Дата документу 16.04.2025 Справа № 331/3358/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/3358/22 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/184/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 16 квітня 2025 року у місті Запоріжжі в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця ст. Бадам, Бугунського району, Чимкентської області, Казахстан, громадянина України, який має середню освіту, неодружений, на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей немає, офіційно не працевлаштований, не має реєстрації, фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 04 травня 2005 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч.3 ст.185 КК України, до позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст.ст.75, 76 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік;

- 23 травня 2007 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст. 186 КК України до позбавлення волі на строк 2 роки 4 місяці;

- 03 жовтня 2007 року Вільнянським районним судом Запорізької області за ч.2 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки;

- 07 вересня 2010 року Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.3 ст. 186 КК України до позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 3 роки;

- 21 серпня 2012 року Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.2 ст. 15 ч.2 ст.185 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст. 71 КК України частково приєднано покарання до вироку Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2010 року і визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць. Звільнився 05 вересня 2017 року за відбуттям строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 .

Захисник-адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 30 листопада 2022 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обраховувати з моменту фактичного затримання обвинуваченого.

Запобіжний захід до набрання вироком суду законної сили щодо ОСОБА_6 ухвалено не обирати.

Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі захисник просить оскаржуваний вирок суду змінити та призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванні ст.ст.75,76 КК України.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає про те, що судом було встановлено, що ОСОБА_6 : визнав свою провину; щиро кається в скоєному; сприяв встановленню об`єктивної істини по справі; не ухилявся від проведення слідчих дій; не офіційно працює; має хворобу ноги, займається оформленням інвалідності.

Під час розгляду провадження обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_6 судом не встановлено, обставинами, що пом`якшують покарання є визнання вини та щире каяття.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.3 постанови Пленуму Верховного Суі України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляєте в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажала виправити ситуацію, що склалася.

ОСОБА_6 не намагається уникнути відповідальності та справедливого покарання, все що трапилось для нього гіркий, страшний урок на все життя, він до теперішнього часу переживає за скоєне.

Тому справедливим і законним є надати йому можливість залишатись на волі та виконувати вимоги закону в частині покладених на нього судом обов`язків, передбачених ст.ст. 75, 76 КК України.

В запереченнях до апеляційної скарги прокурор у кримінальному провадженні зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_6 з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який віднесено до категорії тяжких злочинів, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття обвинуваченого.

Разом з тим, суд обґрунтовано прийняв до уваги дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення корисливих злочинів пов`язаних із посяганням на чужу власність, однак покарання відбув повністю, офіційно не працевлаштований, неодружений та не має на утриманні неповнолітніх та малолітніх дітей, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, однак проходив лікування у 2021 році.

Посилання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції у вироку не застосував положення ст. 75 КК України, є безпідставними та неспроможними, оскільки ОСОБА_6 раніше неодноразово засуджений за вчинення аналогічних злочинів, звільнявся від відбування покарання з випробуванням, офіційно не працевлаштований, стабільного заробітку не має, вчинив тяжкий злочин.

Вказане свідчить, що призначення ОСОБА_6 покарання за минулі правопорушення не призвело до позитивних змін в особистості ОСОБА_6 та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що останній належних висновків для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, оскільки на сьогоднішній день ОСОБА_6 не має реєстрації, не працює та власного стабільного доходу не має.

Прокурор вважає, що встановлені судом першої інстанції обставини щодо призначення ОСОБА_6 покарання без ізоляції від суспільства не можуть бути достатніми для попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, у зв`язку з?чим призначив покарання, передбачене санкцією ч.4 ст. 185 КК України, та яке відповідає цілям призначення покарання.

На підставі викладеного, немає жодних підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для скасування або зміни оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_6 .

Згідно з вироком суду, 08 червня 2022 року приблизно о 17 годині 29 хвилині, ОСОБА_6 , будучи особою раніше судимою за вчинення корисливих злочинів, судимість за які не знята та не погашена в установленому законом порядку, діючи повторно в умовах воєнного стану (Згідно Закону України від 03 березня 2022 року, який набув чинності 07 березня 2022 року «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство»), знаходячись у торговому залі магазину «Аврора», що розташований за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний 87В, усвідомлюючи, що за його діями ніхто не спостерігає, з прилавка з товарами таємно викрав майно магазина, а саме:

- мультиметр цифровий «HouseHoff» арт.55346 в кількості 2 одиниць товару, вартістю 190 гривні 83 копійок без урахування ПДВ, за одну штуку, загальною вартістю 381 гривень 66 копійок, без урахування ПДВ,

- спрей-фарба «Silver» для ноутбука і замші коричневий 300 мл у кількості однієї одиниці товару вартістю 57 гривень 50 копійок, без урахування ПДВ,

- мастило мультифунк «Fusion» від корозії 200 мл у кількості однієї одиниці товару вартістю 64 гривень 17 копійок без урахування ПДВ,

- набір насадок двосторонніх з викруткою ар.67664, у кількості п`яти одиниць товару вартістю 40 гривень 83 копійки без урахування ПДВ, за одну одиницю, загальною вартістю 204 гривен 15 копійок без урахування ПДВ, що належить ТОВ «Вигідна покупка» чим завдав матеріальну шкоду на суму 707 гривен 48 копійок.

Після чого зник з місця скоєння злочину, викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Заслухавши доповідь судді; захисника, який підтримав апеляційну скаргу та, разом з тим просив оскаржуваний вирок суду скасувати, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, закрити на підставі п.4-1 ч.1 ст. 284 КПК України - у зв`язку з декриміналізацією відповідно до ЗУ №3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року; прокурора, який підтримав думку захисника щодо закриття кримінального провадження із зазначених підстав; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника щодо обґрунтованості призначеного ОСОБА_6 покарання, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. При призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, пов`язаних із посяганням на чужу власність, однак покарання відбув повністю, офіційно не працевлаштований, неодружений та не має на утриманні неповнолітніх та малолітніх дітей, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, однак проходив лікування у 2021 році.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, суд визнав щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З врахуванням всіх обставин провадження та відомостей про особу обвинуваченого, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення, але на мінімальний строк.

З урахуванням відомостей про особу обвинуваченого, а саме того, що останній раніше неодноразово судимий, вже звільнявся від відбування покарання з випробуванням, проте на шлях виправлення не ставав, порушував умови звільнення від відбування покарання з випробуванням, у зв`язку з чим за відповідними рішеннями суду йому призначались покарання, пов`язані з ізоляцією від суспільства, підстав для застосування ст.75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не убачається.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України.

Разом з тим, доводи захисника та прокурора при апеляційному розгляді про необхідність скасування вироку і закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 за ч.4 ст.185 КК України, на підставі положень пункту 4-1 частини першої статті 284 КПК України, є слушними, зважаючи на таке.

09 серпня 2024 року набрав чинності Закон України від 18 липня 2024 року №3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (далі - Закон №3886-IX), яким було внесено зміни до статті 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями ч.1 ст.51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною другою статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч.1 ст.51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене, аналіз вказаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст.51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з частиною 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пунктом 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

З оскаржуваного вироку убачається, що ОСОБА_6 вчинив інкриміноване кримінальне йому правопорушення у 2022 році. Діями обвинуваченого було заподіяно матеріальну шкоду потерпілому на суму 707 грн 48 копійок.

Станом на 01 січня 2022 року неоподатковуваний мінімум доходів громадян складав 1240,5 грн, тобто розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст.185 КК України, на момент вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, становить 2481 грн.

Як регламентовано частиною 1 статті 3 КК України, законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (частина 6 статті 3 КК України).

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначені норми Основного Закону України також знайшли своє відображення і в ч.1 ст.5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Враховуючи те, що вартість майна, яким заволодів ОСОБА_6 , становила - 707 грн 48 копійок, тобто ця сума є меншою за розмір, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, а саме ніж 2481 грн, колегія суддів вважає, що, з огляду на передбачений статтею 58 Конституції України і статтею 5 КК України принцип зворотної дії закону в часі та з урахуванням вищенаведеного, вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення не підпадає під кримінально каране діяння, передбачене ч.4 ст. 185 КК України.

Внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність за певні діяння у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Відповідно до положень ч.3 ст.479-2 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує. За відсутності згоди обвинуваченого та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1-2 частини другої статті 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що обвинуваченим вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд ухвалює виправдувальний вирок.

Відповідно до вимог ст.417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, положення ст. 417, п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, а також те, що учасники провадження просили закрити кримінальне провадження з вказаних підстав, колегія суддів доходить висновку, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 за ч.4 ст.185 КК України підлягає закриттю, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, а вирок суду в цій частині - скасуванню.

Керуючись п.4-1 ч.1 ст. 284 КПК України, ст.ст. 404-405, 407-409, 417 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 30 листопада 2022 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, скасувати.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 за ч.4 ст.185 КК України закрити на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4