Провадження № 1-кс/509/460/25
Справа № 509/7099/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року слідчий суддя Овідіопольського районного суду Одеської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в с-щі Овідіополь клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000661 від 05.12.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України

ВСТАНОВИВ:

12.05.2025 р. до суду надійшло клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000661 від 05.12.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, у якому просить: скасувати арешт накладений на транспортний засіб RIVIAN, н.з. НОМЕР_1 , ухвалою слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.12.2024 р. та зобов`язати слідчого ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000661 від 05.12.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України повернути транспортний засіб RIVIAN, н.з. НОМЕР_1 власнику - ОСОБА_3 .

На обґрунтування клопотання заявник зазначив, що у провадженні ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження №0000661 від 05.12.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

04.12.24 року біля 12:00 год. за адресою: Одеський р-н с. Молодіжне вул. Дукова сталася ДТП, транспортний засіб RIVIAN, н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 зіткнувся з транспортним засобом NiSSAN, н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 .

ОСОБА_3 визнаний потерпілим у вищевказаному кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.12.2024 у справі № 509/7318/24 накладено арешт на транспортний засіб - автомобіль марки Rivian д.н.з НОМЕР_1 та з метою збереження слідів кримінального правопорушення, які містяться на вказаному автомобілі залишено його на майданчику за адресою: Одеська область, Одеський район, с.Малодолинське, вул. Лейтенанта Шмідта, 48ш, з позбавленням власника права користуватися, розпоряджатися, пошкоджувати, знищувати, відчужувати, переміщувати або проводити інші дії з вказаним транспортним засобом.

Ухвалою слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.12.2024 р. у справі № 509/7099/24,

накладено арешт на транспортний засіб - автомобіль марки NiSSAN, н.з. НОМЕР_2 .

Оскільки закінчено проведення усіх слідчих (розшукових) дій з автомобілем, враховуючи принципи та засади законного користування майном, вважає, що є підстави для скасування арешту та повернення власнику майна.

Від представника власника майна до початку судового засідання надійшла заява про проведення судового засідання без його участі, на задоволенні клопотання наполягав.

Прокурор у судове засідання не з`явився, 14.05.2025 р. надіслав до суду заперечення на клопотання, просив відмовити у задоволенні клопотання у повному обсязі.

Слідчий суддя дослідивши матеріали клопотання, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Виходячи із аналізу викладеного, вказана норма пов`язує право слідчого судді на скасування арешту майна, із можливістю надання учасникам процесу доказів та відомостей, які вказуватимуть, що арешт накладено необґрунтовано або в його застосуванні відпала потреба та доведеності перед слідчим суддею їх законності та переконливості.

Статтями 7, 16 КПК України передбачено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Натомість при розгляді клопотання, поданого в порядку ст.174 КПК України, слідчий суддя не надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали про арешт майна та її законності, що є виключною прерогативою суду апеляційної інстанції, а лише оцінює доводи клопотання в частині обґрунтованості підстав для скасування раніше накладеного арешту.

Згідно з приписами ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання встановлено, що у провадженні ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження №0000661 від 05.12.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

04.12.24 року біля 12:00 год. за адресою: Одеський р-н с. Молодіжне вул. Дукова сталася ДТП, транспортний засіб RIVIAN, н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 зіткнувся з транспортним засобом NiSSAN, н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 .

ОСОБА_3 визнаний потерпілим у вищевказаному кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.12.2024 у справі № 509/7318/24 накладено арешт на транспортний засіб - автомобіль марки Rivian д.н.з НОМЕР_1 та з метою збереження слідів кримінального правопорушення, які містяться на вказаному автомобілі залишено його на майданчику за адресою: Одеська область, Одеський район, с.Малодолинське, вул. Лейтенанта Шмідта, 48ш, з позбавленням власника права користуватися, розпоряджатися, пошкоджувати, знищувати, відчужувати, переміщувати або проводити інші дії з вказаним транспортним засобом.

Постановою слідчого СВ ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 від 17.12.2024 транспортний засіб автомобіль марки Rivianд.н.з НОМЕР_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, слідчим призначено судову інженерно-транспортну експертизу за екпертною спеціальністю 10.1. «Дослідження механізму та обставин дорожньо-транспортної пригоди», яка наразі не закінчена та висновок якої не отримано. Судові експерти можуть звернутися до слідчого з клопотанням про проведення додаткового огляду, або виникне необхідність у призначенні додаткових, комплексних або комісійних експертиз у разі наявності розбіжностей або неповноти висновків експертів.

Без проведення вказаної судової експертизи, не можливо встановити винуватця ДТП та інші фактичні обставини вчинення вказаного кримінального правопорушення, що мають значення для з`ясування істини по справі.

Відповідно до положень ст. 357 КПК України - речові докази оглядаються судом, а також подаються для ознайомлення учасникам судового провадження, а в разі необхідності - також іншим учасникам кримінального провадження. Особи, яким подані для ознайомлення речові докази, можуть звернути увагу суду на ті чи інші обставини, пов`язані з річчю та її оглядом. Огляд речових доказів, які не можна доставити в судове засідання, за необхідності проводиться за їх місцезнаходженням.

Може виникнути необхідність оглянути речовий доказ автомобіль марки Rivianд н.з НОМЕР_1 під час судового розгляду кримінального провадження.

Слідчий суддя вважає, що у даному кримінальному провадженні, автомобіль та інформація яка може міститися на ньому, має доказове значення для даного кримінального провадження. Обґрунтованість накладення арешту, встановлення наявності ризиків передбачених ст.170 КПК України, що є підставою для застосування такого виду забезпечення кримінального провадження як арешт майна, були предметом дослідження та встановлення, при розгляді клопотання про накладення арешту. Та на даний час на переконання слідчого судді продовжують існувати.

Таким, чином з наведеного вбачається, що у органу досудового розслідування для проведення ефективного досудового розслідування є необхідність у збереженні вказаного майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку, передбаченому ст. ст. 170-174 КПК України.

Згідно з ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

З огляду на положення ч.ч.2,3 ст.170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Крім того, при вирішенні питання про скасування арешту майна, слідчий суддя також бере до уваги той факт, що в даному випадку обмеження права власності (володіння) є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява №31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А №296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99, п.п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», п. п. 69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A №98).

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, заявником не надано та слідчим суддею у судовому засіданні не встановлено.

Слідчий суддя вважає, що обставини, які стали підставою для накладення арешту на майно продовжують існувати, необхідність накладення арешту є об`єктивно необхідною для кримінального провадження.

Слідчий суддя вважає, що ініціатором клопотання у клопотанні не наведено, та при розгляді клопотання у судовому засідання не встановлено належних підстав які б беззастережно свідчили, про те, що на даний час в подальшому застосуванні арешту майна у даному кримінальному провадженні відпала потреба. Натомість у судовому засіданні при розгляді клопотання доведено необхідність арешту майна.

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

При розгляді клопотання слідчий суддя враховує, що рішення прийняте слідчим суддею про накладення арешту на майно було обґрунтовано, в апеляційному порядку не оскаржено та такий захід забезпечення кримінального провадження було застосовано за результатами об`єктивного розгляду клопотання про накладення арешту на майно, з дотримання процесуального законодавства та таке було виправдано потребами досудового роздування кримінального провадження на відповідному його етапі.

Слід зазначити при цьому, що на даний час досудове розслідування в даному кримінальному провадженні триває, відомостей про те що у рамках вказаного кримінального провадження проведено всі необхідні слідчі та процесуальні дії, а в застосуванні такого виду забезпечення кримінального провадження як арешт майна на вказані предмети та речі відпала потреба, слідчому судді не надано. Напроти, матеріалами кримінального провадження доведена необхідність у продовженні застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Таким чином, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання не містить обґрунтування та відповідних доказів того, що в подальшому застосуванні арешту майна відпала потреба та що арешт накладено необґрунтовано, що є єдиним підставами згідно чинного КПК України, для скасування арешту майна.

А тому, з огляду на викладене, у зв`язку із відсутністю правових підстав для скасування арешту майна на даний час, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст.107, 174, 309, 372, ч.2 ст.376 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000661 від 05.12.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1