ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1200/25 Справа № 183/2742/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0001428 від 01.11.2023за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2024, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у смт Кіровське Кіровського району АР Крим, з вищою медичною освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, перебуваючого на посаді солдата резерву 2 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

визнано винним та засуджено за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до вступу вироку в законну силу залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк покарання обвинуваченому ОСОБА_8 ухвалено рахувати з 01.11.2023.

Долю речових доказів вирішено відповідно до положень ст.100 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК),-

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період та проходячи її на посаді солдата резерву 2 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , 31.10.2023, приблизно о 22:00 годині, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебував в одному із наметів, який знаходиться у місці розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 на території бази відпочинку «Світанок» в АДРЕСА_3 , у стані алкогольного сп`яніння, де у останнього виник конфлікт із військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_10 , з побутових питань.

У цей час у солдата ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин та особистої неприязні до солдата ОСОБА_10 , раптово виник прямий умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій раптово виниклий прямий умисел, 31.10.2023 приблизно о 22:10 годині, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в одному із наметів, який знаходиться у місці розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 на території бази відпочинку «Світанок» в с.Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, будучи у стані алкогольного сп`яніння, солдат ОСОБА_8 підійшов до солдата ОСОБА_10 , та діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно - небезпечних наслідків у вигляді смерті останнього, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин та особистої неприязні до солдата ОСОБА_10 , дістав правою рукою ніж, який висів на його поясі, та наніс останньому двох ударів вказаним ножем в область шиї справа та не менше чотирьох ударів кулаком руки в область голови.

Вважаючи, що він виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, тобто настання смерті ОСОБА_10 , ОСОБА_8 злочин не закінчив з причин, які не залежали від його волі у зв`язку з тим, що ОСОБА_10 було надано своєчасну невідкладну медичну допомогу.

Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у виді колото-різаних ран на правій бічній поверхні середньої третини шиї з повним пересіченням грудино-ключично-соскоподібного м`язу, які відносяться до середнього ступеню тяжкості, та забійних ран на голові, в лівій тім`яно-скроневій області, в лівій тім`яній області, правій тім`яній області, правій тім`яно-скроневій області, які відносяться до легкого ступеню тяжкості.

Такі протиправні дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст. 15, ч.1 ст.115 КК, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне проти правне заподіяння смерті іншій людині.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про зміну вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_8 в частині кваліфікації дій останнього.

Посилається на те, що сторона захисту не погоджується із кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК, оскільки вказане обвинувачення не було доведено в судовому засіданні. Вказує на те, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та ОСОБА_13 не підтвердили наявність в діях обвинуваченого наміру на спричинення потерпілому ОСОБА_10 смерті.

Наявність у ОСОБА_8 ножа, на думку захисника, також не свідчить про наміри навмисного, заздалегідь запланованого заподіяння смерті потерпілому.

Пояснення потерпілого ОСОБА_10 , їх правдивість, викликає у сторони захисту сумнів, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в поясненнях, наданих зазначеними вище свідками.

Вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_8 не заперечує, що під час конфлікту спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження ножем, однак намірів заподіяти йому смерть у обвинуваченого не було. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи, тілесні ушкодження які було спричинені потерпілому відносяться до категорії середньої тяжкості і легкого ступеню. Дані тілесні ушкодження не були небезпечними для життя і здоров`я потерпілого під час спричинення, окрім того відповідно до висновку експерта № 88/Е від 03.03.2024 тілесні ушкодження були нанесені не в життєво важливі органи і не могли спричинити смерть потерпілого.

Захисник посилається на практику Верховного Суду, зокрема просить врахувати правові висновки, викладені у постанові ВС ККС від 13.02.2020, викладені у справі №164/1826/17, а тому вважає, що дії ОСОБА_8 необхідно кваліфікувати як спричинення тілесних ушкоджень середньої тяжкості та просить вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.12.2024 щодо ОСОБА_8 змінити, перекваліфіковувати дії останнього на ч.1 ст. 122 КК.

На апеляційну скаргу прокурором подані заперечення, в яких наводяться аргументи на спростування доводів апеляційної скарги сторони захисту, яку він просить залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

В судове засідання апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_10 не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату та час судового розгляду, про причини своєї неявки суд не повідомив, але його неявка, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши захисника на підтримку доводів поданої ним апеляційної скарги, який в судовому засіданні просив перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК на ч.1 ст.122 КК та призначити ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч.1 ст. 122 КК, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги сторони захисту та просив залишити вирок щодо ОСОБА_14 без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Як убачається із законодавчого визначення, злочином може бути визнано лише протиправне, суспільно небезпечне, винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину (ч. 1 ст. 11 КК). Звідси одним з елементів складу злочину може бути визнано певну поведінку людини, свідомий та вольовий вчинок, а не певний стан особи.

Частина 1 статті 115 КК передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного. Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків; вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Прямий умисел - це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК).

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

При цьому спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання зокрема тяжкого чи середньої тяжкості тілесного ушкодження, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.

На необхідності врахування суб`єктивного ставлення винного до наслідків своїх дій неодноразово звертав увагу Верховний Суд у своїх постановах від 09 жовтня 2018 року у справі № 760/4968/15-к, від 18 жовтня 2018 року у справі № 348/1153/17, від 08 листопада 2018 року у справі № 360/718/16-к, від 18 грудня 2018 року у справі № 569/2944/16-к, від 17 вересня 2020 року у справі № 286/4163/19 тощо.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Із суті вказаної норми процесуального закону вбачається, що мотивувальна частина обвинувального вироку має містити, насамперед, формулювання обвинувачення, визнаного доведеним судом, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів. У цій частині вироку викладається весь обсяг обвинувачення, визнаного доведеним, а також обставини, які визначають ступінь винності особи, після цього докази, покладені судом в обґрунтування своїх висновків.

В порушення вищенаведених вимог КПК, суд першої інстанції дійшовши до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК, у мотивувальній частині вироку при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним вказав, що 31.10.2023 приблизно о 22.00 годині у солдата ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин та особистої неприязні до солдата ОСОБА_10 , раптово виник прямий умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень, реалізуючи який ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті останнього, наніс йому два удари ножем в область шиї справа та не менше чотирьох ударів кулаком руки в область голови.

В той же час, відповідно до мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції на підставі аналізу доказів у справі, дійшов до висновку, що локалізація ударів ножем у життєво-важливий орган потерпілого ОСОБА_10 - шию, достатню силу прикладання для їх виникнення, нанесення удару ззаду, коли потерпілий на колінах намагався виповзти з намету, а також обізнаність ОСОБА_8 щодо наслідків його дій, з огляду на його медичну освіту та бойовий досвід як військовослужбовця; спосіб, знаряддя, кількість різаних ран нанесених обвинуваченим ОСОБА_8 ножем свідчить направленій його умислу саме на позбавлення життя ОСОБА_10 .

На переконання колегії суддів такі висновки суду щодо наявності у обвинуваченого ОСОБА_8 умислу саме на вчинення вбивства потерпілого ОСОБА_10 не узгоджуються з вимогами наведених норм та є суперечливими з точки зору викладення у мотивувальній частині вироку встановлених судом фактичних обставин щодо умислу обвинуваченого.

ЄСПЛ у багатьох аспектах удосконалив право на справедливий судовий розгляд, встановивши як непрямі вимоги щодо «справедливого розгляду» ряд гарантій або умов, що прямо не зазначені в Конвенції. Однією з таких вимог є вимога судів обґрунтовувати свої рішення. Суди повинні «вказати з достатньою ясністю підстави, на яких базується їхнє рішення» (рішення від 16.12.1992 у справі «Хаджіанастасіу проти Греції» (Hadjianastassion v. Greece).

Аргументація у обвинувальному вироку має стосуватися усіх елементів складу злочину, тому обвинувальний вирок, у якому наведено лише перелік доказів, без «прив`язки» їх до конкретних елементів складу злочину, не є вмотивованим. У справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania) ЄСПЛ наголосив, що суд першої інстанції не здійснив розгляд всіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував докази, надані заявником, що надало б йому можливість у разі необхідності ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити. Мотивування полягає й у тому, що суд повинен вказати у вироку, чому він відкидає одні докази й приймає інші. Особливо ретельно суд повинен поставитися до викладення у вироку результатів аналізу доказів, що свідчать на користь обвинуваченого.

Отже суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою безумовне скасування судового рішення, оскільки право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції та національним законодавством України.

Зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, тягнуть за собою повторне дослідження усіх доказів, що не є завданням апеляційного провадження, тому апеляційний суд вважає за необхідне скасувати вирок із призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.409 КПК, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: 1) неповнота судового розгляду; 2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; 3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно ч.1 ст.412 КПК, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Виходячи із забезпечення принципу верховенства права, законності та права обвинуваченого ОСОБА_15 на справедливий розгляд справи, колегія суддів, відповідно до п.3 ч.1 ст.409 та ч.1 ст.412 КПК вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Зважаючи, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений, суд при новому розгляді справи має належним чином проаналізувати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, надавши оцінку при цьому кожному суттєвому доводу сторін кримінального провадження, і в залежності від установлених обставин, ухвалити законне, обґрунтоване та належним чином умотивоване рішення.

Підсумовуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2024 року щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, беручи до уваги усталену практику ЄСПЛ (зокрема, рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16.10.2014) щодо неприпустимості тримання особи під вартою без судового рішення та у контексті даного кримінального провадження, не вирішуючи наперед питання щодо винуватості чи невинуватості ОСОБА_8 , з метою попередження ризику його переховування від суду, оскільки останній не може не усвідомлювати імовірність повторного визнання його вини за висунутим обвинуваченням, а також незаконного впливу на свідків, ураховуючи особливості апеляційного розгляду, передбачені главою 31 КПК та обмежені можливості щодо повноцінного розгляду і вирішення цього питання в межах процедури апеляційного перегляду, апеляційний суд вважає за необхідне залишити ОСОБА_8 під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення вказаного питання судом першої інстанції під час підготовчого судового розгляду, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 днів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2024 року щодо ОСОБА_8 за ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК - скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4