Провадження №: 1-кп/752/1406/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року м. Київ

Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

провівши у відкритому судовому засіданні в м. Києві судовий розгляд кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003100 від 19.10.2024, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ніжин Чернігівської обл., громадянина України, з повною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 10.04.2019 Конотопським міськрайонним судом Сумської області за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 5 років 1 місяця позбавлення волі, звільненого по відбуттю покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України,

за участю сторін та інших учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

представника потерпілої ОСОБА_6

У С Т А Н О В И В :

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради Національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дію якого в подальшому продовжено.

Установлено, що 18.10.2024 у період часу з 17:15 год. по 18:00 год., більш точного часу встановити в ході досудового розслідування не представилось можливим, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , виявив у шафі поліетиленовий пакет, в якому перебували грошові кошти, після чого у нього виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна, а саме вище вказаних грошових коштів, які на праві приватної власності належать ОСОБА_7 .

У подальшому, 18.10.2024 у період вище зазначеного часу, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_3 , перебуваючи у вище вказаній квартирі, що за адресою: АДРЕСА_3 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, таємно, умисно, з корисливих мотивів та мети протиправного збагачення, повторно, в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу, пересвідчившись, що ОСОБА_7 покинула приміщення квартири та за його діями не спостерігає, взяв із шафи вище вказаний поліетиленовий пакет, в якому перебували грошові кошти у сумі 417 000 грн., які належать ОСОБА_7 , після чого вийшов з квартири та зник з місця вчинення кримінального правопорушення.

У подальшому ОСОБА_3 , розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_7 , матеріального збитку на суму 417 000 грн. 00 коп.

Таким чином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку) повторно, в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України.

Відповідно до положень ст. 23 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. В силу ст. 24 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину визнав частково та пояснив, що з ОСОБА_7 перебував у дружніх стосунках, 18.10.2024 дійсно таємно викрав належні потерпілій грошові кошти коли остання пішла гуляти з собакою, точну суму не знає, оскільки гроші не перераховував, однак зазначив, що було більше чотирьохсот тисяч гривень. Показав, що хотів примножити кошти, зробивши ставку на футбол. До вчиненого ставиться погано, просить суд суворо не карати. Цивільний позов визнав частково, а саме в частині майнової шкоди у розмірі 9180 грн, в частині моральної шкоди у розмірі 70000 грн позов не визнав, вважав таку суму необґрунтованою та документально не підтвердженою, у стягненні витрат на професійну правничу допомогу адвоката (представника потерпілої) просив відмовити.

Крім часткового визнання себе винним, винуватість ОСОБА_3 підтверджується наступними доказами.

Потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що перебувала з обвинуваченим ОСОБА_3 в дружніх стосунках, були знайомі більше року. В той день пішла вигулювати собаку знайомої, а ОСОБА_3 залишився у неї вдома готувати вечерю, коли повернулася - в квартирі не було ні ОСОБА_3 , ні його речей, ні грошей. Телефонувала обвинуваченому, проте він не відповідав, тоді вона зателефонувала сусіду (свідку ОСОБА_8 ), він їй сказав викликати поліцію. За три дні до цієї події ОСОБА_7 повідомила обвинуваченому що у неї є грошові кошти. Грошові кошти їй повернули в подальшому, проте не в повному обсязі. Ключі від її квартири ОСОБА_3 мав, коли втік з грошима - поклав ключі під коврик під вхідними дверима.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомив, що стосунки з потерпілою у нього сусідські, дружні. З обвинуваченим - були дружні. З приводу подій, зазначених в обвинувальному акті вказав, що ОСОБА_3 бачив періодично, рази три, він представлявся військовим, приїжджав на кілька днів у Київ і залишався у ОСОБА_7 . В той день побачив що ОСОБА_3 сидить на лавці біля під`їзду, підійшов поспілкуватися з ним. Через деякий час, в той самий день, йому зателефонувала потерпіла і повідомила, що її обікрали, повідомила що сума вкраденого становить більше 400 000 грн. Вони викликали поліцію.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_3 - знайомий її подруги ОСОБА_7 . Він приїжджав - уїжджав, пару разів ОСОБА_9 приходила до потерпілої у гості, там також перебував обвинувачений, один раз потерпіла з обвинуваченим разом заходили до неї на роботу. В той день ОСОБА_7 пішла гуляти з її собакою, а потім повідомила, що коли повернулася до себе додому - побачила що ОСОБА_3 вкрав гроші і втік.

Крім того під час судового засідання були допитані як свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які залучалися в якості понятих під час проведення обшуку в квартирі, де проживав ОСОБА_3 .

Так, свідок ОСОБА_10 повідомила, що в жодних стосунках з обвинуваченим не перебуває, побачила ОСОБА_3 вперше під час обшуку, він винаймав квартиру по сусідству, працівники поліції попросили її перебувати під час проведення обшуку. Також зазначила, що обвинувачений сам показав де знаходяться грошові кошти, сума була більше 400000 грн, купюри номіналом 1000, 500 та інші, більш точно вказати не може. Працівники поліції при ній перерахували та спакували вказані грошові кошти. Обвинувачений казав, що взяв ці кошти у своєї співмешканки.

Свідок ОСОБА_11 показав, що 19.10.2024 його розбудила поліція, яка розшукувала обвинуваченого, в подальшому попросили бути понятим під час проведення обшуку в квартирі, де мешкав обвинувачений ОСОБА_3 . Під час обшуку були виявлені грошові кошти - орієнтовно 408000 грн, частина з яких знаходилась у сумці, частина - на дивані під подушками. Під час перерахунку коштів був присутній. Гроші були перераховані та запаковані у спец. пакет.

Проаналізувавши показання свідків у їх сукупності та у нерозривному взаємозв`язку із показаннями потерпілої та самого обвинуваченого, суд констатує що надані показання є логічними, не суперечать показанням обвинуваченого та потерпілої, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів в їх достовірності, а тому суд визнає їх належними та допустимими доказами вини обвинуваченого у вчиненні злочину у даній справі та вважає їх отриманими у порядку встановленому КПК України. З огляду на вказане суд дійшов переконливого висновку, що ними підтверджуються обставини того, що обвинувачений ОСОБА_3 таємно викрав грошові кошти, які належать ОСОБА_7 ..

Крім того, під час судового провадження було досліджено та ретельно перевірено докази, зібрані в ході досудового розслідування, а також інші документи, зафіксовані у відповідній процесуальній формі, що слугували підставою для внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань з подальшим проведенням досудового розслідування та здійснення окремих слідчих дій у даному кримінальному провадженні, що підтверджують вину ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченому ч. 4 ст. 185 КК України.

Так, відповідно до фабули витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у даному кримінальному провадженні, у період часу з 17:15 по 18:00 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 таємно заволодів особистими заощадженнями ОСОБА_7 у сумі 417000 грн (Т. 1, а.с. 116).

Згідно з рапортом Голосіївського УП ГУНП в м. Києві, 18.10.2024 о 18:48 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 18.10.2024 за адресою: АДРЕСА_4 хвилин тому був гість ОСОБА_12 , забрав чотириста сімнадцять тисяч гривень коли вона виходила на деякий час з квартири (Т. 1, а.с. 120).

Відповідно до заяви про вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_7 повідомила, що у період часу з 17:15 по 18:00 18.10.2024 за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таємно заволодів особистими заощадженнями ОСОБА_7 у сумі 417000 грн (Т. 1, а.с. 125).

Крім того вина ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України підтверджується:

- даними протоколу огляду місця події від 18.10.2024 року (Т.1, а.с. 126-127) з ілюстративною таблицею до нього (Т. 1 а.с. 131-134), проведеного після повідомлення про викрадення грошових коштів, під час проведення якого оглянуто загальний вигляд квартири потерпілої, окремо кожну кімнату та місце зберігання грошових коштів - коробку з-під взуття, що зберігалася на антресолі;

- постановою про визнання та передачу речових доказів на зберігання до камери схову від 19.10.2024, відповідно до якої вилучені під час огляду місця події чоловічі шорти, кімнатні капці, 2 сліди папілярних візерунків, змив з ручки дверей шафи, дактилокарта ОСОБА_7 визнано речовими доказами;

- даними протоколу обшуку від 19.10.2024 року (Т.1, а.с. 143-148) з додатком - диском з відеозаписом проведення обшуку (Т. 1 а.с. 149), проведеного за місцем мешканя ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_5 , в ході проведення якого обвинувачений показав де зберігає викрадені кошти, й було виявлено та вилучено грошові кошти на загальну суму 407820 грн;

- постановою про визнання речовим доказом від 19.10.2024 (Т.1, а.с. 150-151), відповідно до якої вилучені в ході проведення обшуку грошові кошти на загальну суму 407820 грн визнано речовим доказом;

- даними протоколу огляду від 20.10.2024 (Т.1, а.с. 152-153) грошових коштав, вилучених під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_5 ;

- розпискою ОСОБА_7 від 23.10.2024 (Т.1, а.с. 154) про те, що вона отримала від працівників поліції грошові кошти в загальній сумі 407820 грн;

- даними протоколу затримання ОСОБА_3 від 19.10.2024 (Т.1, а.с. 155-158) з додатком - відеозаписом затримання (Т.1, а.с. 159);

- копією вироку Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10.04.2019 (Т. 1, а.с. 168-173) , яким ОСОБА_3 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 5 років 1 місяця позбавлення волі, та вимогою про судимість (Т. 1, а.с. 176-178), що підтверджують повторність інкримінованого ОСОБА_3 діяння;

Крім того, судом досліджено докази, які характеризують обвинуваченого, відповідно до яких ОСОБА_3 не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, раніше неодноразово судимий і має не зняту та не погашену судимість (Т. 1, а.с. 174-178).

Вказані докази, в сукупності з іншими, викладеними вище, враховуються судом при призначенні покарання ОСОБА_3 .

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, адже ні підозра, ні обвинувачення не можуть відповідно до ч. 3 ст. 17 КПК України ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а сукупність зібраних доказів, суд оцінює з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Дослідивши у судовому засіданні надані стороною обвинувачення докази, суд дійшов висновку про те, що надані докази є належними, оскільки прямо та непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та спроможність на їх підставі вирішувати питання щодо обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність та можливість чи неможливість використання інших доказів.

Надані сторонами докази також є допустимим, що було ретельно перевірено судом, жодна зі стороні не просила визнати певні докази не допустимими.

При вирішенні питання доведеності винуватості ОСОБА_3 поза розумним сумнівом, суд відповідно до ст. 17 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ураховує правові позиції Верховного Суду, викладені справах № 712/13361/15 № 688/788/15-к.

Зокрема, рішення суду має відповідати стандарту доведення винуватості - поза розумним сумнівом, який означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

При цьому, поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Ураховуючи наведене, дослідивши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_3 і необхідності притягнення його до кримінальної відповідальності.

Таким чином винуватість ОСОБА_3 повністю доведена у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжки) повторно, в умовах воєнного стану і його дії суд кваліфікує за ч. 4 ст. 185 КК України.

Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Отже, при призначенні покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 судом не встановлено.

В обвинувальному акті вказано що обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_3 , є його щире каяття. Суд вважає, що матеріалами кримінального провадження не підтверджується щире каяття обвинуваченого з огляду на наступне.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Вказані висновки узгоджуються із послідовною практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постанові від 15 листопада 2021 року у справі 199/6365/19.

Однак, окрім часткового визнання ОСОБА_3 своєї вини, в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про його конкретні дії, спрямовані на виправлення ситуації, зокрема скеровані на відшкодування заподіяної шкоди.

Обставин, що обтяжує покарання ОСОБА_3 , відповідно до обвинувального акту не встановлено.

Крім того суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_3 раніше судимий, не працював до затримання, має середню освіту, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має матір, особу похилого віку.

Враховуючи обставини справи, відомості про особу ОСОБА_3 , що будучи раніше судимий за вчинення злочинів проти власності і відбував покарання реально, на шлях виправлення не став і вчинив аналогічний злочин, суд дійшов висновку, що його виправлення неможливе без ізоляції від суспільства, і, за існування цих же обставин, суд не вбачає підстав для застосування ст. ст. 69, 75 КК України, якими передбачено за існування певних умов призначення покарання, більш м`якого, ніж визначено санкцією статті, за якою обвинувачується, або застосування звільнення від покарання з випробуванням, з визначенням іспитового строку.

За вказаних обставин, суд вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.

Крім того, потерпілою ОСОБА_7 , в інтересах якої діє її представник - ОСОБА_6 , заявлено цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди на загальну суму 79 180 грн, з яких майнова шкода становить 9 180 грн і яку обвинувачений ОСОБА_3 визнав у повному обсязі та моральної шкоди на суму 70 000 грн.

Під час судового розгляду, поза розумним сумнівом, була встановлена винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Указане, на думку суду, доводить обґрунтованість підстав задля подання ОСОБА_7 цивільного позову до ОСОБА_3 щодо відшкодування завданої потерпілій матеріальної та моральної шкоди.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до статей 1166, 1177 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як видно з позиції відповідача (обвинуваченого ОСОБА_3 та його представника - захисника ОСОБА_5 ) ним не оспорюється заподіяння позивачу (потерпілій ОСОБА_7 ) матеріальної шкоди, а отже повністю визнається розмір цієї шкоди. При цьому суд не вбачає сумніву щодо достовірності цієї позиції.

За вказаних обставин, суд уважає доведеними вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_3 щодо задання останнім матеріальної шкоди як і наявність підстав для її відшкодування в сумі 9 180 грн, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Також, відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

У силу положень частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Розмір моральної шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі 752/17832/14-ц).

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_7 щодо відшкодування моральної шкоди суд, ураховуючи вже ним наведе, уважає, що в судовому засіданні було достеменно доведено наявність підстав вважати, що позивачу спричинено моральну шкоду. Такі висновки суду ґрунтується на тому, що позивач зазнала душевних страждань, оскільки весь період намагання відновити свої порушені права ОСОБА_7 було перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями через людину, якій вона довіряла.

Суд зауважує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу фізичного та душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, хоча у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Виходячи з наведених висновків, та розглядаючи заявлені позовні вимоги, ураховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, а також майновий стан обвинуваченого, виходячи з принципу зваженості та справедливості, суд доходить висновку про те, що наведена судом оцінка рівня втручання та вимушених змін, судом оцінюється в сумі 70 000 грн, яка, на думку суду, є цілком рівнозначна та достатня, ураховуючи та співставляючи цю суму з прожитковим мінімумом для непрацездатної особи та мінімальною заробітною платою, тобто рівнем соціального захисту населення в Україні в 2025 році. А отже, позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_3 щодо відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню у вказаному розмірі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням положень статей 133, 137 ЦПК України, вбачається, що ОСОБА_7 понесено витрати на правову допомогу, а саме за послуги надані адвокатом ОСОБА_6 . Зокрема, відповідно до договору про надання правової допомоги № 23/30 від 11.09.2023 з додатками, ОСОБА_7 сплачено ОСОБА_6 гонорар у загальній сумі 37 500 грн (Т. 2, а.с. 19-47) та в подальшому ще 6 000 грн, що підтверджується актом № 23/30-4 від 04.06.2025, рахунком-фактурою № 23/30-4.1 на вказану суму, квитанцію про рух коштів з банківської картки ОСОБА_7 , тобто в цілому ОСОБА_7 понесено витрати на правову допомогу на загальну суму 43 500 грн.

На думку суду, об`єм наданої правової допомоги ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_6 відповідає вартості наданих останнім послуг та є підтвердженим, а отже відповідно до вимог статей 133, 137 ЦПК України, процесуальні витрати, понесені ОСОБА_7 , у виді отримання професійної правничої допомоги пов`язаної із розглядом вказаного кримінального провадження мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача.

Ураховуючи вказані висновки, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 підлягає стягненню: в якості відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди 9 180 грн, в якості відшкодування моральної шкоди 70 000 грн, а в якості понесених процесуальних витрат на правову допомогу 43 500 грн, що в сумі складає 122 680 грн.

Вирішуючи питання про запобіжний захід обвинуваченому, враховуючи клопотання прокурора про залишення запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу у виді тримання під вартою, суд, враховуючи тяжкість вчиненого злочину і покарання, з яким визначився суд, відомості про особу обвинуваченого, що раніше судимий за вчинення злочинів проти власності, не працював та не має офіційного джерела доходів, і ці обставини свідчать про існування ризиків, що обвинувачений може вчинити інший злочин та або ухилитися від покарання, перешкодивши таким чином кримінальному провадженню, а тому, з метою запобігання ухилення обвинуваченого від покарання та упередження вчинення ним інших злочинів, відповідно до вимог ст. 377 КПК України, запобіжний захід ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою слід залишити до набуття вироком законної сили без змін.

Крім того, оскільки обвинувачений перебуває під вартою з 19.10.2024 до і до теперішнього часу, слід зарахувати в якості відбутого покарання за цим вироком строк попереднього ув`язнення ОСОБА_3 починаючи з 19.10.2024 до набрання вироком законної сили виходячи з того, що відповідно до ст. 72 КК України одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі, а строк відбуття покарання обвинуваченому слід рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Арешт на речові докази, накладений у даному кримінальному провадженні, підлягає скасуванню в силу вимог ч. 4 ст. 174 КПК України, оскільки у подальшому застосуванні даного заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба.

Питання про долю речових доказів і судові витрати підлягають вирішенню у порядку статей 100 і 124 КПК України відповідно.

Керуючись статтями 7, 100, 124, 128-129, 368-370, 373, 374, 376, 395 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України і призначити йому покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_3 рахувати з дня набуття вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбутого ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі зарахувати строк його попередньо ув`язнення починаючи з 19.10.2024 до набрання вироком законної сили, виходячи з положень ст. 72 КК України, що 1 (одному) дню попереднього ув`язнення відповідає 1 (один) день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_3 у виді триманні під вартою - залишити без змін до набуття вироком законної сили.

Цивільну позовну заяву ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної та моральної шкоди, а також стягнення понесених процесуальних витрат - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 в якості відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди в сумі 9 180 грн, в якості відшкодування моральної шкоди 70 000 грн, а в якості понесених процесуальних витрат на правову допомогу 43 500 грн, що в сумі складає 122 680 грн.

Речові докази, а саме:

- чоловічі шорти, кімнатні капці, 2 сліди папілярних візерунків, змив з ручки дверей шафи, дактилокарта ОСОБА_7 ,що перебувають в камері зберігання речових доказів Голосіївського УП ГУНП в місті Києві (квитанція №009512) - знищити;

- вилучені в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_5 грошові кошти на загальну суму 407820 грн, які були повернуті потерпілій ОСОБА_7 - залишити у володінні останньої;

- вилучені в ході проведення обшуку громадянина ОСОБА_3 мобільні телефони марки: Nokia S30 чорного кольору, Samsung J15 сріблястого кольору, Samsung (слайдер) бордового кольору, що перебувають в камері зберігання речових доказів Голосіївського УП ГУНП в місті Києві (квитанція №009524) - повернути ОСОБА_3

- вилучений в ході проведення обшуку громадянина ОСОБА_3 чорний маленький ніж, що перебуває в камері зберігання речових доказів Голосіївського УП ГУНП в місті Києві (квитанція №009524) - знищити.

Арешт на речові докази, накладений у даному кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23.10.2024 (справа № 752/22331/24) - скасувати.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд міста Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення, а обвинуваченим - з моменту отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Строк апеляційного оскарження для осіб, які не були під час оголошення вироку обчислюється з дня отримання ними його копії.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору в порядку, визначеному статтями 376 КПК України, а особам, які не були присутніми під час його проголошення - направити не пізніше наступного дня.

Суддя ОСОБА_1