фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, правова кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст.309 КК України та призначене покарання в поданій апеляційній скарзі не оспорюються та не оскаржуються, а тому в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно дослідив всі обставини кримінального провадження за висунутим ОСОБА_7 обвинуваченням, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, обґрунтувавши його наведеними у вироку доказами, визнаними судом належними, достовірними та допустимим.

В обґрунтування свого висновку суд послався на:

- показання потерпілого ОСОБА_9 , який підтвердив обставини вчинення щодо нього злочину та показав, що у вказаному в обвинувальному акті місті та час ОСОБА_7 дав йому 100 грн. і попросив придбати для останнього наркотичні засоби. Він відмовився це зробити та порвав грошову купюру. В зв`язку з цим між ними виник словесний конфлікт. ОСОБА_7 почав ображати його словесно, висловлювався нецензурною лайкою, тому він у відповідь на образи наніс йому один удар рукою по тілу. ОСОБА_7 відбіг від нього за стовп, скинув рюкзак, дістав з нього ніж та утримуючи його в руках, повернувся до нього. Захищаючись від дій ОСОБА_7 , він взяв шину в руку, однак ОСОБА_7 , тримаючи в правій руці ніж, наніс йому один удар ножем у область грудної клітини справа. Після цього він відбіг від ОСОБА_7 , впав на землю і втратив свідомість. Пояснив, що у день події він особисто не погрожував обвинуваченому, тому у ОСОБА_7 не було підстав захищати своє життя і здоров`я за допомогою ножа. Навпаки саме він захищався від дій ОСОБА_7 , взявши в руку автомобільну шину;

- протокол проведення слідчого експерименту від 31.10.2024 року за участю потерпілого ОСОБА_9 , який розповів та показав, що 19.09.2024 року приблизно о 14:00 він перебував поблизу магазину за адресою: м. Київ, вул. Віфлиємська, 18/1. Через деякий час до нього підійшов ОСОБА_7 , з яким у нього виник конфлікт, який переріс у бійку. В подальшому ОСОБА_7 відбіг до залізничної дороги, дістав з рюкзака ніж та знову побіг до нього. Він взяв до рук автомобільну покришку, якою намагався захиститись від ОСОБА_7 . В цей момент ОСОБА_7 ніж наніс йому один удар ножем у праву сторону грудної клітини, внаслідок чого він втратив свідомість (том І а.с. 104-108);

- протокол огляду місця події від 19.09.2024 року, відповідно до якого об`єктом огляду є відкрита ділянка місцевості, яка розташована, за адресою: АДРЕСА_1 . При огляді виявлено потерпілого ОСОБА_9 , який лежав на спині. При огляді потерпілого виявлено колото-різана рана з правого боку грудної клітини (том І а.с.109-111);

- дані тесту №4733 від 19.09.2024 року огляду ОСОБА_7 на стан алкогольного сп`яніння, проведеного за допомогою «DRAGER ALCOTEST» № 6820, яким встановлено наявність в його організмі алкоголю в кількості 0,82 проміле (том І а.с. 135);

- протокол особистого обшуку ОСОБА_7 від 19.09.2024 року, відповідно до якого у нього було виявлено та вилучено: ніж з червоною рукояткою; рюкзак чорного кольору із особистими речами (том І а.с.136-138);

- висновок експерта № 042-1608-2024, відповідно до якого у ОСОБА_9 (з урахуванням проведених у подальшому інструментальних досліджень та оперативного втручання) виявлене наступне тілесне ушкодження: проникаюче колото-різане поранення грудної клітки справа: рана (визначена клінічними лікарями як колото-різана) по переднє-бічній поверхні в проекції 5-го міжребер`я (розміром 1,5x0,5 см), від якої йде раневий канал, який направляється зверху-вниз, проникає в плевральну порожнину, що супроводжувалося явищами пневмотораксу (наявність у плевральній порожнині повітря). Характер та відома морфологія виявленого тілесного ушкодження, відомі часові дані та обставини події, дозволяють стверджувати про те, що вищевказане поранення утворилося за рахунок однократної ударної дії предмету/предметів, якому/яким притаманні колюче-ріжучі властивості (на кшталт ножа/ножів), та може бути спричинено у строк та при обставинах, вказаних в описовій частині даної Постанови, тобто, 19.09.2024 року. Критерієм судово-медичної оцінки ступеню тяжкості тілесного ушкодження, вказаного у підпункті даних Підсумків, є критерій небезпеки для життя, а тому, відповідно п. п. 2.1./а, 2.1.2 та 2.1.3/й «Правил», виявлене проникаюче колото-різане поранення грудної клітки відноситься до тяжкого тілесного ушкодження (том І а.с. 168-172);

- висновок експерта № 042-1853-2024, відповідно до якого,враховуючи характер та локалізацію виявленого у ОСОБА_9 тілесного ушкодження, дані проведення слідчого експерименту за його участю, виявлене у нього тілесне ушкодження могло утворитися при обставинах та у спосіб, на які він вказує, що не суперечить об`єктивним судово-медичним даним (том І а.с. 173-178).

Оцінивши вищенаведені докази на предмет їх належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд обґрунтовано та на законних підставах визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, а саме в умисному заподіянні ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Суд першої інстанції також належним чином оцінив показання обвинуваченого ОСОБА_7 , в яких він заперечував свою винуватість в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_9 , та у сукупності з іншими доказами обґрунтовано визнав їх недостовірними, мотивувавши це тим, що такі свідчення обвинуваченого суперечать іншим наявним в матеріалах кримінального провадження доказам. Доводи захисника про те, що дослідженими судом доказами не доводиться винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, а його дії підпадають під кваліфікацію статті 124 КК України, не знаходять свого підтвердження в суді апеляційної інстанції та спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_9 , відеозаписом події від 20.09.2024 року, зафіксованого на камеру відеоспостереження, встановленої на гаражному боксі, висновками експерта № 042-1608-2024 та № 042-1853-2024.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 19.09.2022 у справі №149/916/17, особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. При цьому для вирішення питання про відсутність чи наявність стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання і акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання, а також перевірити наявність чи відсутність обставин, передбачених ч. 5 ст. 36 КК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади (ч.2 ст.36 КК України).

Згідно з ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 № 1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону» стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Із дослідженого судом апеляційної інстанції за клопотання сторони захисту відеозапис події від 20.09.2024 року вбачається, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 виникла сутичка, в ході якої ОСОБА_9 наніс ОСОБА_7 удар рукою в обличчя. У подальшому ОСОБА_7 відбіг від ОСОБА_9 в бік залізничних колій на певну відстань, дістав зі свого рюкзака предмет, схожий на ніж, та тримаючи його в руках, повернувся до ОСОБА_9 .. Наблизившись до потерпілого, ОСОБА_7 здійснив декілька замахів рукою, в якій був предмет, схожий на ніж, в бік ОСОБА_9 , від чого останній почав тікати в протилежний бік від залізничних колій.

Відомості, які містяться в дослідженому судом апеляційної інстанції відеозаписі події, повністю узгоджуються із показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який суду показав, що між ним та обвинуваченим ОСОБА_7 виник словесний конфлікт. ОСОБА_7 почав його ображати словесно, висловлювався нецензурною лайкою, тому він у відповідь на образи наніс йому один удар рукою по тілу. ОСОБА_7 відбіг від нього за стовп, скинув рюкзак, дістав з нього ніж, а потім повернувся. Захищаючись від дій ОСОБА_7 , він взяв шину в руку, однак ОСОБА_7 , тримаючи в правій руці ніж, наніс йому один удар ножем у область грудної клітини справа. Після цього він відбіг від ОСОБА_7 , впав на землю і втратив свідомість.

Обвинувачений ОСОБА_7 як під час розгляду в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду не заперечував самого факту нанесення ним потерпілому ОСОБА_9 ударів ножем, проте вважає, що оскільки потерпілий тримав в руках автомобільну шину і цим погрожував йому, він заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження з перевищенням меж необхідної оборони.

Колегія суддів відноситься до таких показань обвинуваченого критично, оскільки вони суперечать наявним в матеріалах кримінального провадження доказам, зокрема відеозапису події від 20.09.2024 року, з якого чітко вбачається, що ОСОБА_7 , відбігши від ОСОБА_9 на значну відстань, мав реальну можливість уникнути подальшого розгортання та ескалації конфлікту, проте, діставши із рюкзака ніж, повернувся до потерпілого та наніс йому проникаюче колото-різане поранення грудної клітки в той момент, коли реальної загрози його життю та здоров`ю вже не існувало.

При цьому, твердження обвинуваченого про те, що потерпілий тримав в руках автомобільну шину і цим погрожував йому, також не свідчать про те, обвинувачений на той момент перебував в стані необхідної оборони, оскільки, як вбачається із дослідженого судом відеозапису і не заперечується обвинуваченим, потерпілий ОСОБА_9 взяв до рук автомобільну покришку, намагаючись таким чином захиститись від обвинуваченого, який підійшов до нього та погрожував йому ножем.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.121 КК України, як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

З цих підстав апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, неодружений, не працевлаштований, без місця реєстрації та проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставин, що пом`якшують покарання, судом не встановлено. Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом визнано вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів.

Колегія суддів погоджується з призначеним ОСОБА_7 покаранням, яке за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого та є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, за результатами апеляційного перегляду не встановлено невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, як про це посилається захисник у поданій апеляційній скарзі.

З огляду на те, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим та вмотивованим, колегія суддів залишає його без змін, а подану апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 , залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

__________________ _________________ ________________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4