Справа №949/568/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2025 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі ВКЗ в м. Дубровиця справу про кримінальне провадженя внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000333 від 07 жовтня 2024 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Бродець Дубровицького району Рівненської області, громадянин України, українець, засдженого вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківського суду до 5 років позбавлення волі за ч.5 ст. 407 КК України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , проходив військову службу за призовом під час мобілізації на посаді командира бойової машини - командира 3 механізованого відділення 1 механізованого взводу 3 механізованої роти НОМЕР_1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 , у військовому званні сержант

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України

в с т а н о в и в:

Обвинувачений ОСОБА_4 19.12.2022 призваний до лав Збройних Сил України ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу під час загальної мобілізації.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 №22 від 23.02.2023 сержанта ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини, на всі види забезпечення та він вважається таким, що посаду командира бойової машини - командира 3 механізованого відділення 1 механізованого взводу 3 механізованої роти НОМЕР_1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 прийняв та приступив до виконання обов`язків військової служби.

Відповідно до вимог ст. ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. З, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, які затверджені Законом України №548-XIV від 24 березня 1999 року, солдат ОСОБА_4 зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та Законів України, виконувати свої службові обов`язки, що визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, бути дисциплінованим, пильним, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців.

Разом із тим, сержант ОСОБА_4 , у порушення вимог вищевказаного законодавства, умисно систематично вчиняв фізичне та психологічне насильство щодо своєї дружини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що призвело до фізичних, психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої особи, за наступних обставин.

Зокрема, сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України призваним під час мобілізації на особливий період, перебуваючи за місцем проживання ОСОБА_6 , по АДРЕСА_1 , маючи умисел на заподіяння фізичних та психологічних страждань своїй дружині - ОСОБА_5 , в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017, усвідомлюючи суспільно- небезпечний характер своїх дій та передбачаючи негативні наслідки, систематично у період часу з 29 липня 2023 року по 30 серпня 2023 року вчинив відносно ОСОБА_6 акти фізичного та психологічного домашнього насильства, що призвели до фізичних, психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої.

Так, ОСОБА_4 29 липня 2023 року, 24 серпня 2023 року та 28 серпня 2023 року, вчинив відносно ОСОБА_6 акти фізичного та психологічного домашнього насильства, що виразились у формі погроз, нецензурних висловлювань на адресу потерпілої, шарпання за верхній одяг у зв`язку із чим ОСОБА_4 , відповідно до постанов Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 серпня 2023 року у справі №949/1572/23 та від 31 серпня 2023 року у справі №949/1718/23, за вищевказаними фактами притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства.

Крім того, ОСОБА_4 , продовжуючи свої умисні протиправні дії, спрямованні на систематичне заподіяння фізичних та психологічних страждань, 30 серпня 2023 року, приблизно о 21 год. 00 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, та знаходячись на подвір`ї за місцем проживання ОСОБА_6 , вкотре вчинив відносно неї акт фізичного та психологічного насильства у вигляді безпричинних словесних образ, нецензурної лайки в адресу потерпілої, погроз фізичною розправою, нанесенні удару ногою по п`яті, що призвів до болю і не спричинив тілесних ушкоджень.

Внаслідок систематичних протиправних дій ОСОБА_4 , потерпілій ОСОБА_6 завдано психологічних та фізичних страждань, погіршилась якість її життя, що виразилось у тривозі, втомі, зниження концентрації уваги, відчутті безнадії, фізичному дискомфорті, втраті повноцінного сну та відпочинку, страху за своє життя та життя дітей.

Будучи допитаним в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, визнав повністю та підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті.

До вчиненого обвинувачений ставиться критично, щиро кається, та просить суд його суворо не карати, запевняючи суд, що такого більше не повториться.

До початку судового розгляду від потерпілої ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд кримінального провадження без її участі.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні просив визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України та призначити йому покарання у виді 1 року позбавлення волі.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав себе винним, тому, за згодою сторін, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом було визнано недоцільним дослідження таких доказів по справі, як покази свідків та інші докази, що були зібрані в ході досудового розслідування стосовно фактичних обставин справи, оскільки обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності та істинності позиції, а також фактичні обставини справи ніким не оспорюються, учасникам судового провадження було роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку.

Таким чином, суд обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу ОСОБА_4 ..

За таких обставин, судом зроблено висновок про те, що вину обвинуваченого ОСОБА_4 доведено повністю, а тому кваліфікація його дій за ст. 126-1 КК України, як домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо колишнього подружжя, що призводить до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи, є правильною.

Відповідно до ст. 65 КК України та п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" (з наступними змінами) (далі - постанова №7), призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК України, згідно ст. 12 КК України класифікується, як нетяжкий злочин.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує наступні обставини.

Характеризуючи особу обвинуваченого ОСОБА_4 , суд враховує те, що він згідно вироку Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 28.12.2023 року засуджений за ч. 5 ст. 407 КК України до 5 років позбавлення волі (а.с.42-43), за місцем проходження служби характеризується посередньо (а.с.54), є громадянином України згідно паспорту серії НОМЕР_3 (а.с.77-78), за місцем проживання характеризується позитивно (а.с.79-80), є засудженим вироком Надвірянського районного суду від 28.12.2023 року за ч.5 ст. 407 КК України і в даний час відбуває покарання в Полицькій ВК (а.с.81), на обліку у лікаря нарколога та психіатра не знаходиться та останні три роки за допомогою не звертався (а.с.82-83).

Обставиною, яка пом`якшує покарання, згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.

Обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , що передбачені ст. 67 КК України відсутні

У п. 2 постанови №7 зазначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

У п. 4 вказаної постанови №7, Верховний Суд України зазначив, що виходячи з того, що встановлення пом`якшувальних та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Разом з тим, наведений у ч. 1 ст. 67 КК України перелік обставин, що обтяжують покарання, є вичерпним, тому суд не вправі посилатись у вироку як на обтяжуючі і враховувати при призначенні покарання інші обставини, не передбачені цією статтею (п. 6 постанови №7).

Відповідно до п. 1 постанови №7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Вказані роз`яснення узгоджуються і з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У п. 113 рішення ЄСПЛ в справі "Коваль проти України" від 19 жовтня 2006 року суд наголосив, що "основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь - якого кримінального обвинувачення".

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Тому, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд виходить із встановленої ст. 50 КК України його мети: кари, виправлення винної особи і запобігання вчиненню винним нових кримінальних правопорушень, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи "Бакланов проти росії" від 09 червня 2005 року, "Фрізен проти росії" від 24 березня 2005 року, "Ісмайлова проти росії" від 29 листопада 2007 року).

Тобто, суд має призначити покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання з урахуванням справедливості відносно конкретної особи, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень (ч. 2 ст. 50 КК України).

Також суд враховує практику Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладену у постанові по справі №634/609/15-к від 01 лютого 2018 року, згідно якої поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.ст. 66, 67 КК України), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, визначаючи міру і вид покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує те що в даний час він відбуває покарання за вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області, яким його засуджено до 5 років позбавлення волі, наявність обставини, що пом`якшують покарання, дані про особу обвинуваченого, а також те, що він повністю визнавши свою вину, щиро розкаявся, тому вважає доцільним призначити обвинуваченому покарання в межах санкції статті інкримінованої за вказане кримінальне правопорушення, у виді позбавлення волі, оскільки таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Зважаючи на те що в даний час ОСОБА_4 відбуває покарання за вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2023 року, яким його засуджено до 5 років позбавлення волі, при визначенні ОСОБА_4 остаточного покарання слід застосувати положення ч. 4 ст. 70 КК України.

Таке покарання обвинуваченому, на думку суду, буде відповідати принципу пропорційності обмеження прав та легітимної мети покарання, який передбачений Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та відповідатиме особі ОСОБА_4 .

Майнової шкоди кримінальним правопорушення не заподіяно.

Цивільний позов по кримінальному провадженні не заявлено.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 371, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, призначивши покарання у виді 1 /одного/ року позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень до покарання призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2023 року та визначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 5 (п"яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дня його затримання - 10 листопада 2023 року.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Дубровицький районний суд Рівненської області.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Суддя Дубровицького

районного суду: ОСОБА_1