Справа № 442/5375/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/415/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000050 за апеляційною скаргою зі змінами обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26.03.2025 року, стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, уродженки міста Дрогобича Львівської області, з середньою спеціальною освітою, працюючої різчицею у ПП «Боровик», зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , яка не адвокат, не депутат, одинока матір, неодружена, яка має на утриманні малолітню дитину віком 8 років, згідно п. 5 ст. 89 КК України раніше не судима,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

встановила:

Обвинувачена подала апеляційну скаргу зі змінами на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26.03.2025 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 185 КК України та призначено їй покарання 5 років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання засудженій ОСОБА_6 рахується з моменту її затримання на виконання даного вироку.

Скасовано заходи по забезпеченню кримінального провадження, а саме - арешт на майно, накладений згідно ухвали слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12.06.2024.

Вирішено питання з речовими доказами в порядку ст. 100 КПК України.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.03.2025 виправлено описку, допущену в резолютивній частині вироку Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 березня 2025 року у справі № 442/5375/24, провадження № 1-кп/442/65/2025, а саме, замість «ч.1 ст. 185 КК України» вважати правильним «ч.4 ст.185 КК України».

Ухвала є невід`ємною частиною вироку Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 березня 2025 року у справі № 442/5375/24, провадження № 1-кп/442/65/2025.

Раніше подану апеляційну скаргу обвинувачена не підтримує.

Даний вирок оскаржила обвинувачена ОСОБА_6 , яка подала змінену апеляційну скаргу в якій просить змінити вирок суду першої інстанції, яким її визнано винною за ч.4 ст. 185 КК України та призначити покарання за цією статтею у виді 5 років позбавлення волі, із застосуванням вимог ст. 75 КК України, звільнивши її від відбування покарання з випробуванням.

На даний час вона перебуває на військовій службі за контрактом з 24.04.2025 року і, згідно розпорядження військової частини НОМЕР_1 17.06.2025 року, вибувала в зону бойових дій, а тому просить слухати справу без неї за участі її захисника адвоката ОСОБА_8 . Апеляційну скаргу від 17.06.2025 підтримує повністю.

Апелянт вважає, що висновки суду не в повній мірі ґрунтуються на доказах, оскільки такі в порушення норм процесуального права та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність з огляду на наступне.

Так, згідно обвинувального акту її, ОСОБА_6 , обвинувачено у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому в умовах війни, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Суд першої інстанції надав критичної оцінки доводам захисту про те, що в її діях відсутній умисел спрямований на таємне заволодіння чужим майном, оскільки за встановлених судом обставин вона не вжила будь-яких дій спрямованих на повернення телефону його власнику, хоча мала можливість це зробити.

Апелянт вважає, що з обставин справи встановлених судом першої інстанції слідує відсутність вини у формі прямого умислу, корисливого мотиву і мети збагачення, з чого слідує відсутність суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, відтак і відсутність складу кримінального правопорушенні, що виключає кримінальну відповідальність особи.

Згідно показів наданих обвинуваченою в суді першої інстанції вбачається, на її переконання, намір акттивізувати розряджений телефон з метою додзвонитися до власника телефону та повернути його. При цьому, вона зазначила в судовому засіданні, що працюю і має достатню заробітну плату - 20000.00 грн. на місяць. Та крім того, у неї, сина та близьких родичів є телефони і значно дорожчі ніж той, який знайшла, вартість якого становить 4319,10 гри. Дані обставини спростовують будь-який корисливий мотив з її боку.

Зазначені обставини в судовому засіданні, також підтвердила свідок ОСОБА_9 , яка пояснила, що 09.06.2024 р. прийшовши додому, ОСОБА_6 сказала, що знайшла телефон, але він розряджений і заблокований, просила знайти зарядний пристрій, щоб зарядити телефон і подзвонити до власника чи його знайомих, щоб передати телефон власнику. Проте, на другий день, тобто 10.06.2024 р. о 07 год. 00 хв. обвинувачена поїхала на роботу, після чого прибули працівники поліції, яким ОСОБА_9 видала знайдений нею телефон.

Отже, мотивом у даному випадку є вчинення нею дій для активізації телефону з метою його повернення власнику. При цьому, вона покликалася на випадок, який був в її житті, коли вона загубила планшет, і людина, яка знайшла його, довідавшись її номер телефону, передзвонила та повернула втрачений планшет. З огляду на цей прецедент, ОСОБА_6 намагалася вчинити саме так.

Доводи суду першої інстанції, щодо корисливого мотиву та мета збагачення, який нібито слідує з відеозапису є припущенням, оскільки грунтується на оціночному судженні.

Апелянт наголошує, що у вироку зазначено про те, що оцінюючи показання свідків, суд порахував їх чіткими, послідовними, і такими, що не викликають сумнівів у їх достовірності, так як узгоджуються з іншими доказами, наданими стороною обвинувачення. Оцінюючи показання свідків суд надав їм віри та вважає їх правдивими, оскільки вони не заперечуються стороною захисту та доповнюються іншими доказами по справі.

Отже, показання свідка ОСОБА_9 є не спростовані, оскільки на думку суду є чіткими, послідовними, і такими, що не викликають сумнівів у їх достовірності, так як узгоджуються з іншими доказами, та з яких зокрема вбачається відсутність корисливого мотиву та мети збагачення.

Показання свідка ОСОБА_10 , продавця магазину - є похідними, оскільки про подію втрати телефону знає з пояснень свідка ОСОБА_11 та з огляду відеозапису з камери спостереження, що не враховано судом. У той же час, з огляду відеозапису з камери спостереження слідує те, що вона знайшла телефон на поличці, що біля каси в магазині, про що з самого початку вона не заперечувала. Проте, вказаними доказами, які і іншими доказами, що маються в матеріалах справи - не доводиться корисливий мотив та мета збагачення внаслідок заволодіння мною телефоном.

При цьому судом не звернуто увагу на те, що вона не викрадала телефон з кишені чи з сумки особи, а знайшла його в магазині на прилавку, в той час коли й малолітній свідок ОСОБА_11 у своїх поясненнях вказала, що вона загубила телефон, бо не пам`ятала, де його поклала.

Апелянт зазначає, що при призначені покарання судом не враховано думки потерпілої, яка сказала, що вона не бажає мені покарання, запропонованого прокурором, що зафіксовано на відео-звукозаписі судового засідання, однак нажаль не відображено у вироку, та не враховано судом.

Крім того, судом належним чином не враховано, що вона, ОСОБА_6 , є раніше не судимою, працюю, маю постійне місце проживання, на її утриманні і вихованні знаходиться малолітній син, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого виховує самостійно, без батька, оскільки інформація про нього записана з її слів.

З огляду на викладені обставини, призначення покарання - позбавлення її волі на 5 років за телефон вартістю 4319,10 грн., в першу чергу негативно відіб`ється на гармонійному розвитку і вихованні її малолітнього сина, та при цьому враховуючи викладені вище обгрунтовані сумніви у доведеності її винуватості у вчиненні крадіжки, приймаючи до уваги, що вона не була очевидцем події його втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення телефону з володіння власника, тобто згаданий телефон не взяла з кишені чи з сумки власника, а фактично знайшла, враховуючи при цьому, що й малолітня свідок ОСОБА_11 вказувала, що вона загубила телефон, оскільки не пам`ятала де його поклала.

Апелянт вважає, що наведені обставини спростовують висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 , 09.06.2024 о 12 год. 36 хв. в період дії воєнного стану в Україні, розуміючи, що відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан терміном на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжено, зокрема Указом від 06.05.2024 №271/2024, затвердженим Законом України від 08.05.2024 року № 3684-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб, який продовжено Указом Президента України від 23.07.2024№ 469/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України № 3891-ІХ від 23.07.2024 з 05 години 30 хвилин 12.08.2024 строком на 90 діб, який продовжено Указом Президента України від 28.10.2024 № 740/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України № 4024 - ІХ від 29.10.2024 з 05 години 30 хвилин 10.11.2024 строком на 90 діб, в умовах воєнного стану перебуваючи в приміщенні торгівельного залу магазину «Аврора 2245» ТзОВ «Вигідна покупка» за адресою: вул. Малий Ринок, 6 в м.Дрогобичі Львівської області, підійшовши до каси, виявила на поличці перед прилавком мобільний телефон марки «NOKIA C32 6/128Gb», IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 , вартістю 4319,10 грн., який залишила малолітня ОСОБА_11 , та який належить матері останньої ОСОБА_13 після чого ОСОБА_6 вирішила умисно таємно викрасти даний телефон.

Реалізуючи свій протиправний намір ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх злочинних дій та передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи їх настання, переслідуючи корисливий мотив, з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна, діючи умисно, в умовах воєнного стану, скориставшись тим, що за її діями не спостерігають працівники магазину та інші присутні особи, о 12 год. 37 хв. шляхом вільного доступу таємно викрала зазначений вище телефон марки «NOKIA C32 6/128Gb» з полички прилавку. Викрадений телефон ОСОБА_6 заховала у свій пакет, прикривши його парасолею, щоб він не був виявлений сторонніми особами, після чого вийшла з магазину. ОСОБА_6 викрала чуже майно та розпорядилася ним на власний розсуд, чим заподіяла ОСОБА_13 майнову шкоду на суму 4319,10 грн.

Обвинувачена ОСОБА_6 судом апеляційної інстанції була належним чином повідомлена про розгляд справи, однак в суд апеляційної інстанції не прибула, захисник ОСОБА_8 повідомив, що обвинувачена, яка призвана на військову службу за контрактом, вибула в зону бойових дій, а тому просить розглядати без її участі.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомив про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника адвоката ОСОБА_8 , який просив задовольнити апеляційну скаргу зі змінами подану обвинуваченої ОСОБА_6 , міркування прокурора ОСОБА_7 , який не заперечував проти задоволення апеляційних вимог обвинуваченої, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційних вимог, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно з ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції були належним чином досліджені обставини справи, які є в матеріалах кримінального провадження. Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченої ОСОБА_6 , за ч.4 ст. 185 КК України, які відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються сукупністю зібраних у справі та перевірених в судовому засіданні доказами та є обґрунтованими.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Зважується, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах Souring v. UK, Shvydka v. Ukraine, Tammer v. Estonia, - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст.10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зазначені вище вимоги судом першої інстанції були враховані та дотримано принципів призначення покарання.

Однак, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції змінилася обстановка та обставини справи, у зв`язку з чим обвинуваченою були подані зміни до апеляційної скарги з проханням змінити міру покарання.

Доводи викладені обвинуваченою в апеляційній скарзі зі змінами заслуговують на увагу.

Враховуючи зазначене колегія суддів дійшла наступного висновку щодо призначення покарання.

Згідно положень ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів погоджується з покликанням обвинуваченої про те, що суд першої інстанції ухвалив вирок з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання.

Згідно п.4 ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу зі змінами обвинуваченої задовольнити, вирок в частині призначення покарання відносно ОСОБА_6 змінити.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження дії обвинуваченої ОСОБА_6 суд кваліфікував підставно за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.

Доведеність вини та така кваліфікація дій обвинуваченої не викликає сумнівів. Наведені у вироку докази винуватості обвинуваченої у своїй сукупності є логічними і послідовними та відтворюють реальні події, що мали місце.

Колегія суддів при обрані обвинуваченій покарання враховує обставини встановлені судом першої інстанції, а саме ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, особу обвинуваченої, її характеризуючи дані, яка є одинокою матір`ю, неодружена, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно п. 5 ст. 89 КК України раніше не судима.

На даний час обвинувачена ОСОБА_6 перебуває на військовій службі за контрактом з 24.04.2025 року і, згідно розпорядження військової частини НОМЕР_1 17.06.2025 року, вибувала в зону бойових дій.

Верховним Судом 01.02.2018 році у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським Судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно положенням ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системний аналіз вищезазначеної норми Закону свідчить, що звільнення від відбування покарання з випробуванням допускається тільки при призначенні покарання у виді: виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк п`ять років чи менше.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

У силу п.2 ч.1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Відповідно до ч.1 ст. 408 КПК, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

Згідно п.4 ч.1 ст. 409 КПК підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга зі змінами поданої обвинуваченою підлягає задоволенню, а вирок районного суду підлягає зміні в частині призначеного покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

постановила :

Апеляційну скаргу зі змінами обвинуваченої ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26.03.2025 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України - змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженою за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України, звільнити обвинувачену ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді 5 років позбавлення волі з випробуванням та встановлення їй іспитового строку в 1 рік, якщо вона протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки.

На підставі ст.76 КК України, покласти на обвинувачену ОСОБА_6 обов`язок: повідомляти командира частини про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до командира військової частини.

Перебіг іспитового строку засудженій обчислюється з моменту проголошення ухвали.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: