Справа № 381/2837/20 Головуюча в 1 інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/2589/2025 Доповідач: ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

16 червня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі

суддів: ОСОБА_2 (головуючої), ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар - ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника (в режимі ВКЗ) - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали об`єднаних кримінальних проваджень № 0000128 від 01.09.2019, № 0000225 від 31.08.2020 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Фастівської окружної прокуратури на вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2024 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 с. Топорище Володарсько-Волинського району Житомирської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, непрацюючого, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого:

- 26.01.1993 Володарсько-Волинським районним судом Житомирської області за ч. 3 ст. 140, ч. 1 ст. 149 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- 08.12.1995 Корольовським районним судом м. Житомира за ч. 1 ст. 229-1 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна;

- 06.06.2000 Володарсько-Волинським районним судом Житомирської області за ч. 3 ст. 140, ч. 1 ст. 145, ч. 3 ст. 117, ч. 2 ст. 144, ст. 42, п. 2 ст. 26 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- 29.12.2008 Житомирським районним судом Житомирської області за ч. 1 ст. 187 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі;

- 08.12.2011 Володарсько-Волинським районним судом Житомирської області за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- 07.03.2012 Андрушівським районним судом Житомирської області за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці, 15.03.2016 звільненого з Коростенської ВК № 71 у зв`язку з відбуттям строку покарання;

- 05.02.2024 Києво-Святошинським районним судом Київської області за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна (вирок не набрав законної сили),

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 153, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки;

- за ч. 1 ст. 153 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років;

- за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 152 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років;

звільнено ОСОБА_7 від покарання за ч. 2 ст. 125 КК України на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності;

кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України закрито на підставі п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із втратою чинності законом, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння;

ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю в його діянні складу цього кримінального правопорушення;

на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань у виді позбавлення волі, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком 8 (вісім) років;

ОСОБА_7 зараховано на підставі ст. 72 КК України в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, починаючи з дня затримання - з 01.09.2020 по 10.08.2021;

початок строку відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з дня набрання вироком законної сили;

цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково, стягнувши з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 1941 (одну тисячу дев`ятсот сорок одну) грн 82 коп. матеріальної шкоди;

цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 в частині стягнення 446 грн 88 коп. матеріальної шкоди - залишено без розгляду;

стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 100 000 (сто тисяч) грн 00 коп. моральної шкоди;

вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

Відповідно до вироку, ОСОБА_7 31.08.2019 приблизно о 22 год. 00 хв., перебуваючи на залізничній зупиночній платформі «Снітинка», розташованій в селі Велика Снітинка Фастівського району Київської області, помітив раніше незнайому ОСОБА_9 , в руках якої знаходився мобільний телефон, після цього в нього виник злочинний умисел, направлений на відкрите заволодіння вказаним мобільним телефоном, реалізуючи який, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, ОСОБА_7 підійшов до потерпілої, схопив її за руку та наказав віддати йому її мобільний телефон і грошові кошти, на що ОСОБА_9 , побоюючись за своє життя та здоров`я, передала ОСОБА_7 мобільний телефон марки «Samsung J5», вартість якого згідно висновку експерта становить 1816,33 грн., який перебував у жорсткому пластмасовому чохлі, вартість якого згідно висновку експерта становить 95,49 грн. та грошові кошти в сумі 30,00 грн.

У подальшому, ОСОБА_7 розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 1941,82 грн.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Крім цього, ОСОБА_7 , продовжуючи свою злочинну діяльність, відразу після вчинення ним відкритого викрадення майна (грабежу) ОСОБА_9 , 31.08.2019 приблизно о 22 год. 05 хв., перебуваючи поруч з залізничною зупиночною платформою «Снітинка» розташованою в селі Велика Снітинка Фастівського району Київської області, знаходячись поруч з раніше незнайомою йому ОСОБА_9 , вирішив проти її волі вчинити відносно неї насильницькі дії сексуального характеру, не пов`язані із проникненням в тіло, після чого, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на вчинення насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло особи, ОСОБА_7 , використовуючи свою фізичну перевагу над жінкою, схопив ОСОБА_9 за руку та повів за собою в напрямку лісового насадження, де застосовуючи силу, повалив останню на землю, ліг поруч з нею та, оголивши свій статевий орган, почав вимагати від останньої задовольнити його статеві пристрасті шляхом, не пов`язаним із проникненням в тіло, а саме шляхом мастурбації його статевого органу. У відповідь на вимоги ОСОБА_7 потерпіла ОСОБА_9 , побоюючись за своє життя та здоров`я, підкорюючись неправомірним вимогам насильника, була змушена задовольнити його статеву пристрасть шляхом мастурбації.

У подальшому, після вчинення насильницьких дій, потерпіла ОСОБА_9 втекла.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 153 КК України, тобто вчинення будь-яких насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої особи (сексуальне насильство).

Крім цього, ОСОБА_7 , продовжуючи свою злочинну діяльність, відразу після вчинення ним насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої особи (сексуального насильства) щодо ОСОБА_9 , 31.08.2019 приблизно о 22 год. 20 хв., перебуваючи поруч із залізничною зупиночною платформою «Снітинка», розташованою в селі Велика Снітинка Фастівського району Київської області, помітив на землі залишений потерпілою ОСОБА_9 рюкзак, який він вирішив таємно викрасти, після чого, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , керуючись корисливим мотивом, з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, користуючись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, викрав належний ОСОБА_9 рюкзак, вартість якого згідно висновку експерта становить 361,88 грн., в якому знаходились велосипедна пластикова пляшка, вартість якої згідно висновку експерта становить 85,00 грн., навушники, вартість яких не встановлена висновками експертів, а також інші дрібні речі, які для потерпілої цінності не мають, після чого ОСОБА_7 з викраденим майном з місця вчинення злочину зник, завдавши майнової шкоди потерпілій ОСОБА_9 на загальну суму 446,88 грн.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Крім цього, ОСОБА_7 28.08.2020 приблизно о 11 год. 00 хв. год. перебував у лісосмузі в с. Федорівка Фастівського району Київської області разом з ОСОБА_10 , яку він заманив у вказане місце під приводом надання йому допомоги, де у нього виник злочинний умисел, спрямований на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним або оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтування), після чого ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений статтею 153 цього Кодексу, реалізуючи свій вищевказаний злочинний умисел, усвідомлюючи відсутність інших осіб, які могли б припинити його злочинні дії щодо потерпілої та надати їй допомогу, використовуючи свою фізичну перевагу над жінкою, схопив ОСОБА_10 за шию, чим застосував насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я останньої, та без її добровільної згоди почав вимагати від неї задовольнити його статеві пристрасті шляхом вступу з ним в статевий контакт, однак потерпіла ОСОБА_10 , яка не мала наміру добровільно вступати у статеві зносини із ОСОБА_7 , кулаком правої руки нанесла удар в обличчя ОСОБА_7 , таким чином вирвалася з його рук, відштовхнула його від себе та втекла з місця події, тобто ОСОБА_7 не вчинив таким чином усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, спрямованих на зґвалтування потерпілої ОСОБА_10 , з причин, що не залежали від його волі.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 152 КК України, тобто незакінчений замах на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним або оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтуванні), вчиненого особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений статтею 153 цього Кодексу.

Крім цього, ОСОБА_7 30.08.2020 приблизно о 09 год. 30 хв. перебував на залізничній платформі «Вишняки», що розташована неподалік с. Вишняки Фастівського району Київської області, де у нього виник злочинний умисел, спрямований на повторне вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним або оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтування), після чого, цього ж дня приблизно до 09 год. 50 хв. ОСОБА_7 перебував на вищевказаній платформі, де чекав на прибуття електропоїзду сполученням Київ-Фастів, після прибуття якого, тобто цього ж дня приблизно о 09 год. 50 хв., ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, будучи особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений статтею 153 цього Кодексу, реалізуючи свій вищевказаний злочинний умисел, усвідомлюючи відсутність інших осіб, які могли б припинити його злочинні дії щодо потерпілої та надати їй допомогу, використовуючи свою фізичну перевагу над жінкою, прослідував за ОСОБА_11 , яка приїхала вищевказаним електропоїздом з м. Києва, до безлюдного місця по стежці між лісовими насадженнями, неподалік залізничної платформи «Вишняки», що біля с. Вишняки Фастівського району Київської області, де підбіг до неї, схопив її за праву руку та почав тягнути в ліс, погрожуючи при цьому вбивством у разі невиконання його бажання вступити з ним в статевий контакт, чим застосував насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я останньої, та без її добровільної згоди почав вимагати від неї задовольнити його статеві пристрасті шляхом вступу з ним в статевий контакт.

Потерпіла ОСОБА_11 , яка не мала наміру добровільно вступати у статеві зносини із ОСОБА_7 , почала вириватися і ОСОБА_7 з метою подолання такого опору наніс їй не менше одного удару в область лівої брови, в результаті чого остання отримала тілесні ушкодження у вигляді рани на лівій брові, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 43 відноситься до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та синця на повіках лівого ока, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 , усвідомлюючи свою фізичну перевагу, намагався подалі затягнути потерпілу до лісу, але ОСОБА_11 , дочекавшись слушної нагоди, вирвалася з його рук, відштовхнула його ногою від себе та втекла з місця події, тобто ОСОБА_7 не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, спрямованих на зґвалтування потерпілої ОСОБА_11 , з причин, що не залежали від його волі.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 152 КК України, тобто незакінчений замах на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним або оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтуванні), вчиненого повторно та особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений статтею 153 цього Кодексу.

Крім цього, ОСОБА_7 30.08.2020, приблизно о 09 год. 50 хв., перебуваючи між лісовими насадженнями неподалік залізничної платформи «Вишняки», що біля с. Вишняки Фастівського району Київської області разом із ОСОБА_11 з метою задоволення статевої пристрасті та подолання опору, умисно наніс їй не менше одного удару кулаком правої руки в область лівої брови, в результаті чого остання отримала тілесні ушкодження у вигляді рани на лівій брові, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 43 відноситься до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та синця на повіках лівого ока, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, тобто заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2024 рокувина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 153, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 125 КК України, знайшла своє підтвердження під час судового розгляду.

Разом з тим, суд у вироку вказав, що враховуючи положення ст.ст. 49, 74 КК України, ОСОБА_7 при постановленні вироку підлягає звільненню від покарання за ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки з часу вчинення ним вказаного кримінального правопорушення, а саме 30.08.2020 року, минув передбачений п. 2 ч. 1 ст. 49 КК трирічний строк давності.

Крім цього, вказав, що 09.08.2024 року набрав чинності Закон України, яким фактично декриміналізовано крадіжки на суму меншу ніж 2 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а враховуючи, що ОСОБА_7 вчинив 31.08.2019 таємне викрадення чужого майна потерпілої ОСОБА_9 на суму 446,88 грн., то кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України підлягає закриттю на підставі п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України, з урахуванням наданої ОСОБА_7 згоди на закриття кримінального провадження у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлюється кримінальна протиправність діяння.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався також в тому, що він, діючи умисно у порушення вимог законодавства, не маючи передбаченого законом дозволу, реалізуючи свій злочинний задум, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, знайшов ударно-дистанційний запал УДЗ та споряджений корпус осколкової гранати РГО, які при поєднанні в єдину конструкцію, що передбачено їхніми конструктивними особливостями, будуть утворювати ручну осколкову гранату РГО, яка відноситься до вибухових пристроїв промислового виготовлення та бойових припасів, чим придбав вибуховий пристрій та бойовий припас, які в подальшому носив із собою, тим самим зберігав без передбаченого законом дозволу.

У подальшому, 01.09.2020 за адресою: Київська область, Фастівський район, с. Вишня поблизу будинку № 8 на вул. Вишнева під час затримання ОСОБА_7 та проведення особистого обшуку у кишені куртки виявлено та вилучено ударно-дистанційний запал УДЗ та споряджений корпус осколкової гранати РГО, які він умисно придбав у невстановлений час, місці, спосіб та зберігав при собі без передбаченого законом дозволу.

Відповідно до висновку експерта № КСЕ-19/111-20/44835 від 19.11.2020 надані на дослідження предмети: ударно-дистанційний запал УДЗ та споряджений корпус осколкової гранати РГО, при поєднанні в єдину конструкцію, що передбачено їхніми конструктивними особливостями, будуть утворювати ручну осколкову гранату РГО, яка відноситься до вибухових пристроїв промислового виготовлення та бойових припасів і придатна до вибуху

Вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2024 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю в його діянні складу цього кримінального правопорушення;

В обґрунтування мотивів прийнятого рішення, суд першої інстанції вказав, що сукупність зібраних обвинуваченням доказів не доводять винуватість ОСОБА_7 у незаконному придбанні і зберіганні вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу за ч. 1 ст. 263 КК України поза розумним сумнівом, а тому його слід виправдати у зв`язку із недоведеністю в його діянні складу цього кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вказав, що суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження не в повному обсязі, не взявши до уваги його покази, а врахувавши лише те, що він був неодноразово судимий. Вважає, що судовий розгляд в частині обвинувачення його за ч. 1 ст. 263 КК України проведений неповно, оскільки так і не з`ясовано походження гранати і як вона з`явилась в нього в кишені. Вказав, що кримінальні правопорушення, за якими його засудили, він не вчиняв, окрім обвинувачення за ст. 125 КК України, в якій він визнає свою вину та кається, однак зауважив, що вчинив це за збігом обставин. Просив розглянути його скаргу та винести справедливе рішення, зокрема не заперечує щодо нового розгляду.

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор вказав на те, що кримінальне правопорушення, за яке засуджений ОСОБА_7 попереднім вироком Києво-Святошинського районного суду від 05.02.2024 року, який не набрав законної сили, він вчинив 31.08.2019 року, тобто до ухвалення оскаржуваного вироку, а тому суд повинен був застосувати положення ч. 4 ст. 70 КК України та призначити покарання з урахуванням вказаного вироку, незважаючи на те, що він не набрав законної сили, оскільки за змістом ч. 4 ст. 70 КК України моментом у часі, що дає підстави для застосування вказаної норми є саме постановлення обвинувального вироку, а не набрання ним законної сили. Крім цього прокурор зазначив про те, що оскаржуваним вироком ОСОБА_7 зараховано на підставі ст. 72 КК України в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, починаючи з дня затримання - з 01.09.2020 по 10.08.2021, а вироком Києво-Святошинського районного суду від 05.02.2024 року строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з 14.09.2020, тобто з моменту застосування судом до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а тому прокурор вважає це помилковим, оскільки цей строк необхідно рахувати з дня безпосереднього затримання ОСОБА_7 і таке зарахування попереднього ув`язнення призведе до подвійного зарахування строку відбуття покарання.

За таких обставин, просив оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 153 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 152 КК України до покарання у виді 6 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України призначити ОСОБА_13 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 8 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2024 року, більш суворим, призначеного вироком Києво-Святошинського районного суду від 05.02.2024 року, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 15 років позбавлення волі. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати фактично відбуту частину покарання, починаючи з 01.09.2020 по дату набрання вироком законної сили. В решті вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; пояснення прокурора, який апеляційну скаргу сторони обвинувачення підтримав та просив її задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого заперечував; пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку про те, що у ході судового розгляду вказані вище вимоги закону судом першої інстанції були дотримані у повному обсязі.

Так, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, у вчиненні будь-яких насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої особи (сексуальне насильство), тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 153 КК України, у незакінченому замаху на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним, анальним або оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої особи (зґвалтуванні), вчиненого особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений статтею 153 цього Кодексу, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 152 КК України, у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам справи і ґрунтуються на повно та об`єктивно досліджених у судовому засіданні і належним чином оцінених та наведених у вироку доказах, а саме: показах потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , показах свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , досліджених письмових доказах, зокрема рапортах інспекторів-чергових, протоколах огляду місця події, слідчого експерименту, протоколі огляду предмету, ухвалах слідчого судді про надання тимчасового доступу до речей та документів, протоколах тимчасового доступу до речей і документів, постановах про визнання речовими доказами, протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, постанові про відібрання біологічних зв`язків для проведення експертизи, протоколі отримання зразків для експертизи, висновках експертів та інших доказах.

Дослідивши вказані докази та надавши їм належну юридичну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності кожного доказу, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 153, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 125 КК України.

Також з вироку Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2024 рокувбачається, що суд прийшов до висновку про необхідність визнання ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та його виправдання у зв`язку із недоведеністю в його діянні складу цього кримінального правопорушення.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку про те, що сукупність зібраних стороною обвинувачення доказів не доводять винуватість ОСОБА_7 у незаконному придбанні і зберіганні вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу за ч. 1 ст. 263 КК України поза розумним сумнівом, а тому висновки суду першої інстанції в цій частині також обґрунтовані.

Апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 не містить обґрунтованих доводів, які би указували на незаконність ухваленого вироку та наявність передбачених ст. 415 КПК України підстав для призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Так, у ході судового розгляду була досліджена достатня кількість належних та допустимих доказів, якими доводиться вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 153, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 125 КК України, а тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого про неповний розгляд кримінального провадження є необґрунтованими, як і його доводи про невчинення ним кримінальних правопорушень, окрім ст. 125 КК України, оскільки його винуватість підтверджується сукупністю досліджених судом першої інстанції доказів.

При цьому, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що судовий розгляд в частині його обвинувачення за ч. 1 ст. 263 КК України проведений неповно, оскільки так і не з`ясовано походження гранати і як вона з`явилась в нього в кишені, колегія суддів не приймає, адже як вбачається з оскаржуваного вироку ОСОБА_7 визнаний невинуватим та виправданий зач. 1 ст. 263 КК України, що по суті є релевантним за своїми правовими наслідками у разі встановлення факту неповноти судового розгляду, що є підставою для скасування вироку відповідно до ст. 412 КПК України, а тому розгляд його доводів в цій частині є недоцільним.

Також як вбачається з оскаржуваного вироку, всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 349 КПК України, яка передбачає, що допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадків, передбачених ч. 3 ст. 323 та ст. 381 цього Кодексу, допитав обвинуваченого ОСОБА_7 та врахував надані ним покази щодо повного заперечення ним своєї вини у вчиненні кримінальних правопорушень щодо потерпілої ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_10 і часткового визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення щодо потерпілої ОСОБА_11 , однак, оцінюючи його покази разом з іншими доказами, суд першої інстанції встановив, що вони спростовуються сукупністю досліджених з точки зору належності, допустимості та достовірності доказів, а їх сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку та прийшов до обґрунтованого висновку про його винуватість за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 153, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 125 КК України та його невинуватість за ч. 1 ст. 263 КК України. При цьому, наявність у особи попередніх судимостей є однією з ознак, що характеризує особу обвинуваченого та підлягає врахуванню судом першої інстанції при призначенні особі покарання, що відповідає положенням п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, а тому той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 був неодноразово судимий враховано судом при призначенні покарання як обставина, що його характеризує, що цілком відповідає вимогам закону.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про наявність підстав для ухвалення нового вироку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК до початку апеляційного розгляду особа, яка подала апеляційну скаргу, має право змінити та/або доповнити її. У такому разі суд апеляційної інстанції за клопотанням осіб, які беруть участь в апеляційному розгляді, надає їм час, необхідний для вивчення зміненої апеляційної скарги і подання заперечень на неї.

Внесення до апеляційної скарги змін, які тягнуть за собою погіршення становища обвинуваченого, за межами строків на апеляційне оскарження не допускається.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор подав апеляційну скаргу на вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 , в якій просив вирок суду змінити та на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2024 року, більш суворим, призначеним вироком Києво-Святошинського районного суду від 05.02.2024 року, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 15 років позбавлення волі. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати фактично відбуту частину покарання, починаючи з 01.09.2020 по дату набрання вироком законної сили. В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року апеляційну скаргу прокурора залишено без руху у зв`язку з тим, що в апеляційній скарзі фактично ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого внаслідок застосування положень ч. 4 ст. 70 КК України та призначення у зв`язку з цим більш суворого покарання, а зміна вироку не допускається, коли ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого.

На виконання вищевказаної ухвали прокурор подав змінену апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 153 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 152 КК України до покарання у виді 6 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України призначити ОСОБА_13 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 8 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2024 року, більш суворим, призначеного вироком Києво-Святошинського районного суду від 05.02.2024 року, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 15 років позбавлення волі. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати фактично відбуту частину покарання, починаючи з 01.09.2020 по дату набрання вироком законної сили. В решті вирок суду залишити без змін.

При цьому, як вбачається з оскаржуваного вироку, покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 1 ст. 70 КК України суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_7 шляхом часткового складання призначених покарань у виді позбавлення волі, остаточно призначивши покарання у виді позбавлення волі строком 8 (вісім) років, тоді як прокурор в зміненій апеляційній скарзі просив на підставі ст. 70 КК України призначити ОСОБА_7 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 8 років позбавлення волі, при цьому, що за ч. 2 ст. 186 КК України покарання просив призначити у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки;за ч. 1 ст. 153 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років; за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 152 КК України - у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років.

Також з матеріалів кримінального провадження вбачається, що вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.02.2024 року ОСОБА_7 засуджений за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна (вирок не набрав законної сили), а у зміненій апеляційній скарзі прокурор просив на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2024 року, більш суворим, призначеним вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2024 року, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 15 років позбавлення волі, тобто без конфіскації майна.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги прокурора, які погіршують становище обвинуваченого у зв`язку з фактичним призначенням йому більш суворого покарання, неможливо уточнити в процесі апеляційного розгляду, оскільки вони будуть подані поза межами строків на апеляційне оскарження, самостійне усунення недоліків апеляційної скарги прокурора відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України судом апеляційної інстанції також неможливе, оскільки не покращуватиме становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, колегія суддів вважає, що вирішити вимоги апеляційної скарги прокурора на вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 неможливо, а тому його апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Таким чином, вирок суду відповідає положенням ст. 374 КПК України, оскільки в його основу покладені належні та допустимі докази, досліджені в судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин провадження в їх сукупності.

З огляду на викладене, вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 відповідає вимогам закону, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим залишає вирок без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора - без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Фастівської окружної прокуратури залишити без задоволення.

Вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2024 рокущодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той же строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4