Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

07 серпня 2025 року м. Рівне

Справа № 569/15580/20

Провадження № 11-кп/4815/601/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 15 липня 2025 року про продовження щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000229 від 22.02.2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.206-2, ч.ч.1, 3, 4 ст.358, ч.1 ст.205-1, ч.2 ст.209 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 15 липня 2025 року задоволено клопотання прокурора Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_5 та продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 12 вересня 2025 року. Одночасно продовжено запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 908 400 грн. з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду від 15 липня 2025 року та змінити обвинуваченому раніше обраний запобіжний захід на більш м`який у вигляді домашнього арешту в період доби з 23:00 по 07:00 год. за його зареєстрованим та фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 із покладенням відповідних процесуальних обов`язків. У випадку відмови в зміні раніше обраного для обвинуваченого запобіжного заходу на більш м`який розглянути можливість зміни ухвали Рівненського міського суду від 15 липня 2025 року в частині встановленого розміру застави та визначити для ОСОБА_6 заставу в розмірі не більше 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Вказує, що ризики, зазначенні у клопотанні прокурора, є необґрунтованими, оскільки обвинувачений з моменту затримання належним чином виконує покладені на нього обов`язки, бере участь у всіх судових засіданнях, з`являється на всі виклики прокурора та суду. Наголошує, що стороною захисту не визнаються доводи висунутої підозри, що додатково свідчить про те, що між ними та стороною обвинувачення існує спір про наявність складу кримінального правопорушення, тому застосування запобіжних заходів у даному разі слід розцінювати як спосіб тиску зі сторони прокурора та слідчого задля визнання ОСОБА_6 своє вини у інкримінованому кримінальному правопорушенні.

Зазначає, що вимоги прокурора про застосування застави в розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб не узгоджується з положеннями п.2 ч.5 ст.182 КПК України, відповідно до якої розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину визначається в межах від двадцяти до вісімдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, і лише у виключних випадках, якщо суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно. Однак, як зауважує захисник, у клопотанні прокурора не наведено достатніх аргументів, що розмір застави, передбачений для даної категорії злочинів, не забезпечить можливість виконання ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, оскільки в клопотанні не аргументовано чому саме 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб має бути застосовано для обвинуваченого, не проведено оцінки майнового стану останнього, не враховано аргументи сторони захисту щодо відсутності у обвинуваченого та його родини відповідної суми грошових коштів та майна, за рахунок яких можливо здійснити внесення застави.

Вказує, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що майно, щодо якого виникли спірні правовідносини, було передано для ТОВ «Прод-майстер» в ході досудового розслідування кримінального провадження. Вказана компанія на даний час є власником та володільцем такого майна, тому воно не знаходиться в розпорядженні ОСОБА_6 та не впливає на його майновий стан.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що вона не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.

Судове рішення стосовно продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати вимогам ст.370 КПК України, тобто повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, та містити як чітке визначення законодавчих підстав для його продовження, так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, врахування особи винного та інших обставин, в тому числі продовження існування ризиків, наведених у ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно з положеннями ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст.197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею, за умови доведення прокурором в клопотанні, поданому до суду в порядку ст.199 КПК України, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Такий вид запобіжного заходу як тримання під вартою, за положеннями ч.1 ст.183 КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Метою запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.176-178 КПК України, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року №4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у виді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» запобіжний захід тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньою необхідністю і, як останній захід, при наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний чи обвинувачуваний буде намагатися ухилятися від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатиме встановленню істини у справі, продовжуватиме злочинну діяльність.

Дані вимоги закону при розгляді клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою місцевим судом були дотримані в повній мірі.

Вирішуючи подане клопотання, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та прийшов до вірних висновків про існування ризиків, вказаних в клопотанні.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні, зокрема, тяжких злочинів, за найтяжкий з яких, в разі доведення вини останнього, передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з конфіскацією майна. Даний факт свідчить про існування ризику переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, а в умовах воєнного стану, який на теперішній час діє в Україні, ризик втечі лише збільшується. І хоч тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того встановлено, що в ході досудового розслідування ОСОБА_6 неодноразово не з`являвся на виклики слідчого та суду та перебував у державному та в подальшому в міжнародному розшуку, що підтверджує наявність даного ризику.

Також, на думку апеляційного суду, доведеним є ризик вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки йому інкримінується систематичне вчинення ряду злочинів протягом 2017-2018 років, метою яких було заволодіння майном, яке в подальшому реалізовував на власний розсуд, тобто вчинення правопорушення задля збагачення.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до обвинуваченого застосувався запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з застосуванням електронного засобу контролю, однак 08.03.2025 року ОСОБА_6 було затримано в порядку ст.208 КПК України та 09.03.2025 року повідомлено про підозру за ч.2 ст.15, ч.3 ст.332 КК України, тобто під час дії запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, останній затриманий за підозрою у вчиненні нового тяжкого злочину, що свідчить про існування ризику вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ці обставини в сукупності спростовують доводи захисника ОСОБА_7 та свідчать про те, що на даному етапі кримінального провадження стороною обвинувачення доведено, що належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 не може забезпечити більш м`який запобіжний захід, тому місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Колегія суддів не ігнорує інші аргументи, які наводяться стороною захисту на користь обвинуваченого, проте в даному конкретному випадку суд приходить до переконання, що ці аргументи не переважають вимог громадського інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого і виконання процесуальних рішень по справі.

На переконання апеляційного суду, з моменту взяття обвинуваченого під варту та до моменту вирішення вказаного клопотання дані обставини не змінилися та не змінились обставини, які дають суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, про які наголошував захисник в апеляційній скарзі, при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, колегією апеляційного суду не встановлено.

Разом з тим, при постановленні ухвали судом першої інстанції, з врахуванням даних про особу обвинуваченого, обставини інкримінованого правопорушення та розмір суми, в заволодінні якої обвинувачується ОСОБА_6 2 582 000 грн., врахувавши вимоги ч.3 ст.183 КПК України та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, продовжено запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який достатньою мірою гарантував би виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, тому доводи захисника про те, що судом не наведено достатніх аргументів для продовження цього розміру застави, є необґрунтованими.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 15 липня 2025 року про продовження щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000229 від 22.02.2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.206-2, ч.ч.1, 3, 4 ст.358, ч.1 ст.205-1, ч.2 ст.209 КК України, залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3