Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

21 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0003439 щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Веймар, Німеччина, громадянина України,

що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:

1) вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 17.01.2018

за ч.2 ст.185 КК України на 1 рік 4 місяці позбавлення волі;

2) вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 20.03.2020

за ч.2 ст.185 КК України на 1 рік позбавлення волі;

3) вироком Дарницького районного суду м. Києва від 03.11.2022

за ч.2 ст.15 ч.4 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України

на 3 роки позбавлення волі;

4) вироком Дарницького районного суду м. Києва від 13.11.2022

за ч.2 ст.15 ч.4 ст.185 КК України на підставі ч.4 ст.70 КК України

на 3 роки позбавлення волі;

5) вироком Святошинського районного суду м. Києва від 18.09.2025

за ч.1 ст.309 КК України на 1 рік пробаційного нагляду,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.4 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 9 грудня 2025 року,

у с т а н о в и л а :

До Дніпровського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.4 ст.185 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_5 обвинувачується у незакінченому замаху на крадіжку майна ОСОБА_7 , вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, за наступних обставин.

29 жовтня 2025 року близько 12 години 30 хвилин ОСОБА_8 , знаходячись у салоні тролейбусу № 29, який перебував на просп. Воскресенському, 16 в м. Києві, серед пасажирів побачив ОСОБА_7 , в правій кишені пальто якої помітив мобільний телефон "Samsung Galaxy М31" вартістю 3 816 грн 33 коп. в чохлі вартістю 100 грн 13 коп. Реалізуючи умисел на повторне таємне викрадення чужого майна, діючи в умовах воєнного стану, ОСОБА_9 підійшов зі спини до ОСОБА_7 , непомітно для останньої просунув свою руку в її праву кишеню та, усвідомлюючи, що за його діями ніхто не спостерігає, почав витягувати мобільний телефон з кишені. Але злочин закінчено не було з причин, що не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_9 був помічений та затриманий пасажирами тролейбуса.

Ухвалою підготовчого судового засідання Дніпровського районного суду м. Києва від 09.12.2025 за наслідками розгляду клопотання прокурора ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів по 06.02.2026 включно, визначено розмір застави, достатньої для забезпечення виконання покладених на нього обов`язків, у розмірі 40 прожиткових розмірів для працездатних осіб, що становить 121 120 гривень, зазначено, які обов`язки з передбачених ст.194 КПК України будуть покладені на обвинуваченого у разі внесення застави, та наслідки їх невиконання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати і постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю і покласти на нього обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, посилається на загальні засади кримінального провадження, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.177, 178, 194, 199 КПК України, якими визначено мету і підстави застосування запобіжних заходів, обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу, порядок застосування запобіжного заходу і порядок продовження строку тримання під вартою, які, на його думку, не були враховані судом першої інстанції.

За приписами ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. Тобто саме слідчий/прокурор зобов`язаний надати докази та довести обставини, на які він посилається, а суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які викладені в клопотанні.

Захисник вважає, що ризики, зазначені в клопотанні і з якими погодився суд, відсутні. Так, посилання прокурора на ризик переховуватися від суду через тяжкість злочину та покарання не є безумовною підставою тримання під вартою. ОСОБА_5 не має наміру переховуватись від суду, докази протилежного не надані, як і докази того, що обвинувачений порушував умови запобіжних заходів, які застосовувалися раніше. ОСОБА_5 має постійне місце проживання, неофіційно працевлаштований, проходить курс лікування, що зводить до мінімуму ризик переховуватись від суду. Не зможе обвинувачений ухилятися від суду і, перебуваючи під цілодобовим домашнім арештом, а тому цей ризик нівелюється застосуванням більш м`якого запобіжного заходу. У той же час, застосування електронного засобу контролю повністю надало б можливість працівникам поліції контролювати місцезнаходження ОСОБА_5 , що зводить до нуля бажання та можливість обвинуваченого переховуватися від суду.

Також посилається на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідно до якої тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений, можна законно розглядати як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою; загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави; ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (рішення у справах "Сулаоя проти Естонії", "Панченко проти Росії") та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (рішення у справі "Ноймайстер проти Австрії").

Стверджує, що ризик продовжити кримінальне правопорушення, в якому ОСОБА_5 підозрюється, також є безпідставним. Сам по собі факт того, що обвинувачений не працює, не свідчить про те, що він має намір вчиняти злочин.

Тож, цілодобовий домашній арешт здатний забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_5 , враховуючи те, що цей запобіжний захід не дорівнює вільному перебуванню вдома, тобто є можливість застосування менш суворого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить залишити без задоволення, з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції погодився з доводами про те, що існують ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що ОСОБА_5 може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілу у цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, у зв`язку з чим визнав необґрунтованими доводи сторони захисту про можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Згідно зі ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справі "Бекчиєв проти Молдови").

Суд першої інстанції врахував тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_5 у разі визнання його винуватим, а це позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, що усвідомлює обвинувачений. З огляду на стадію судового провадження, зокрема, підготовче судове засідання, суд слушно зауважив про існування ризику впливу на свідка та потерпілу, які ще не допитувались. Також акцентував увагу на тому, що ОСОБА_5 неодноразово судимий за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, можливо, вчинив кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується, під час пробаційного нагляду, і тому має схильність до вчинення нових злочинів.

Такі обставини в сукупності з даними про особу обвинуваченого, який не має міцних соціальних зв`язків та постійного місця проживання, не працює і не має джерела доходу, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що встановлені судом ризики існують і виправдовують подальше тримання ОСОБА_5 під вартою. А тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані раніше дії.

Також суд визначив ОСОБА_5 розмір застави як альтернативу триманню під вартою. Розмір застави узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема, що розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду, буде діяти як достатній стримуючий фактор, щоб розвіяти будь-яке бажання у особи, щодо якої застосовано заставу, сховатися (рішення у справі "Мангурас проти Іспанії").

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 9 грудня 2025 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3