печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінального провадження № 0000687 від 18.05.2025, -

ВСТАНОВИВ:

В провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінального провадження № 0000687 від 18.05.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України та накласти арешт на: грошові кошти у сумі 1000 доларів США. які вилучено під проведення огляду місця поліції за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, 9-А, у гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У судове засідання прокурор не з`явився, про місце і час розгляду клопотання повідомлений належним чином, 13.05.20205 подав до суду заяву про розгляд клопотання у його відсутністю, вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - адвокат ОСОБА_5 , 13.05.2025 року подав до суду заяву про розгляд клопотання за його відсутності. У вказаній заяві заперечив проти його задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість клопотання, а також зазначив, що подав письмові заперечення на клопотання прокурора про арешт майна, в яких виклав мотиви своєї незгоди з поданим клопотанням.

Частиною 1 статті 172 КПК України передбачено окрім іншого, що неприбуття учасників розгляду у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що слідчий суддя, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, створив необхідні умови для реалізації сторонами, їх процесуальних прав на участь у розгляді цієї справи в суді, ураховуючи, що підстав для визнання їх явки обов`язковою не має, вважаю за можливе розглянути клопотання у відсутність осіб, що не з`явилися.

Вивчивши клопотання прокурора, позицію адвоката викладену у його запереченні, дослідивши матеріали долучені прокурором та захисником, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що слідчим відділом Печорського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000687 від 18.04.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України.

Прокурор зазначає, що в ході досудового розслідування встановлено наступне: 18.04.2025 року близько 13 год. 30 хв. за адресою: м. Київ, вул. Михайла Грушевського, 9А, екіпажем патрульної поліції «Рубін 606» було зупинено транспортний засіб марки «Volkswagen Touareg», державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з порушенням Правил дорожнього руху.

Під час перевірки документів зазначеної особи працівниками патрульної поліції було встановлено, що ОСОБА_4 перебуває в розшуку ІНФОРМАЦІЯ_2 . У подальшому йому було запропоновано проїхати до ІНФОРМАЦІЯ_3 . У відповідь на це ОСОБА_4 , за твердженням прокурора, запропонував працівникам патрульної поліції неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів.

Прокурор відзначає, що допитані працівники УПП у м. Києві ДПП ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у своїх показах підтвердили інформацію щодо пропозиції надання неправомірної вигоди останнім у сумі 1000 доларів США за не доставку до ІНФОРМАЦІЯ_4.

18.04.2025 року у період з 15 год. 55 хв. до 16 год. 05 хв. було проведено огляд місця події за адресою: м. Київ, вул. Михайла Грушевського, 9-А, де знаходився транспортний засіб марки Volkswagen Touareg, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Поруч із зазначеним транспортним засобом перебував громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який, на пропозицію слідчого, добровільно видав грошові кошти у сумі 1000 доларів США.

У зв`язку з викладеними вище обставинами, встановленими органом досудового розслідування, прокурор зазначає, що виникла необхідність у накладенні арешту на майно з метою забезпечення повного, всебічного та об`єктивного розслідування у кримінальному провадженні.

У зв`язку з цим прокурор звертається до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на зазначене майно.

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 ст. 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів, спеціальної конфіскації, конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 3 частини другої цієї статті у випадку, передбаченому пунктом 1, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним

Статтею 98 КПК України, визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Одночасно при розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 172 КПК України, слідчий суддя не вирішує питання належності та допустимості доказів, отриманих в ході досудового розслідування, оскільки оцінка допустимості доказів має бути вирішена відповідно до вимог ст. 89 КК України під час ухвалення судового рішення при судовому розгляді кримінального провадження.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Так, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Положення даної норми КПК України узгоджуються із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб;5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ісмаїлов проти Росії" від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Так, як правову підставу для арешту майна, а саме - грошових коштів у сумі 1000 доларів США, прокурор зазначає, що арешт необхідний з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки на цих коштах та документах нібито зберігаються сліди вчинення кримінального правопорушення.

Проте, у протоколі огляду місця події від 18.04.2025 року вказано виключно грошові кошти, які ОСОБА_4 передав за пропозицією слідчого. Будь-які інші документи, які могли б містити сліди злочину, у протоколі не зазначені.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", п. п. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Разом з тим, при наявності в матеріалах справи постанови про визнання речовими доказами, остання не може слугувати безумовною підставою для накладення на нього арешту, адже якщо виходити з структурного змісту норми ч. 3 ст. 170 КПК України, то слідує, що при вирішенні питання про накладення арешту на майно з даних підстав, слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст. 98 указаного Кодексу, при цьому висновки слідчого судді не залежать від наявності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.

Слідчий суддя звертає увагу на те, що долучена до матеріалів клопотання постанову від 18.04.2025 про визнання грошових коштів у сумі 1000 доларів США речовим доказом не містять чітко сформульованих мотивів їх прийняття та належного обґрунтування цих мотивів, як цього вимагають положення ч. 5 ст. 110 КПК України.

Окрім цього, посилання прокурора на те, що грошові кошти у сумі 1000 доларів США нібито містять сліди вчинення кримінального правопорушення, жодним чином не підтверджуються доказами, оскільки згідно з Постановою про визнання речовими доказами та місця їх зберігання від 18.04.2025, зазначені кошти були добровільно передані ОСОБА_4 слідчому на його пропозицію під час огляду місця події, без жодного спротиву чи спроби їх приховати.

У протоколі огляду місця події не зазначено жодних документів, що могли б містити сліди злочину, а самі грошові кошти не мають жодних індивідуалізуючих ознак, таких як серійні номери, які б дозволяли однозначно ідентифікувати їх як предмет неправомірної вигоди. Це, виключає можливість визнання таких коштів речовими доказами у значенні, наведеному у ч. 1 ст. 98 КПК України.

Отже, твердження сторони обвинувачення є лише припущенням, не підкріпленим належними, допустимими та достатніми доказами, що унеможливлює накладення арешту на вказані кошти як на речові докази.

Отже, всупереч доводам прокурора, фактичні обставини свідчать про те, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, як арешт, і при вказаних обставинах явно порушуватиметься справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням кримінального провадження.

В даному випадку при дослідженні матеріалів клопотання та доданих до нього доказів, слідчим суддею не встановлено та стороною обвинувачення не доведено наявність обставин, які б свідчили про підстави для арешту майна, а відтак слідчий суддя приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 2, 107, 131, 132, 171-173, 309 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінального провадження № 0000687 від 18.05.2025 - відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Слідчий суддя ОСОБА_1