ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/2193/25 Справа № 202/9920/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в залі суду в м. Дніпрі матеріали досудового розслідування №0000176 від 22.07.2024 за апеляційною скаргою прокурора Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпра від 07 листопада 2025 року, про відмову у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпра від 07 листопада 2025 року, було відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 про накладення арешту у кримінальному провадженні №0000176 від 22.07.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 241 КК України.

Мотивуючи ухвалене рішення слідчий суддя посилався на те, що у даному випадку стороною обвинувачення не доведено, що вилучені під час обшуку моноблоки можуть містити інформацію, яка має доказове значення у кримінальному провадженні, тобто слідчим та прокурором не доведено, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступень втручання у права та свободи ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 », як не доведено і те, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання постановленого завдання (виявлення установчих та інших документів за період 2021-2023 роки). Слідчий суддя прийшов до висновку, що клопотання слідчого не підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову, якою клопотання слідчого про накладення арешту на майно задовольнити повністю, накласти арешт на майно з позбавленням права розпорядження та користування останнім, яке 04.11.2025 вилучено в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги прокурор посилається на те, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що 04.11.2025, у період з 10:05 год по 13:29 год, на підставі ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпра, справа № 202/9920/24, провадження № 1-кс/202/7736/2025 від 24.10.2025, проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , де ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) здійснює свою господарську діяльність.

Під час обшуку виявлено та вилучено:

1. моноблок LENOVO SN: QS00578340 MO: QS020209CX із зарядним пристроєм, поміщений до поліетиленового пакету опечатаного біркою за підписами понятих та учасників.

2. комп`ютер (моноблок) LENOVO SN: 3571J8G S1GMD31 із зарядним пристроєм, поміщений до поліетиленового пакету опечатаного біркою за підписами понятих та учасників.

Того ж дня, тобто 04.11.2025, слідчим винесено постанову про визнання речовими доказами вищевказаного майна.

Під час досудового розслідування неодноразово відправлялися запити до ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ), про надання інформації, на що останні відмовляли, крім того представникам Товариства не одноразово ігнорувались ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів, що перебувають у володінні ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з формальних підстав.

Тож є достатні підстави вважати, що на пристроях які були вилучені в ході проведення обшуку може зберігатися інформація, яка у собі містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Таким чином, по вказаному кримінальному провадженню виникла необхідність у застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, яке визнано речовими доказами, з метою забезпечення збереження останніх та запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги прокурора ОСОБА_8 , просив задовольнити апеляційну скаргу з підстав викладених в ній, скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову, якою клопотання слідчого про накладення арешту задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши думки учасників процесу, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів, зокрема арешт майна.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про необґрунтованість рішення слідчого судді та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд дійшов висновку, що вказані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про арешт майна, слідчим суддею виконані належним чином.

Стаття 170 КПК України передбачає, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

За змістом п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна - є заходом забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 частини 1 статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У відповідності до ч. 8 ст. 170 КПК України вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

З аналізу процесуальних норм закону вбачається, що слідчий, прокурор подаючи клопотання про арешт майна повинні довести завдання арешту майна, а саме те, що незастосування арешту на майно може призвести до його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Доведеною повинна бути і мета щодо такого майна, передбачена ч. 2 ст. 170 КПК України.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню. Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя згідно із положеннями ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

На думку колегії суддів, за наслідками розгляду клопотання, слідчий суддя дійшов до законного та обґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання прокурора.

З наданих матеріалів провадження, вбачається, що Слідчим відділом Дніпровського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000176, відомості про яке внесено до ЄРДР 22.07.2024 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 241 КК України.

Досудове розслідування проводиться щодо дій або бездіяльності посадових (службових) осіб ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », відповідальних за організацію природоохоронної діяльності та охорони атмосферного повітря, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з фактом здійснення викидів забруднюючих речовин без відповідного дозволу.

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпра від 24.10.2025 надано слідчим групи слідчих та прокурорам групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0000176 від 22.07.2024 дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , а саме, у всіх приміщеннях, якими користується та де здійснює свою господарську діяльність ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) (адміністративних кабінетах, кімнатах, залах), з метою відшукання установчих документів щодо діяльності ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », в редакції чинній станом на 2021-2023 роки; рішень/ наказів/ розпоряджень та/або інших документів, про призначення на посаду/ звільнення з посади/ переміщення, посадові інструкції, контракти, розподіл обов`язків або інші документи, які містять посадові права та обов`язки, документи щодо перебування у відпустках/ лікарняних/ відрядженнях у період з 16.11.2021 по момент звільнення наступних посадових (службових) осіб: директора Товариства, директора з виробництва, головного бухгалтера, екологів Товариства, уповноважених осіб ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », відповідальних за організацію природоохоронної діяльності та охорони атмосферного повітря.

Отже, слідчим суддею не надавався дозвіл на виявлення та вилучення будь-якої комп`ютерної техніки.

04.11.2025, у період з 10:05 год по 13:29 год, обшук проведено.

З доданого до клопотання протоколу обшуку встановлено, що під час обшуку виявлено та вилучено: моноблок LENOVO SN: QS00578340 MO: QS020209CX із зарядним пристроєм, поміщений до поліетиленового пакету опечатаного біркою за підписами понятих та учасників; комп`ютер (моноблок) LENOVO SN: 3571J8G S1GMD31 із зарядним пристроєм, поміщений до поліетиленового пакету опечатаного біркою за підписами понятих та учасників.

Документів, дозвіл на відшукання яких надав слідчий суддя, виявлено не було.

У той же час, у протоколі обшуку відсутні відомості про те, що особа, присутня при обшуку, відмовилась їх відкрити чи зняти (деактивувати) систему логічного захисту, а також не зазначено, що слідчий пропонував особі, яка була присутня під час проведення слідчої дії зняти (деактивувати) систему логічного захисту. (ч.6 ст.236 КПК України).

04.11.2025, вилучені під час обшуку речі, у відповідності до ст. 98 КПК України, визнані у кримінальному провадженні речовими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою зокрема забезпечення збереження речових доказів. В цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Отже визначальним критерієм для віднесення тих чи інших предметів до речових доказів у конкретному кримінальному провадженні виступають ознаки кримінального правопорушення, яке розслідується.

Приймаючи рішення про вилучення моноблоків та подальше визнання їх речовими доказами слідчий виходив з того, що вони мають значення речових доказів, оскільки, наявні підстави вважати, що вони містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час розслідування кримінального провадження, у тому числі щодо причетних до злочинної діяльності посадових осіб ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ), а саме установчі та внутрішні документи Товариства у форматі Word, PDF, тощо.

У той же час, з доданих до клопотання матеріалів, слідчим суддею не встановлено з яких саме доказів, здобутих під час досудового розслідування, слідчий дійшов висновку, що на вилучених моноблоках містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час розслідування кримінального провадження, у тому числі щодо причетних до злочинної діяльності посадових осіб ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ), а саме установчі та внутрішні документи Товариства у форматі Word, PDF, тощо.

Слідчий суддя зазначив, що слідчим не було надано жодних доказів з яких можливо було б встановити у чиєму користуванні знаходились вилучені моноблоки (директор, бухгалтер, юрист, секретар, менеджер ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 », тощо), а також з якого часу вони використовуються ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що у даному випадку має значення, оскільки слідство встановлює та перевіряє обставини, які мали місце у 2021-2023 роках, а обшук проведено у листопаді 2025.

Крім того, під час цього досудового розслідування встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у рамках досудового розслідування кримінального провадження № 0000722 від 22.05.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (справа № 463/8462/24), 20.12.2024 у ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » вилучались копії установчих та внутрішніх документів, що свідчить про можливість органу досудового розслідування у даному провадженні звернутися до Офісу Генерального прокурора, у встановленому КПК України порядку, та отримати вказані копії, без втручання у господарську діяльність Товариства шляхом вилучення комп`ютерної техніки.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України метою арешту майна є збереження речових доказів, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Приписами ч.10 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до вимог ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; можливість спеціальної конфіскації майна; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Статтею 131 КПК України арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК застосовуються у разу доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного степеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступень втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання постановленого завдання.

Таким чином, частиною 3 ст.132 КПК встановлено три групи обставин, недоведеність яких усуває застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Сам факт формального набуття згідно постанови слідчого від 04.11.2025 року процесуального статусу речового доказу, яким є долучене майно, на що посилається слідчий у клопотанні, не свідчить про відповідність вказаного майна визначеним ст. 98 КПК критеріям речових доказів у кримінальному провадженні та не є безумовною підставою для арешту цього майна. Стороною обвинувачення не доведено, що вилучені під час обшуку моноблоки можуть містити інформацію, яка має доказове значення у кримінальному провадженні.

Апеляційним переглядом висновки слідчого судді підтверджено, а тому колегія суддів погоджується з вказаним висновком про недоведеність слідчим відповідності тимчасово вилученого майна під час огляду місця події, критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, а тому підстави передбачені ст. 170 КПК для накладення на нього арешту в рамках даного кримінального провадження, відсутні, що відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України тягне за собою негайне його повернення володільцю майна.

Усі доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі щодо незаконності оскаржуваного судового рішення не заслуговують на увагу суду оскільки, на думку колегії суддів, фактично зводяться до довільної та суперечливої інтерпретації дійсних обставин справи та відповідних норм чинного законодавства і жодним чином не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла остаточного висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпра від 07 листопада 2025 року, про відмову у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4