ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року

м. Київ

справа № 331/4515/23

провадження № 51-5339 км 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 20 травня 2024 року й ухвалу Запорізького апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000412, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Лазурне Мелітопольського району Запорізької області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 червня 2020 року за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 7 місяців зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки 6 місяців,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 20 травня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією належного йому на праві власності майна.

До набрання вироком законної сили суд залишив застосований щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 187 КК України. Судові рішення стосовно нього в касаційному порядку не оскаржені.

Крім того, суд у вироку на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України прийняв відмову потерпілого ОСОБА_9 від позовної заяви про стягнення із засуджених матеріальної шкоди й вирішив долю речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 18 квітня 2023 року в період з 22:00 до 23:00, перебуваючи в будинку АДРЕСА_2 , діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_8 , в умовах воєнного стану, з метою заволодіння чужим майном вчинив напад на ОСОБА_9 , поєднаний із насильством, яке є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого.

У ході нападу ОСОБА_8 гітарою вдарив ОСОБА_9 по голові, від чого останній упав, після цього засуджений завдав йому ударів руками по обличчю, чим подавив волю потерпілого до спротиву. Далі ОСОБА_8 витягнув із його кишені мобільний телефон, а ОСОБА_7 дістав із належної потерпілому сумки два мобільних телефони, 16 сім-карт, папку для документів, шкіряну сумку і грошові кошти в сумі 200 грн., якими вони розпорядились на власний розсуд. Загальна вартість належного потерпілому майна, яким заволоділи засуджені, становить 9850 грн.

Крім того, після виявлення ОСОБА_7 у вказаній сумці належних потерпілому п`ятьох банківських карт, з метою отримання пін-коду для подальшого зняття готівкових коштів, ОСОБА_8 завдав ОСОБА_9 не менше шести ударів по тулубу предметом, схожим на палицю. У зв`язку з відмовою потерпілого надати ці відомості ОСОБА_8 заподіяв йому ще два удари по колінних суглобах предметом, схожим на молоток, після чого потерпілий, усвідомлюючи, що його життю та здоров`ю загрожує небезпека, повідомив засудженим відповідні пін-коди. Далі ОСОБА_8 залишився з потерпілим, а ОСОБА_7 пішов до банкомата для зняття готівки з указаних банківських карток, однак виявив, що на відповідних рахунках відсутні грошові кошти.

За описаних обставин ОСОБА_9 було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, закритого перелому лівої гілки нижньої щелепної кістки, численні синці та садна в лобній ділянці й у ділянках очних ямок, гематоми лівої ділянки очної ямки, травму грудної клітки у вигляді закритих переломів 8-11 ребер ліворуч із гематомою у правій половині грудної клітини, які належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я, а також легкі тілесні ушкодження у вигляді гематом підшкірної лівої кисті й на внутрішній поверхні лівої плечової кістки.

Тієї ж ночі, з метою приховування злочину засуджені винесли потерпілого ОСОБА_9 , котрий не міг самостійно пересуватися внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, з будинку та покинули його на вул. Ламаній.

Запорізький апеляційний суд ухвалою від 09 жовтня 2024 року залишив без змін вирок місцевого суду.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення стосовно ОСОБА_7 на підставах неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону й невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що судові рішення ґрунтуються на неправильній оцінці судами доказів, якими, на думку захисника, не доведено винуватості ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні поза розумним сумнівом. Так, захисник твердить, що ОСОБА_7 не мав ні наміру вчиняти розбій, ні відповідної попередньої домовленості з ОСОБА_8 вчиняти розбійний напад, натомість він хотів заволодіти сім-картами і грошовими коштами з банківських карт, які він таємно викрав, скориставшись безпорадним станом потерпілого. Тому вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а суд апеляційної інстанції відповідних порушень не усунув, доводів, викладених в апеляційній скарзі захисника, належним чином не перевірив та, не дотримавшись вимог ст. 404 КПК України, невмотивовано залишив вирок місцевого суду без змін, постановивши рішення, яке не відповідає положенням ст. 419 цього Кодексу.

Позиції інших учасників судового провадження

У письмових запереченнях на вказану касаційну скаргу прокурор, яка брала участь у провадженні в суді першої інстанції, просить залишити судові рішення без змін як законні, а касаційну скаргу захисника - без задоволення як необґрунтовану.

Під час касаційного розгляду захисник ОСОБА_6 просив задовольнити касаційну скаргу з викладених у ній мотивів.

Прокурор ОСОБА_5 вважала, що підстави для задоволення касаційної скарги сторони захисту відсутні.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 ст. 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК України, є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Із будь-яких інших приводів касаційний суд не вправі втручатися в рішення судів попередніх інстанцій та переглядає їх з огляду на ті обставини, що встановлені цими судами. Тому аргументи сторони захисту щодо незгоди з даною судом першої інстанції оцінкою доказів із точки зору їх належності і достовірності, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії подій, які стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, враховуючи вимоги ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Натомість указані обставини, на які посилався захисник в апеляційній скарзі, аналогічні тим, що наведені в його касаційній скарзі, були перевірені судом апеляційної інстанції, який, не встановивши порушень, передбачених статтями 410, 411 КПК України, залишив вирок без змін, зазначивши мотиви ухвалення свого рішення. Колегія суддів Верховного Суду погоджується з викладеними в судовому рішенні мотивами, з яких ці доводи визнані необґрунтованими.

За фактичних обставин кримінального провадження, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, є правильним і таким, що підтверджується сукупністю зібраних доказів, досліджених і перевірених в установленому кримінальним процесуальним законом порядку. Оцінивши надані докази в порядку ст. 94 КПК України, суди попередніх інстанцій підсумували, що цими доказами доведено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину поза розумним сумнівом.

Доводи захисника ОСОБА_6 про недоведеність умислу ОСОБА_7 на вчинення розбійного нападу на потерпілого, відсутність попередньої змови з іншим співучасником злочину були перевірені й відхилені, стосовно чого в судових рішеннях наведено аргументовані мотиви.

Так, суди проаналізували показання потерпілого ОСОБА_9 , котрий під час допиту в суді першої інстанції підтвердив обставини розбійного нападу на нього, зазначивши, що працював реалізатором стартових пакетів у компанії мобільного зв`язку і в день події прибув у м. Запоріжжя по роботі, після зустрічі з клієнтом запізнився на останню електричку до м. Дніпра та в пошуках місця ночівлі познайомився з ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , які запропонували йому залишитися в них. У будинку, до якого він зайшов разом із засудженими, перебували ще двоє чоловіків і жінка. Пам`ятає, як ОСОБА_8 ударив його дерев`яною палицею в обличчя, потім засуджені відібрали в нього сумку й почали вимагати повідомити їм пін-коди від банківських карток. Після цього йому було завдано удару по голові дерев`яним предметом, у зв`язку з чим він упав і почав втрачати свідомість, тому детально не пригадує подальшого розвитку подій. Як пояснив ОСОБА_9 , він опритомнів у лікарні, де більше тижня перебував у реанімації, внаслідок побиття в нього були переламані ребра та нога, у двох місцях зламано щелепу, вибито чотири зуба, розбито ніс та завдано численних гематом. Також потерпілий підтвердив, що в ході досудового розслідування впізнав ОСОБА_7 і ОСОБА_8 за фотознімками як осіб, котрі вчинили на нього розбійний напад, а під час слідчого експерименту відтворив послідовність їхніх дій.

Ці показання потерпілого суди зіставили з показаннями допитаної як свідка ОСОБА_10 , котра перебувала на місці події і пояснила, як ОСОБА_8 , вимагаючи в потерпілого стартові пакети мобільного зв`язку й гроші, ударив його гітарою в ділянку голови, потім завдав ударів руками по голові та бив по колінах інструментом, схожим на молоток, у зв`язку із чим потерпілий втратив свідомість і впав на підлогу, після чого ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_7 заволоділи належними йому речами і грошовими коштами. Також вона бачила, як ці особи разом із ОСОБА_11 винесли потерпілого з будинку в покривалі. Потім ОСОБА_7 , передавши ОСОБА_12 і ОСОБА_13 по декілька стартових пакетів і мобільні телефони потерпілого, наказав продати їх. Уранці свідок побачила, що потерпілий непритомний лежав на землі під хвірткою одного з будинків, жодної допомоги йому ніхто не надав. Інший очевидець події ОСОБА_13 дав аналогічні показання, а також зазначив, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 наказали йому та ОСОБА_12 продати належні потерпілому мобільні телефони, а виручені кошти їм повернути.

Показання потерпілого і свідків про обставини злочину суди зіставили з відомостями, що зафіксовані в протоколах слідчих дій, а також висновками судово-медичних експертиз щодо наявних у потерпілого тілесних ушкоджень та іншими письмовими доказами у кримінальному провадженні.

Дослідивши зібрані докази, надавши кожному з них оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України. Переконливих і достатніх доводів, які б ставили під сумнів додержання судами приписів статей 84, 91, 94 КПК України та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність під час кваліфікації дій ОСОБА_7 , у касаційній скарзі не наведено.

Версія сторони захисту про непричетність ОСОБА_7 до розбійного нападу у співучасті з ОСОБА_8 із посиланням на те, що він особисто не завдавав тілесних ушкоджень потерпілому, а лише заволодів його речами після того, як останній знепритомнів унаслідок його побиття ОСОБА_8 , була відхилена судами попередніх інстанцій після об`єктивного з`ясування ними характеру розвитку подій, змісту, послідовності й спрямованості дій кожного із засуджених.

Так, співучастю у кримінальному правопорушенні є умисна спільна участь декількох осіб (суб`єктів кримінального правопорушення) у вчиненні умисного кримінального правопорушення. Кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення. Під час його вчинення кожен зі співучасників може вчиняти різні дії (подолання опору потерпілого, заподіяння тілесних ушкоджень, заволодіння майном), які спрямовані на досягнення єдиної мети.

Домовленістю групи осіб про спільне вчинення кримінального правопорушення є узгодження об`єкта кримінального правопорушення, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися в будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.

Згідно з установленими судами обставинами, засуджені ще до моменту виконання об`єктивної сторони діяння, помітивши раніше незнайомого їм ОСОБА_9 , під приводом надання йому місця для ночівлі привели його до будинку, де ОСОБА_8 узгоджено з ОСОБА_7 розпочав активні дії щодо побиття потерпілого, і, подолавши його опір, спільно заволоділи належним йому майном, а потім разом вжили заходів щодо приховування злочину.

Суди дійшли правильного висновку, що дії нападників були послідовними, узгодженими і спільними, охоплювалися єдиним умислом, спрямованим на те, щоб шляхом застосування фізичного насильства подолати волю потерпілого і заволодіти його речами, що вони й зробили після того, як він втратив свідомість від отриманих тілесних ушкоджень. Напад відбувався за умов, коли кожен із його співучасників мав змогу бачити та усвідомлювати дії іншого нападника, погоджувався з ними і продовжував активну протиправну поведінку. Зокрема, в той час як ОСОБА_8 бив потерпілого різними предметами, долаючи його опір, а потім вимагав повідомити пін-коди банківських карток, ОСОБА_7 , виконуючи свою роль, забрав сумку потерпілого разом із його речами, якими засуджені разом заволоділи, а також, отримавши пін-коди, попрямував до банкомату зняти грошей. Суди з`ясували, що засуджені не мали жодних інших мотивів для заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, тому під час скоєння на нього нападу корисливий мотив був єдиним домінуючим мотивом цього злочину.

Виконання кожним із засуджених під час нападу різних дій (завдання ударів, вилучення речей) не може бути підставою для кваліфікації вчиненого за статтями закону, які передбачають відповідальність за конкретні вчинені злочинні дії, як про це твердить захисник у касаційній скарзі, оскільки суди беззаперечно, поза розумним сумнівом встановили наявність єдиної спільної мети та узгодженість дій ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , що свідчать про їхню попередню домовленість саме на вчинення розбою, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого. Злочинні дії ОСОБА_7 були складовою нападу, засуджений виконав частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації спільного умислу.

Твердження захисника про те, що апеляційний суд, порушивши приписи ст. 404 КПК України, повторно не дослідив доказів, тоді як повинен був це зробити з огляду на доводи в апеляційній скарзі захисника, є неприйнятними.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

У цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з їх оцінкою. Апеляційний суд не знайшов передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав, які б свідчили про неповноту або наявність порушень під час дослідження та оцінки доказів місцевим судом, таких підстав сторона захисту також не навела. Тому суд апеляційної інстанції, не вбачаючи потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це зробив місцевий суд, обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом попередньої інстанції.

Отже, застосована апеляційним судом процедура не суперечила встановленій у ст. 23 КПК України засаді безпосередності дослідження доказів. Розглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника в межах, установлених ст. 404 КПК України, та у визначеному ст. 405 цього Кодексу порядку, апеляційний суд в ухвалі навів мотиви прийнятого рішення, спростувавши доводи сторони захисту. Зміст ухвали апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Мотиви незгоди із судовими рішеннями, які зазначила сторона захисту в касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не містять переконливих доводів, які б дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення були постановлені з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.

Незгода сторони захисту з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Призначене ОСОБА_7 покарання є співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності, тяжкості вчиненого правопорушення та даним про особу винного, його вид і розмір відповідає принципу індивідуалізації, згідно з яким суд на основі оцінки ряду загальних і спеціальних критеріїв, зазначених у законі, визначив справедливу міру покарання, спрямовану на досягнення цілей виправлення засудженого і приватної превенції.

Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.

Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

Вирок Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 20 травня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3