Дата документу 15.08.2025Справа № 554/8210/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2025 року м. Полтава

Слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , підозрюваного ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава клопотання старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУНП в Полтавській області ОСОБА_4 , погоджене прокурором відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000764 від 05.08.2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лубни Полтавської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, освіта вища, одруженого, працюючого, інваліда ІІ групи, не судимого

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27, ч.5 ст.191 КК України,

в с т а н о в и л а:

Слідчий звернувся до суду з вищезазначеним клопотанням про застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із застосуванням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави в розмірі 730 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 2210440 грн.

В обґрунтування клопотання зазначив, що ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_9 та невстановленими службовими особами АТ «Оператор газорозподільної системи «Лубнигаз», реалізуючи спільний злочинний умисел, усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння, передбачаючи його наслідки та бажаючи їх настання, переслідуючи корисливі мотиви, привласнили природний газ шляхом його незаконного відбору з газопроводу високого тиску Ду 219 - Полтавська область, м. Лубни, вул. Петра Лубенського, без належного обліку, що здійснили відповідно до вказівок ОСОБА_7 співробітники ТОВ «НВФ «ЛІДВЕР», які безпосередньо перебували на робочих змінах на АЗС ТОВ «НВФ «ЛІДВЕР» за адресою: Полтавська область, м. Лубни, вул. Петра Лубенського, 10, з подальшою реалізацією як автомобільного палива, шляхом заправки легкових та вантажних автомобілів через газову колонку, яка була підключена до установки стиснення газу. За таких обставин в період з січня по серпень 2024 року ОСОБА_7 організував привласнення природного газу в загальному обсязі 297911,65 тисяч метрів кубічних, чим завдав збитки АТ «Оператор газорозподільної системи «Лубнигаз» в розмірі 2210504,41 грн.

15.08.2025 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27, ч.5 ст.191 КК України, а саме в організації привласнення чужого майна, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненому за попередньою змовою за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану в особливо великому розмірі.

Підставою застосування щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий зазначив:

1) Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, що підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами в їх сукупності, а саме: повідомленнями УСБУ в Полтавській області щодо виявлення осіб, що причетні до вчинення кримінального правопорушення; протоколами огляду, обшуку, допиту свідка ОСОБА_10 ; розсекреченими протоколами, складеними за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій; інформацією із ГУ ДПС у Полтавській області, яка вилучена в ході проведення тимчасового доступу до речей та документів; висновком №1 від 12.03.2025 про результати участі залученого спеціаліста у кримінальному провадженні №0000764; висновком експерта №1015 за результатами проведення судової економічної експертизи від 10.07.2025, іншими доказами у кримінальному провадженні.

2) Наявність ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України: переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду (пункт 1); знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення (пункт 2); незаконно впливати на свідків та іншого підозрюваного у кримінальному провадженні (пункт 3); перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином (пункт 4); продовжити кримінальне правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється (пункт 5).

3) Жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе нівелювати названі ризики.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання та просив задовольнити його у повному обсязі.

Підозрюваний ОСОБА_7 заперечував проти задоволення клопотання, стверджував про свою непричетність до вчинення інкримінованого йому злочину, просив застосувати щодо нього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, запевнивши, що він не має наміру переховуватися від слідства й суду та перешкоджати розслідуванню.

Захисник підозрюваного - адвокат ОСОБА_6 заперечував проти задоволення клопотання, вважав, що пред`явлена ОСОБА_7 підозра є необґрунтованою та безпідставною, такою, що не підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження доказами, а ризики, на які посилається сторона обвинувачення, не доведеними та відсутніми. Адвокат зауважив, що хоча у повідомленні про підозру формально й зазначено суму збитку, заподіяну злочином, однак, відсутні докази, які б її підтверджували, потерпілий у кримінальному провадженні відсутній. Вказав, що ОСОБА_7 являється інвалідом ІІ групи, має на утриманні матір похилого віку, та не має наміру якимось чином перешкоджати слідству. Зазначив, що навпаки сторона захисту буде сприяти встановленню істини у справі, досягненню завдань кримінального провадження в контексті того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу. Враховуючи викладене, просив застосувати щодо підозрюваного найбільш м`який запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання, зазначивши, що факт існування перелічених у клопотанні слідчим ризиків не ґрунтується на будь-яких доказах, такі посилання є лише припущеннями сторони обвинувачення, а тому не можуть обумовлювати застосування щодо ОСОБА_7 найсуворішого запобіжного заходу. Посилаючись на характеристику особи підозрюваного, просив застосувати щодо нього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Слідчий суддя, заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, приходить до висновку, що клопотання підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Частиною 2 статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

У силу ч.1 та п.9 ч.2 ст.131 КПК України запобіжні заходи є заходом забезпечення кримінального провадження, що застосовується з метою досягнення дієвості цього кримінального провадження.

Відповідно до ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Частиною 1 ст. 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України (ч.2 ст.177 КПК України).

Згідно з ч.3 ст.176 КПК України слідчий суддя відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу (ч.1 ст.183 КПК України).

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказують слідчий та прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчим суддею встановлено, що 15.08.2025 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27, ч.5 ст.191 КК України.

КПК не визначає змісту поняття «обґрунтована підозра», а тому відповідно до частини 5 статті 9 КПК України, належить керуватись усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), за якою «існування обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин (наприклад, пункт 32 рішення ЄСПЛ у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990, пункт 175 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011). Такий стандарт є найнижчим за рівнем переконання у кримінальному провадженні, тому факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого приходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування» (наприклад, пункт 55 рішення ЄСПЛ у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» від 28.10.1994).

Проаналізувавши надані стороною обвинувачення докази, слідчий суддя вважає, що викладені у клопотанні слідчого та повідомленні про підозру фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення у сукупності з наданими слідчим матеріалами досудового розслідування вказують на наявність вагомих доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з відповідним кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.3 ст.27, ч.5 ст.191 КК України, і такі докази є достатніми щоб виправдати подальше розслідування та застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Отже, слідчий суддя приходить до висновку, що надані сторонами кримінального провадження докази свідчать про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27, ч.5 ст.191 КК України.

Разом із цим слід зазначити, що при вирішенні питання щодо обґрунтованості підозри з метою застосування заходу забезпечення кримінального провадження, оцінка наданих доказів здійснюється не з точки зору їх достатності і допустимості для доведення чи не доведення винуватості особи (що здійснюється судом при ухваленні вироку), а лише для визначення певної вірогідності причетності особи до вчинення кримінального правопорушення, а також того чи є підозра обґрунтованою настільки, щоби виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення, оскільки на стадії досудового розслідування слідчий суддя не вирішує питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті.

Підставою застосування запобіжного заходу, серед іншого, є наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК, які вважаються наявними за умови встановлення судом обґрунтованої ймовірності реалізації нею таких дій. Водночас КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак належить з`ясувати реальну можливість здійснити їх в майбутньому.

Ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду обумовлюється можливістю притягнення особи до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними наслідками, зокрема суворістю можливого покарання.

Оскільки ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за вчинення якого санкція статті передбачає відповідальність у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна, то тяжкість ймовірного покарання суттєво підвищує ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Зазначені обставини самі по собі можуть бути мотивом для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду, що узгоджується із позицією ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» (рішення від 26.06.2001 заява № 33977/96), де зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, а також у рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» (рішення від 25.04.2000 заява №31315/96), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Також у рішенні ЄСПЛ по справі «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.

Водночас слідчий суддя враховує майновий стан підозрюваного, який відповідно до наданих сторонами кримінального провадження відомостей є достатнім аби забезпечити можливість протягом певного часу матеріально утримувати себе, а відтак і певний час переховуватися.

Підозрюваний ОСОБА_7 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки на даний час є невстановленим місце знаходження ряду оригіналів документації відносно реалізації та використання природного газу, а тому перебуваючи на волі, останній може вчинити будь-які дії спрямовані на знищення вказаних предметів та речей, що матимуть доказове значення у вказаному кримінальному провадженні.

Ризик незаконного впливу на свідка, іншого підозрюваного у кримінальному провадженні обумовлюється тим, що ОСОБА_7 відомі анкетні дані усіх свідків у даному кримінальному провадженні, а також осіб працівників, за сприяння яких здійснювалось привласнення природного газу. Перебуваючи на свободі, ОСОБА_7 може вчиняти тиск на вказаних вище осіб з метою зміни ними показань на його користь, або відмови від давання показань, а також оговорити захисну позицію, що перешкодить кримінальному провадженню.

Натомість, доводи сторони обвинувачення про наявність ризику перешкодити кримінальному провадженню іншим чином слідчий суддя оцінює критично, так як вони носять суто формальний та абстрактний характер і не ґрунтуються на доказах, що містяться в клопотанні. Стверджуючи про сам по собі факт наявності названого ризику, слідчий у клопотанні та прокурор у судовому засіданні не навели, яким саме іншим чином ОСОБА_7 , окрім як у формах, що передбачені п.п.1, 2, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, може перешкодити кримінальному провадженню.

Також слідчий суддя зазначає, що ризик вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження скоєного вимагає обґрунтування не абстрактними припущеннями щодо можливості таких подій згодом, а належного обґрунтування реальними фактами, які мають місце в об`єктивній реальності на основі реальних доводів.

Зі змісту повідомленої ОСОБА_7 підозри вбачається, що інкримінований йому злочин вчинювався в період часу з січня по серпень 2024 року. Жодних даних про те, що після серпня 2024 року ОСОБА_7 вдавався до подібних дій слідчому судді не надано, при цьому останній до кримінальної відповідальності притягується вперше. З огляду на це, слідчий суддя вважає недоведеним існування цього ризику.

За таких обставин слідчий суддя приходить до висновку, що в кримінальному провадженні наявні обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування до особи одного із запобіжних заходів, передбачених статтею 176 КПК України, з метою досягнення дієвості кримінального провадження та забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного.

При цьому слідчий суддя у відповідності до вимог закону перевіряє можливість застосування щодо підозрюваного менш тяжкого запобіжного заходу.

Кримінальним процесуальним законом установлено презумпцію застосування більш м`якого запобіжного заходу, якщо не доведено, що він не є достатнім для досягнення мети запобіжного заходу. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид запобіжного заходу є недостатнім покладається на сторону обвинувачення.

У даному контексті слід зазначити, що застосування запобіжного заходу не має карального характеру, а його метою є саме забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного задля забезпечення можливості виконання органом досудового розслідування завдань кримінального провадження, визначених у статті 2 КПК України.

При цьому законодавцем визначено, що при вирішенні питання про застосування відносно підозрюваного запобіжного заходу суд, слідчий суддя поряд із загальною та особливою складовими підставами для застосування запобіжного заходу повинен також ураховувати обставини, зазначені в статті 178 КПК України, й оцінити їх у сукупності. При цьому перелік таких обставин не є вичерпним.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Сама лише тяжкість вчиненого злочину, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

В рішенні «Боротюк проти України» Європейський суд з прав людини в частині правозастосування ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначив: «При цьому існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів».

Обґрунтування неможливості запобігти ризикам, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, повинна бути обумовлена достатніми даними. Достатні дані при цьому повинні бути не уявними або ж припустимими, а конкретними, визначеними, необхідними, підтвердженими відповідними доказами.

Однак, ні в самому клопотанні слідчим, ні прокурором в судовому засіданні не було наведено індивідуальних підстав для підтвердження необхідності застосування щодо підозрюваного ОСОБА_7 виключно найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та даних, які б свідчили про недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя, оцінивши в сукупності всі обставини на підставі наявних матеріалів, заслухавши прокурора, захисників і підозрюваного, враховуючи наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення проти власності, доведених трьох ризиків, а також те, що надані відомості свідчать про вагомість на цьому етапі досудового розслідування наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, інкриміноване підозрюваному кримінальне правопорушення відповідно до статті 12 КК України класифікується як особливо тяжке, тобто у разі визнання підозрюваного винуватим йому може загрожувати покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна, підозрюваному виповнилося 54 роки, він являється інвалідом ІІ групи, має на утриманні матір похилого віку, є соціально адаптованим, має постійне місце проживання, раніше не судимий, вважає, що запобіжний захід у вигляді застави зможе достатнім чином забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного ОСОБА_7 і виконання ним процесуальних обов`язків на цьому етапі досудового розслідування та буде цілком достатнім для запобігання вищезазначеним ризикам.

Відповідно до ч.1 ст.182 КПК України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у дохід держави в разі невиконання цих обов`язків.

Розмір застави визначається слідчим суддею з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього (ч.4 ст.182 КПК України).

Відповідно до п.3 ч.5 ст.182 КПК України щодо особи, підозрюваної у вчиненні особливо тяжкого злочину, розмір застави визначається у розмірі від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Вирішуючи питання про визначення розміру застави для підозрюваного ОСОБА_7 , достатньої для забезпечення виконання ним обов`язків, передбачених КПК України, слідчий суддя зазначає, що розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості) при якому перспектива втрати застави у випадку відсутності підозрюваного чи обвинуваченого в органі досудового розслідування чи суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою кримінальному провадженню.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях стверджує, що розмір застави має оцінюватись, з огляду на, з-поміж іншого, ступінь вірогідності того, що перспектива втрати застави або вжиття заходів проти його поручителів у випадку неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі («Гафа проти Мальти» (Gafa v. Malta) від 22.05.2018, заява № 54335/14, § 70; «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010, заява № 12050/04, § 78).

Разом із цим в справі «Істоміна проти України» (Istomina v. Ukraine, заява №23312/15 від 13.01.2022, пункт 25) Європейський суд з прав людини зазначив, що, зокрема, гарантія, передбачена пунктом 3 статті 5 Конвенції, має на меті забезпечити не відшкодування будь-яких збитків, завданих внаслідок підозрюваного правопорушення, а лише присутність обвинуваченого на судовому засіданні. Таким чином, розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на обвинуваченого, його майно та його чи її відносини з особами, які мають надати забезпечення, іншими словами, за ступенем впевненості, що можлива перспектива втрата застави або позову проти гарантів у разі неявки підсудного на судове засідання буде діяти як достатній стримуючий фактор, щоб розвіяти будь-яке бажання з його або її боку втекти. Оскільки йдеться про основне право на свободу, гарантоване статтею 5, органи влади повинні так само обережно встановити відповідний розмір застави, як і вирішити, чи є необхідним продовження тримання під вартою. Серйозність звинувачень проти обвинуваченого не може бути вирішальним фактором, що виправдовує суму застави.

Тобто, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого боку - не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в такому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Враховуючи відомості про майновий, сімейний та соціальний стан підозрюваного, тривалий час перебування на посаді заступника директора ТОВ «Інвестгаз 2018», пред`явлення підозри у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення проти власності, розмір завданого злочином збитку, встановлені обставини кримінального провадження щодо специфіки кримінального правопорушення, його тяжкості та кваліфікуючих ознак, беручи до уваги стримувальний аспект застави, яка має бути достатньо значною, аби забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, проте не має бути для нього непомірною, слідчий суддя вважає, що до підозрюваного має бути застосований запобіжний захід у вигляді застави в розмірі, меншому, ніж запропонований стороною обвинувачення як альтернатива триманню під вартою, а саме в розмірі 150 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з одночасним покладенням на підозрюваного обов`язків, визначених статтею 194 КПК України.

Керуючись ст.ст.176, 177, 183, 182, 194, 196, 372 КПК України, слідчий суддя,

у х в а л и л а:

Клопотання слідчого - задовольнити частково.

Застосувати щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 454200 грн.

Покласти на підозрюваного, строком на два місяці, в межах строку досудового розслідування до 15 жовтня 2025 року, процесуальні обов?язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України: 1) прибувати до слідчого, прокурора або суду за першою вимогою; 2) не відлучатися із населеного пункту в якому він проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду; 3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд, залежно від стадії кримінального провадження, про зміну свого місця проживання; 4) утримуватися від спілкування з підозрюваними та свідками у кримінальному провадженні; 5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади власний паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Застава може бути внесена у будь-який момент протягом дії ухвали як самим підозрюваним так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок: отримувач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 26304855, банк отримувача ДКСУ, м. Київ, код банку отримувача (МФО) 820172, рахунок отримувача UA0015950, призначення платежу - застава, прізвище, ім?я, по-батькові особи, за кого вноситься застава, сума застави, дата внесення застави, № ухвали суду та назва суду.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_7 , що відповідно до частини 6 статті 182 КПК підозрюваний, обвинувачений, який не тримається під вартою, не пізніше п`яти днів з дня обрання запобіжного заходу у вигляді застави зобов`язаний внести кошти на відповідний рахунок або забезпечити їх внесення заставодавцем та надати документ, що це підтверджує, слідчому, прокурору, суду. З моменту обрання запобіжного заходу у вигляді застави щодо особи, яка не тримається під вартою, в тому числі до фактичного внесення коштів на відповідний рахунок, а також з моменту звільнення підозрюваного, обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної слідчим суддею, судом в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, підозрюваний, обвинувачений, заставодавець зобов`язані виконувати покладені на них обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_7 , що застава може бути внесена як ним, так й іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем).

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_7 , що в разі невнесення застави ним (або заставодавцями ), до нього може бути застосований інший, більш суворий запобіжний захід.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_7 , що відповідно до частини 8 статті 182 КПК у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

В іншій частині в задоволенні клопотання відмовити.

Контроль за виконанням ухвали покласти на слідчого, в провадженні якого знаходиться кримінальне провадження.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з часу проголошення.

Повний текст ухвали складено 19 серпня 2025 року о 10 годині.

Слідчий суддя ОСОБА_1