Справа № 638/3722/25
Провадження № 1-кп/638/1416/25
УХВАЛА

Іменем України

25 червня 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:

головуючої судді - ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши в закритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження № 0000119 від 19 червня 2024 року з обвинувальним актом щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 6 ст. 152, ч. 1 ст. 156, ч. 2 ст. 156 КК України,

в с т а н о в и в:

У провадженні Шевченківського районного суду міста Харкова перебуває кримінальне провадження № 0000119 від 19 червня 2024 року, з обвинувальним актом щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 6 ст. 152, ч. 1 ст. 156, ч. 2 ст. 156 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заявив клопотання про продовження щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів без визнання розміру застави. Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 6 ст. 152, ч. 1 ст. 156, ч. 2 ст. 156 КК України, за епізодами, які мали місце взимку 1998-1999 рр., навесні 1990 року, навесні 2018 року, в червні 2018 року (2 епізоди), липні 2018 року, навесні 2019 року, восени 2019 року (3 епізоди), в серпні 2020 року, взимку 2021 року. Під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді від 28.09.2024 року відносно ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави строком на 60 (шістдесят) днів, строк дії якого неодноразово продовжувався, востаннє до 27.03.2025 року. Прокурор зазначає, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, встановлені під час досудового розслідування, продовжують існувати, оскільки обвинувачений, перебуваючи на волі, зможе перешкоджати встановленню істини у справі, продовжити злочинну діяльність, ухилятись від слідства та суду. Враховуючи фактичні обставини вчинення інкримінованих злочинів, тяжкість можливого покарання, дані про особу обвинуваченого та його процесуальну поведінку, реальне існування ризиків, прокурор вважає, що запобігти цим ризикам шляхом обрання іншого, більш м`якого запобіжного заходу, неможливо, оскільки такі заходи можуть призвести до неможливості досягнення завдань кримінального провадження, а також забезпечення судового розгляду в розумні строки та щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини.

Захисник ОСОБА_8 проти клопотання заперечувала, оскільки обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, місце реєстрації не має наміру переховуватися від суду та правоохоронних органів, має ряд захворювань, потребує медичної допомоги. Просила змінити запобіжний захід на більш м`який домашній арешт.

Обвинувачений ОСОБА_7 проти клопотання прокурора заперечував, просив змінити запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з утриманням під вартою, щоб він мав можливість працювати, заробляти грошові кошти з метою фінансової допомоги сім`ї та армії. Зобов`язувався належним чином виконувати процесуальні обов`язки. Також зазначив, що потребує лікування та обстеження у свого лікаря-терапевта, нещодавно хворів застудою. Крім того, звернувся до суду з клопотанням про припинення порушення його права на свободу віросповідання.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали клопотання з додатками, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 6 ст. 152, ч. 1 ст. 156, ч. 2 ст. 156 КК України, які згідно зі ст. 12 КК України є нетяжкими, тяжкими та особливо тяжкими злочинами.

Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 (шістдесят) днів без визначення розміру застави.

В подальшому строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою неодноразово продовжувався, востаннє ухвалою Шевченківського районного суду міста Харкова від 05 травня 2025 року на 60 днів до 03 липня 2025 року, без визначення розміру застави.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно з ч. 3, 5 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Як вбачається з копії ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2024 року, метою застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою було забезпечення його належної процесуальної поведінки шляхом запобігання ризикам, передбаченим п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Станом на день проведення судового засідання суду не надано достатніх належних доказів усунення або зменшення ризиків, які були підставою для обрання та продовження строку запобіжного заходу, а також обставин, які перешкоджають триманню обвинуваченого під вартою. При цьому, прокурором доведено, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати.

Зокрема, існування ризику переховування ОСОБА_7 від суду та правоохоронних органів (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України) підтверджується тим, що останній обвинувачується, зокрема, у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, 6 ст. 152 КК України, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Таким чином, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватими у вчиненні злочинів, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, як за національним законодавством (п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України), так і за практикою Європейського суду з прав людини, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

Стороною захисту не надано доказів та не наведено аргументів на підтвердження того, що після застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у нього настільки змінилися соціальні зв`язки та інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, що ризик переховування від суду та правоохоронних органів повністю зник або частково нівелювався.

Враховуючи викладене, суд вважає, що ризик переховування не зменшився та продовжує існувати, оскільки ОСОБА_7 , усвідомлюючи тяжкість можливого покарання, не маючи міцних соціальних зв`язків, які виконують роль стримуючого фактору щодо настання цього ризику, може переховуватися від правоохоронних органів та суду, що суперечитиме виконанню завдань кримінального провадження.

Продовження існування ризику впливу на потерпілих у кримінальному провадженні (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України), підтверджується тим, що ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі та усвідомлюючи тяжкість можливого покарання, може безпосередньо або через сторонніх осіб незаконно впливати на потерпілих у кримінальному провадженні з метою їх зміни їх показань на свою користь. Судом враховано, що ОСОБА_7 ознайомлювався з матеріалами кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК України, а тому йому відомі анкетні дані потерпілих, засоби зв`язку та їх місцезнаходження. Крім того, існування цього ризику обумовлене процедурою отримання показань у кримінальному провадженні, оскільки суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України). Таким чином, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом. Отже, існування ризику незаконного впливу на потерпілих у даному кримінальному провадженні також підтверджується тим, що останні ще не допитані у судовому засіданні.

Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення ОСОБА_7 (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України) підтверджується значною кількістю (понад десять) епізодів злочинної діяльності ОСОБА_7 , за якими висунуто державне обвинувачення у цьому кримінальному провадженні.

Судом вивчалась можливість зміни щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, проте враховуючи тяжкість кримінального правопорушення та можливого покарання, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , а також реальне існування ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, суд вважає, що застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим та не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, а також запобігти спробам вчинити ним дії, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Доказів щодо неможливості подальшого утримання ОСОБА_7 в установі попереднього ув`язнення за станом здоров`я суду не надано.

Стороною захисту не надано доказів перебування на повному утриманні у ОСОБА_7 осіб, яких він зобов`язаний утримувати відповідно до закону.

Доводи обвинуваченого про обмеження його права на медичну допомогу, свободу віросповідання є підставою для відповідного процесуального реагування, проте в жодному разі не можуть бути визнані підставою для зміни запобіжного заходу відповідно до КПК України.

З урахуванням усіх обставин справи, виходячи з того, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, суд дійшов висновку, що ризики, які були встановлені слідчим суддею при застосуванні запобіжного заходу, продовжують існувати, і при цьому їх настанню неможливо запобігти застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки тільки запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та дотримання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

З огляду на те, що кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 пов`язані із застосуванням насильства щодо потерпілого, суд відповідно до пункту 1 частини 4 статті 183 КПК України, не визначає обвинуваченому альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Керуючись ст. 177-178, 183, 197, 199, 314-315, 331, 369-372, 376 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_5 про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 задовольнити.

Продовжити щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 6 ст. 152, ч. 1 ст. 156, ч. 2 ст. 156 КК України, за матеріалами кримінального провадження № 0000119 від 19 червня 2024 року, строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» на 60 днів, тобто до 23 серпня 2025 року, без визначення розміру застави.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали буде проголошено 26 червня 2025 року о 09 год. 00 хв.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3