НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

13 травня 2025 року Справа № 322/998/24

Новомиколаївський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродження міста Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, який перебував на посаді старшого стрільця 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу 5 механізованої роти 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший солдат», має середню освіту, одружений, має на утриманні малолітню дитину, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

встановив:

ОСОБА_4 проходячи військову службу за мобілізацією, перебуваючи з 17.01.2023 на посаді старшого стрільця 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу 5 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший солдат», в порушення вимог ст.65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, 9 вересня 2023 року самовільно залишив місце служби без поважних причин, а саме місце тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 поблизу АДРЕСА_2 (місце служби) та був відсутній у місці несення військової служби до 26 квітня 2024 року, а саме до моменту з`явлення до слідчого ТУ ДБР у м. Мелітополі. В період часу з 9 вересня 2023 року по 26 квітня 2024 року ОСОБА_4 обов`язки військової служби не виконував, до місця несення військової служби безпідставно не прибував, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення до місця несення військової служби, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління не здійснював, за наявності реальної можливості для цього.

ОСОБА_4 після роз`яснення йому судом суті обвинувачення, визнав свою вину в пред`явленому обвинуваченні та обставини, викладені в обвинувальному акті.

З огляду на визнання обвинуваченим вини у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, суд, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого.

Учасники судового провадження проти зазначеного не заперечували. При цьому судом з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин, встановлено добровільність їх позицій, а також роз`яснено, що вони позбавляються права оскаржити ці обставини у апеляційному порядку.

В судовому засіданні під час допиту обвинувачений ОСОБА_4 свою вину визнав повністю і показав, що покинув місце несення служби у зв`язку з сімейними обставинами, психологічним станом пов`язаним з отриманням травм і контузії. Вказав, що на початку збройної агресії росії він свідомо повернувся з Польщі де був на заробітках і добровільно вступив до лав ЗСУ задля захисту Батьківщини, втім після пережитого, через психологічну травму не може продовжувати військову службу. Знає, що за висновком ВЛК його визнано придатним до військової служби. Цей висновок він не оскаржував, додаткові обстеження не проходив. Просив суворо не карати, призначити мінімальне покарання з іспитовим строком.

Також судом були досліджені документи, які характеризують особу обвинуваченого.

Допитавши обвинуваченого і дослідивши матеріали кримінального провадження суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_4 в межах пред`явленого йому обвинувачення самовільне залишення місця служби військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч.5 ст.407 КК України.

При визначенні міри покарання судом враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, має на утриманні малолітню дитину, за місцем проживання характеризується позитивно, а за місцем служби посередньо, у 2015-2016 р.р. брав участь в антитерористичній операції, має подяку ІНФОРМАЦІЯ_2 і почесну грамоту військової частини НОМЕР_3 , наявність обставин, що пом`якшують покарання і відсутність таких що обтяжують.

Відповідно до п.1 ч.1, ч.2 ст.66 КК України обставиною, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 є його щире каяття, з`явлення із зізнанням, участь у відсічі збройної агресії російської федерації і отримання ним травм та контузій під час проходження служби.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, не встановлені.

Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч.5 ст.407 КК України, а саме 5 (п`ять) років, оскільки таке покарання, на переконання суду є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням, а так само призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, у даному випадку є неможливим з огляду на імперативні приписи положень ч.1 ст.69, ч.1 ст.75 КК України.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся, процесуальні витрати відсутні, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Керуючись ст.ст.349, 373 - 376, 393 - 395, 532 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_4 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Строк відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Копію вироку після його проголошення негайно направити обвинуваченому, захиснику і прокурору.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Новомиколаївський районний суд Запорізької області, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку, з урахуванням обмежень визначених ч.2 ст.394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1