Дата документу 30.07.2025 Справа № 335/6445/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/6445/25 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/828/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника - адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 8 липня 2025 року, якою у відношенні

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Запоріжжя, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 436-1, ч. 3 ст. 436-2 КК України,

продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 5 вересня 2025 року, з продовженням дії застави у розмірі 2000000 грн., -

В С Т А Н О В И Л А:

Як убачається з матеріалів справи, в провадженні Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя перебуває на розгляді кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 436-1, ч. 3 ст. 436-2 КК України.

Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 8 липня 2025 року було продовжено застосування у відношенні ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 5 вересня 2025 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_8 просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого задовольнити частково, змінити ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт у певний час доби, з носінням електронного засобу контролю та покладенням інших обов`язків, визначених ч. 5 ст. 194 КПК України в межах строку досудового розслідування або зменшити розмір застави до розміру, що є наближеним до мінімального з передбачених законом для тяжких злочинів.

В обґрунтування своєї скарги вказує, що ОСОБА_7 тримається під вартою з 19 липня 2024 року, що може мати надзвичайно руйнівні наслідки для його психологічного, соматичного та соціального здоров`я, оскільки він є інвалідом 3 групи, з низкою хронічним захворювань, обраний щодо ОСОБА_7 запобіжний захід неодноразово продовжувався із посиланням на однакові підстави для його подальшого утримання під вартою.

Зазначає про необґрунтованість пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, оскільки обвинувачення не містить викладу фактичних обставин кримінальних правопорушень із зазначенням усіх елементів, які утворюють склад злочину та обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, в діях ОСОБА_7 відсутній умисел та мета щодо інкримінованих йому злочинів.

Крім того, вказує на те, що виконання експертиз було призначено в органі, залежному від органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, відображені у клопотанні про обрання запобіжного заходу докази у вигляді протоколів НСРД не можуть бути визнані належними та допустимими, оскільки не надано жодної ухвали слідчого судді щодо надання дозволу на здійснення відповідних негласних розшукових заходів та НСРД, не надано відповідних клопотань органу досудового розслідування про надання таких дозволів.

Зазначає про необґрунтованість ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки відсутні докази того, що ОСОБА_7 збирався чи збирається незаконно впливати на свідків чи інших учасників справи у цьому кримінальному провадженні.

Крім того, на протиріччя вказаним в клопотанні прокурором доводів, зазначає, що ОСОБА_7 не є діючим радником Генерального директора філії ВП «Атоменергомаш» АТ «НАЕК «Енергоатом», про що сторона обвинувачення була повідомлена.

Зазначає, що стороною обвинувачення не наведено належного обґрунтування про наявність у ОСОБА_7 зв`язків із військовими та правоохоронцями, які дозволять йому незаконно впливати на свідків, оскільки обвинувачений вже п`ять років був виведений у розпорядження, перебуває під вартою майже рік, за цей час всі його соціальні та службові зв`язки втрачені, а твердження щодо постійних зв`язків ОСОБА_7 з представниками рф та можливість надання їм інформації щодо працівників СБУ є виключно припущення сторони обвинувачення.

Також, в обґрунтування відсутності ризику переховування вказує, що після проведення обшуку, ОСОБА_7 добровільно з`явився до суду для обрання запобіжного заходу у зазначеному кримінальному провадженні, з 8 листопада 2017 року по 19 липня 2024 року обвинувачений не виїжджав за межі України, а ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, втратив свою актуальність.

Звертає увагу на те, що судом не враховано, що ОСОБА_7 має ряд нагород, раніше не судимий, не притягувався до будь-якого виду відповідальності, не вчиняв жодного кримінально караного діяння, є учасником АТО, пенсіонером органів СБУ, інвалідом 3 групи, має міцні соціальні зв`язки, офіційно одружений, має малолітню дитину, дружина обвинуваченого є інвалідом 2 групи, потребує постійного лікування та сам обвинувачений має ряд хронічних захворювань і 3 групу інвалідності, отриманої під час проходження служби в СБУ.

Вказує, що визначений судом першої інстанції розмір застави є завідомо непомірним.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник - адвокат ОСОБА_8 підтримала апеляційну скаргу та вказала на необґрунтованість пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, недоведеність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а також на непомірність визначеної застави. Зазначила, що обвинувачений приймав участь в АТО, після обшуків 3 дні перебував на волі, не переховувався, добровільно з`явився до суду.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, вказав на відсутність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції вважав законним, обґрунтованим та просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого, його захисника та прокурора, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

З огляду на статті 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

За положенням ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовувались до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

Зокрема, частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що клопотання прокурора повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, в даному випадку суд першої інстанції вищевказаних вимог закону дотримався, перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою, правильно встановив, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України не зменшились та вказав про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Під час оцінки заявлених прокурором ризиків, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ризик переховування від суду наразі є актуальним та обумовлений серед іншого, притягненням до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю можливого покарання.

Так, злочини, у якому обвинувачується ОСОБА_7 відносяться до категорії нетяжких та тяжких злочинів, покарання за злочин, передбачений ч. 3 ст. 436-2 КК України передбачено у виді позбавлення волі на строк до 8 років з конфіскацією майна або без такої. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку значно підвищують ймовірність ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Крім того, тяжкість можливого покарання не є єдиною підставою для продовження ризику переховування.

Так, колегія суддів відзначає той факт, що як випливає із матеріалів провадження, ОСОБА_7 звільнено з військової служби у відставку за станом здоров`я, останній має інвалідність, є колишнім співробітником Служби безпеки України, має багаторічний стаж роботи в правоохоронному органі, що вказує на його значний досвід оперативної роботи, та в сукупності значно підвищує ризик того, що обвинувачений може переховуватися від суду, використовуючи при цьому в тому числі методи конспірації та відповідні зв`язки у правоохоронному органі, або за станом свого здоров`я, маючи відповідну групу інвалідності може покинути межі України.

На продовження ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України слугує те, що як випливає із оскаржуваної ухвали, судовий розгляд кримінального провадження наразі триває, жодний із свідків ще не допитувався судом, і, відповідно, їх покази не сприйняті безпосередньо, задля можливості використання їх як доказів, а тому будучі обізнаним про анкетні дані свідків, оскільки деякі з них є знайомими для обвинуваченого, адже є співробітниками УСБУ в Запорізькій області, ОСОБА_7 може здійснювати на них певний вплив з метою зміни ними показань або відмови від їх надання для уникнення кримінальної відповідальності.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про продовження ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, адже, як випливає із зазначеного прокурором, наразі досліджуються обставини можливої причетності до вказаного злочину інших співробітників УСБУ в Запорізькій області, а будучі обізнаним з інформацією про кримінальне провадження, про обставини, що є предметом доказування у ньому, про наявність чи відсутність певних доказів, які стали відомі обвинуваченому під час його ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_7 може повідомити інших осіб, які можуть бути причетними до злочину, про відомі йому обставини, чим буде перешкоджати кримінальному провадженню.

Отже, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України продовжують існувати та на даний час не зменшились.

З приводу доводів апеляційної скарги, які фактично зводяться до невинуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, то слід зазначити, що апеляційний суд на даному етапі провадження не вправі розглядати ті питання, які суд повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину.

Крім того, ст. 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених від час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Із аналізу ст. 422-1 КПК України випливає, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду першої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

Таким чином, доводи щодо необґрунтованості обвинувачення, не можуть бути предметом розгляду апеляційним судом під час перевірки ухвали про продовження застосування запобіжного заходу.

Щодо доводів захисника про наявність у ОСОБА_7 нагород, а також що останній раніше не судимий, є учасником АТО, пенсіонером органів СБУ, має інвалідність, міцні соціальні зв`язки, то вони безумовно враховуються апеляційним судом, разом з цим, з огляду на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати і надалі, вказані обставини не можуть свідчити про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

З приводу доводів щодо визначеного судом першої інстанції розміру застави, який є непомірним, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 182 КПК України, у виключних випадках, якщо суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконанню особою, що обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

За наслідком розгляду клопотання про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу та дослідження сукупності усіх обставин у даному кримінальному провадженні, суд першої інстанції, використовуючи надані йому дискреційні повноваження, достатньо обґрунтовано, на переконання колегії суддів, встановив, що застава, яка була визначена ухвалою слідчого судді від 14 травня 2025 року, здатна забезпечити виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків.

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010 Європейський суд з прав людини зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 статті 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а, зокрема, явку обвинуваченого на судове засідання.

Так, з урахуванням того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні у тому числі тяжкого злочину проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, що має суспільний інтерес, а також враховуючи роль та поведінку обвинуваченого в інкримінованих йому злочинів, апеляційний суд вважає, що розмір застави у даному кримінальному провадженні має бути визначено на рівні, необхідному для забезпечення дієвості заходів забезпечення кримінального провадження.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що застава у сумі до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не здатна забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Також, колегія суддів приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на наявність у ОСОБА_7 ряду захворювань, разом з цим, такі доводи на даний час не є підставою для обрання обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, оскільки апеляційному суду не надано доказів про неможливість утримання останнього під вартою та неможливість отримання ним необхідного лікування в умовах установи попереднього ув`язнення, як не надано і відомостей про те, що наявні та діагностовані у ОСОБА_7 захворювання відносяться до переліку хвороб, які несумісні із триманням під вартою.

Крім того, слід зазначити, що обвинувачений має право звертатися за лікарськими консультаціями та лікуванням до закладів охорони здоров`я, що мають ліцензію Міністерства охорони здоров`я України, які надають платні медичні послуги та не віднесені до відання центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 199, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів Запорізького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 8 липня 2025 року, якою у відношенні ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 436-1, ч. 3 ст. 436-2 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 5 вересня 2025 року, з продовженням дії застави у розмірі 2000000 грн., залишити без змін.

Ухвала є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4