ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 675/96/25

Провадження № 11-кп/820/355/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відео конференції апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника - ОСОБА_6 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18 березня 2025 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк,-

в с т а н о в и л а:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18 березня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Суд мотивував своє рішення тим, що відсутні достатні ознаки, які вказували б на виправлення засудженого. На переконання суду, наявність трьох заохочень, останнє з яких 03.12.2004 року та відсутність стягнень в останній період відбування покарання, вказує на відсутність реальних ознак, що можуть свідчити про стабільну та послідовну тенденцію виправлення засудженого.

Суд звернув увагу також на те, що процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання. Натомість встановлені в ході розгляду обставини явно про це не свідчать, а відтак строк відбутого засудженим до довічного позбавлення волі покарання є недостатнім, а тому його заміна на даний час не сприятиме виправленню ОСОБА_7 та досягненню мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України.

Узагальнені доводи апеляційної скарги обвинуваченого.

Не погоджуючись з ухвалою місцевого суду засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подали апеляційні скарги.

Засуджений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та прийняти нову, якою задовольнити його клопотання про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Свої вимоги аргументує тим, що він досяг умов, передбачених ст.82 ч.3 КК України для заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, оскільки відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання, не порушував покладені на нього судом обов`язки, не вчиняв адміністративних та кримінальних правопорушень.

Судом першої інстанції не враховано, що на рівні режиму відбування покарання ОСОБА_7 в 2021 році було реалізовано пільгу про переведення до багатомісних камер, яку застосовано було ще в 2016 році, що також є об`єктивним свідченням на користь послідовних та сталих ознак виправлення засудженого.

ОСОБА_7 зауважує, що всі стягнення, які були на нього накладені, мали місце більш ніж двадцять років тому і були погашені в установленому законом порядку. Відтак, засуджений, з урахуванням норм діючого законодавства, вважається таким, що не допускав порушень та не притягався до дисциплінарної відповідальності.

Також судом першої інстанції не було враховано, що у разі заміни ОСОБА_7 покарання більш м`яким, новий термін покарання буде складати період від 15 до 20 років, відповідно засуджений, враховуючи теперішній його вік (49 років), зможе звільнитися з місць позбавлення волі не раніше 64-69 років.

У підсумку засуджений ОСОБА_7 зазначає, що посилання суду першої інстанції на положення кримінально виконавчого законодавства для мотивування відмови при вирішенні питання про застосування щодо нього пом`якшення покарання, суперечить положенням ст.3 ч.3 КК України та є незаконним.

Захисник ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Ізяславського крайонного суду Хмельницької області від 18 березня 2025 рокута ухвалити нову, якою задовольнити клопотання засудженого ОСОБА_7 .

Вважає, що суд формально підійшов до оцінки ступеня виправлення засудженого ОСОБА_7 , взявши в основу рішення лише сам висновок комісії установи щодо ступеня виправлення останнього, проте без його належної оцінки.

Окрім того, висновок суду про те, що ОСОБА_7 не став на шлях виправлення не відповідає фактичним обставинам та вимогам матеріального права, оскільки за час відбування покарання засуджений ОСОБА_7 характеризується позитивно, приймає участь у програмних заходах, не конфліктний, дотримується правомірних відносин з персоналом установи.

Натомість, у матеріалах справи відсутня інформація з особової справи ОСОБА_7 , висновок із підсистеми «Касандра», стан реалізації індивідуальної програми соціально-виховної роботи із засудженим, дані щоденника. Відповідно така інформація судом не досліджувалась.

Захисник зауважує, що висновок, за яким визнано, що ОСОБА_7 не став на шлях виправлення не відповідає фактичним обставинам та вимогам кримінального закону.

Узагальнені доводи учасників апеляційного перегляду провадження.

Під час апеляційного розгляду засуджений ОСОБА_7 та його захисник підтримали подані ними апеляційні скарги та просили їх задовольнити. Прокурор заперечував проти доводів апеляційних скарг, просив залишити ухвалу суду без змін.

Вислухавши доповідача, учасників апеляційного розгляду, вивчивши матеріали провадження у межах апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходив суд при винесенні ухвали з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У відповідності до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 407 ч. 1 п. 3 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Наведених вимог суд першої інстанції дотримався в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, місцевий суд своє рішення мотивував тим, що відсутні достатні ознаки, які вказували б на виправлення засудженого.

У відповідності до положень ст.154 ч.ч.3, 12, 13 КВК України стосовно засудженого, щодо якого відповідно до ст.ст. 81,82 Кримінального кодексу України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.

Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого Кримінальним кодексом України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Разом із поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким адміністрація виправної колонії подає до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі.

Визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі та складення висновку здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації.

Порядок та методика визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Основною метою подання висновку щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

Особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації. Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення.

Форма індивідуального плану виправлення та ресоціалізації визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Засуджена особа, якій покарання у виді позбавлення волі на певний строк призначено в порядку заміни більш м`яким покаранням та в якої настало право на застосування умовно-дострокового звільнення, додатково повинна подати до суду звіт про виконання індивідуального плану виправлення та ресоціалізації під час відбування більш м`якого покарання, у тому числі аналіз причин успішності або неуспішності виконання заходів, передбачених зазначеним планом.

Відповідно до абзацу третього пункту 2постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731 «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади`наказом Міністерства юстиції України №294/5 від 19.01.2023, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 2023 року за № 116/39172 затверджено «Порядок визначення ступеня виправлення засудженого».

Цей Порядок визначає обсяг, механізм оформлення персоналом установи виконання покарань матеріалів стосовно засуджених, щодо яких може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відповідно до статей81,82 Кримінального кодексу України, а також інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, для визначення ступеня виправлення засудженого.

Необхідною умовою застосування положень статті 82 КК України є те, що засуджений став на шлях виправлення, про що, зокрема, може свідчити дотримання засудженим правил внутрішнього розпорядку, беззаперечне виконання законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутність порушень дисципліни, зайняття трудовою діяльністю, добросовісне відношення до трудових обов`язків.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 17 постанови від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», судам, зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

При цьому, висновок суду повинен ґрунтуватися на всебічному врахуванні даних про поведінку засудженого і ставлення його до праці за весь час відбування покарання.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_7 засуджений за вироком апеляційного суду Херсонської області від 12.11.2001 року за ст. ст. 142 ч. 3, 93 п.п. «а», «г», «і», 42 КК України (1960) до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю.

Вирок апеляційного суду Херсонської області від 12.11.2001 року відносно ОСОБА_7 набрав законної сили 19.02.2002 року. Початок строку відбування покарання 06.03.2001 року.

На даний час ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)».

Судом першої інстанції також встановлено, що на момент розгляду клопотання ОСОБА_7 формально набув право на застосування до нього ст. 82 КК України, відбувши понад 23 роки строку покарання.

Із характеристик на засудженого ОСОБА_7 від 23.11.2024 року та 14.09.2023 року, наданих адміністрацією Державної установи «Замкова виправна колонія (№58)» вбачається, що за час відбування покарання в установі випадків порушення вимог режиму відбування покарання не допускав, не заохочувався, характеризується посередньо. Дотримується правомірних та ввічливих відносин з персоналом. Спальне місце утримує у чистоті і порядку, має охайний зовнішній вигляд. Працює в установі виконання покарань. В залежності від ситуації може завдати шкоду життю та здоров`ю окремим дорослим особам. Засуджений усвідомлює наслідки вчиненого правопорушення для потерпілої особи, заперечує серйозність або мінімізує наслідки своїх дій. Посередньо ставиться до працівників органів та установ виконання покарань. Бажає змінити своє життя, проте це бажання має поодинокий та несистемний характер. Також усвідомлює, що саме потребує змін, але при цьому нічого не робить. Засуджений має позитивні плани на майбутнє, але не розуміє, яким чином їх втілити (а.с.40-41, 44-48).

Із змісту довідки про заохочення та стягнення слідує, що ОСОБА_7 двічі притягувався до дисциплінарної відповідальності за порушення режиму відбування покарання та тричі заохочувався (а.с.42).

З матеріалів провадження вбачається, що відповідно до даних висновку щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_7 , з урахуванням аналізу критеріїв оцінки виправлення засудженого, характеристики під час відбування покарання, психологічної характеристики засудженого, підсумкової оцінки ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та результатів індивідуальної програми соціально-виховної роботи засуджений не став на шлях виправлення (не довів своє виправлення) та не може бути представлений до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Загальна кількість балів засудженого становить 48.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність достатніх ознак, які б вказували на виправлення засудженого та обґрунтовано відмовив ОСОБА_7 у задоволенні його клопотання в частині заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням.

Колегія суддів погоджується із таким висновком місцевого суду.

На думку колегії суддів заміна засудженому ОСОБА_7 невідбутої частини покарання більш м`яким, навіть з урахуванням доводів, які зазначені в апеляційних скаргах засудженого та його захисника є передчасною.

Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 щодо відбутої ним частини покарання, яка може бути підставою для задоволення клопотання про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки головною передумовою для застосування до особи більш м`якого покарання є не формальний сплив певної частини строку покарання, а факт того, що засуджений став на шлях виправлення.

Посилання захисника ОСОБА_6 на те, що суд формально підійшов до оцінки ступеню виправлення засудженого ОСОБА_7 , оскільки останній за час відбування покарання характеризується позитивно, приймає участь у програмних заходах, не конфліктний та дотримується правомірних відносин з персоналом установи, апеляційний суд відхиляє, оскільки хоча наведені захисником обставини, дійсно, свідчать проте, що у поведінці засудженого мають місце позитивні тенденції у виправленні, однак, такі обставини не можуть бути безумовною підставою для задоволення клопотання.

Із матеріалів провадження вбачається, що у поведінці засудженого ОСОБА_7 мають місце позитивні тенденції у виправленні, однак вищевказані обставини на час розгляду клопотання не доводять, що він став на шлях виправлення та невідбута частина призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінена строковим покаранням.

Відповідно до ст. 6 КВК України виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

Прийняття рішення про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі строковим покаранням не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

На думку колегії суддів, процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Крім того, дотримання порядку та умов відбування покарання, а також, добросовісна поведінка засудженого, відповідно до ст. 9 КВК України, є його обов`язком, а процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що відомості, на які посилаються апелянти в апеляційних скаргах, а саме позитивна характеристика засудженого, відсутність конфліктів та стягнень, дотримання правомірних відносин з персоналом - в цілому не виходять за межі належної поведінки особи, що відбуває покарання.

Щодо відсутності у матеріалах справи висновку із підсистеми «Касандра», стану реалізації індивідуальної програми соціально-виховної роботи із засудженим, дані щоденника, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 9 «Порядку визначення ступеня виправлення засудженого», якщо засуджений виявив бажання звернутися до суду особисто щодо заміни покарання відповідно до ст.ст.81,82 КК України та в інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, він письмово звертається до адміністрації установи виконання покарань. Адміністрація установи виконання покарань протягом п`яти днів безкоштовно зобов`язана надати засудженому копії документів, передбачених абзацом другим пункту 3 цього Порядку, для подачі їх до суду в установленому законодавством порядку.

Більше того, згідно витягу із протоколу засідання комісії ДУ «Замкова виправна колонія (№ 58)» №18 від 14.09.2023 року, наявному в матеріалах провадження, засудженому ОСОБА_7 відмовлено в направленні матеріалів в суд, щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк на підставі ст.82 ч.5 України, як такому, що не став на шлях виправлення.

Та обставина, що установа відбування покарання та суд по-іншому оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх засудженим та захисником, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість установи відбування покарання і суду, на що є необґрунтовані посилання в апеляційній скарзі захисника.

Стосовно індивідуального плану виправлення та ресоціалізації щодо засудженого ОСОБА_7 , то такий установою не складався, оскільки адміністрація установи з поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким до суду не зверталася.

Аналізуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого повністю дотримався вимог кримінального закону та розділу 8 КПК України, та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність достатніх ознак, які вказували б на виправлення засудженого.

Отже, незважаючи на доводи апеляційної скарги захисника та засудженого, призначене ОСОБА_7 за вироком апеляційного суду Херсонської області від 12.11.2001 року покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, не може бути визнане таким, що не відповідає вимогам Конституції та законам України, а також практиці Європейського суду з прав людини, а відтак колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення вимог захисника та заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі із визначеним строком.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що заміна невідбутої частини покарання засудженому більш м`яким є правом, а не обов`язком суду, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає, а тому апеляційні скарги засудженого та його захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст.404,405, ст.407 ч.1 п.1,418,419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18 березня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_7 - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3