Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/539/25 Головуючий у суді І-ї інстанції >
Справа № 386/1090/25 Доповідач в колегії апеляційного суду
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2025 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький дистанційно в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Голованівського районного суду Кіровоградської області від 11 липня 2025 року, якою щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, тобто до 08.09.2025 включно, з визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, розмір якої становить 6 056 000 грн., у кримінальному провадженні №0000277 від 01.10.2021,

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу районного суду щодо продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого скасувати. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, з тих підстав, що продовження запобіжного заходу було прийнято незаконним складом суду (одноособово), при заявленому клопотання щодо колегіального розгляду справи. Вказує і на те, що прокурор не надав жодного належного доказу існування реальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Обвинувачений має постійне місце проживання, ніколи не ухилявся від органів досудового розслідування чи суду, не здійснював спроб покинути межі України, а також має міцні соціальні зв`язки, що виключає намір переховуватись. Усі свідки вже були допитані на досудовому етапі розслідування, при цьому прокурор не вказує, які саме особи піддаються тиску. Свідки вказані у клопотанні, не є родичами обвинуваченого, не проживають у його населеному пункті й не мають з ним постійних контактів. Вважає, що хибними доводи прокурора про те, що неможливо застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту через проживання обвинуваченого в одному населеному пункті з потерпілою та свідками. Вказує і на те, що ухвалою суду будо визначено заставу у розмірі6 056 000 грн., який є надмірним та не відповідає фінансовому стану обвинуваченого.

У провадженні Голованівського районного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження внесене 01.10.2021 за №0000277 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України.

11 липня 2025 року ухвалою Голованівського районного суду Кіровоградської області щодо обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Рішення суду мотивовано тим, що процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були заявлені під час попереднього застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема те, що обвинувачений ОСОБА_9 з метою уникнення відповідальності може переховується від органів досудового розслідування та суду, що пояснюється тим, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до особливо тяжких злочинів, за яке передбачено безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі строком від семи до дванадцяти років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна. ОСОБА_8 може використати наявні у нього засоби та можливості для переховування від суду, у тому числі, може покинути територію України з метою уникнення від кримінальної відповідальності, як законним, так і незаконним шляхом; незаконно впливати на свідків з метою уникнення покарання, що йому загрожує в разі визначення його винуватим, а також з урахуванням бажання уникнути відповідальності, усвідомлюючи тяжкість покарання та вагомості доказів обґрунтованості підозри, незаконно впливати на свідків, які вже допитані у проваджені органом досудового розслідування, проте не допитані в судовому засіданні, з метою зміни та дачі показів останніми на його користь, тому що підтримує зв`язок з свідками, які є його родичами та найманими працівниками. Реальність настання вказаного ризику, підтверджена в тому числі самими обставинами вчинення злочину, які йому інкриміновано; не перестали існувати на даний час, й виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою. Зважаючи на доведеність прокурором наявності всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, суд вважав за необхідне продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Заслухавши доповідь судді, в дебатах обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без задоволення, дослідивши матеріали клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1,ч.2 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч.4 ст.331 КПК України ухвала суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Ухвала суду про продовження строку тримання під вартою повинна відповідати вимогам ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 177, 178, 183 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд першої інстанції повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів встановлено, що зазначені вимоги закону місцевим судом дотримані в повному обсязі.

Так, судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження №0000277 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, постановлено ухвалу про продовження останньому строку тримання під вартою на 60 днів.

Оцінюючи рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції обґрунтовано було визнано те, що ризики із яким пов`язувалось застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не перестали існувати та не зменшився ступінь цих ризиків. Тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винними у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується дають підстави вважати про високу імовірність ухилення обвинуваченого від суду.

Із урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставин його вчинення, кількості процесуальних дій, необхідних для проведення судового розгляду сумарний строк протягом якого обвинувачений тримається під вартою не можливо визнати таким, який відповідає критерію надмірності.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що є доведеним існування ризику ухилення обвинуваченого від суду. В умовах суспільно-політичної обстановки у державі, введення воєнного стану та існування непідконтрольних державі територій ступінь ризику ухилення обвинуваченого від суду є надзвичайно високим, а існування цього ризику достатнім для продовження строку тримання останнього під вартою.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі строком від семи до дванадцяти років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна, а тому, останній може використати наявні у нього засоби та можливості для переховування від суду, у тому числі, може покинути територію України з метою уникнення від кримінальної відповідальності, як законним, так і незаконним шляхом; незаконно впливати на свідків з метою уникнення покарання, що йому загрожує в разі визначення його винуватим, а також з урахуванням бажання уникнути відповідальності, усвідомлюючи тяжкість покарання та вагомості доказів обґрунтованості підозри, незаконно впливати на свідків, які вже допитані у проваджені органом досудового розслідування, проте не допитані в судовому засіданні, з метою зміни та дачі показів останніми на його користь.

Також, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд апеляційної інстанції виходить з того, що: особисте зобов`язання не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні яких він обвинувачується, та встановлені ризики; заяв про взяття на поруки обвинуваченого не надходило; домашній арешт, з огляду на інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення, не є дійовим запобіжним заходом щодо обвинуваченого, оскільки вказаний запобіжний захід не буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії його належної процесуальної поведінки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ризик впливу на свідків, з якими обвинувачений особисто знайомий, продовжує існувати й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом, наразі судом свідки у даному кримінальному провадженні не допитані.

Окрім цього, захисником в апеляційній скарзі не наведено відомості, які підтверджують, що у соціальному, сімейному, матеріальному стані останнього сталися суттєві зміни, чи з`явилися нові обставини, які не були предметом дослідження судом першої інстанції і не були ним враховані, та які суттєво могли би вплинути на висновки про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання обвинуваченого під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів враховує обставини даної справи, особу обвинуваченого та зазначає, що зміна запобіжного заходу останньому на більш м`який з великою вірогідністю може виявитися недостатнім стримуючим фактором для забезпечення виконання останнім покладених на нього обов`язків.

Матеріали справи не містять даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду таких документів також не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Що ж стосується інших доводів захисника щодо обґрунтованості підозри, наявності нібито численних порушень кримінального процесуального закону, порушення судом першої інстанції статтей 314-315 КПК України, то колегія суддів наголошує, що, зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку таким доводам захисника з урахуванням повноважень суду апеляційної інстанції, встановлених ст. 422-1 КПК України, та предмету апеляційного перегляду, і такі доводи підлягають перевірці та оцінці за наявності всіх матеріалів кримінального провадження, у т.ч. технічних засобів фіксації судового засідання.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції перевірялись доводи сторони захисту про подання прокурором клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з порушенням вимог закону в частині дотримання строків для подання такого клопотання, що знайшло своє відображення в оскаржуваній ухвалі.

Крім того, колегія суддів вважає, що зазначені в апеляційній скарзі доводи з яких захисник просить скасувати ухвалу суду, не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення, оскільки обставин, які б свідчили на користь зменшення раніше встановлених ризиків, колегією суддів не встановлено.

Твердження апелянта про те, що ухвала суду першої інстанції суперечить вимогам чинного закону та обраний обвинуваченому запобіжний захід не відповідає меті його застосування, загальним засадам кримінального судочинства, вимогам Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є голослівними та не підтверджуються матеріалами провадження, наданим суду апеляційної інстанції.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту з приводу непомірності для обвинуваченого ОСОБА_8 визначеного розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу, суд апеляційної інстанції зауважує на наступному.

Згідно п.3 ч.5 ст. 182 КПК України розмір застави, щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину визначається в межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Окрім того, позиція ЄСПЛ стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у вигляді застави та призначення її розміру цілковито прослідковується в рішенні у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010, в якому Суд зазначає, що розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі».

Водночас, за певних обставин небезпідставним також буде взяття до уваги суми збитку, що ставиться йому в провину (Mangouras v. Spain (Мангурас проти Іспанії) [ВП], §§ 81 та 92).

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції визначивши заставу у розмірі 2000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 6 056 000 грн., врахував дані про особу обвинуваченого, його майновий стан, конкретні обставини справи, розміру майнової шкоди, завданої державі злочином, яка сукупно складає 11 509 284 грн., а також тяжкість інкримінованого за ч.5 ст. 191 КК України кримінального правопорушення і, на переконання колегії суддів, прийнявши обґрунтоване рішення для застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави та відповідність її розміру, меті застосування запобіжного заходу, що не ставить під сумнів його дієвість.

Відтак, на переконання колегії суддів, визначений розмір застави в якості альтернативного запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 не є непомірним для останнього, з огляду на встановлені апеляційним судом вище обставин, є значно нижчим, ніж розмір завданої інкримінованими злочинами майнової шкоди, а також, з одного боку, забезпечить належне виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків у разі внесення застави та, з іншого, не перетворить застосований стосовно нього запобіжний захід на безальтернативне ув`язнення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованого обвинуваченому злочину, їх тяжкості та наслідків у виді спричиненої майнової шкоди, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_8 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Окрім того, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 залишенню без змін як законна, обґрунтована та вмотивована.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 183, 193, 194, 376 ч.2, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Голованівського районного суду Кіровоградської області від 11 липня 2025 року, щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: