Справа № 456/4135/25
Провадження № 1-кп/456/491/2025
УХВАЛА

про продовження строку запобіжного заходу

07 серпня 2025 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

в процесі розгляду у підготовчому судовому засіданні кримінального провадження стосовно ОСОБА_3 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 ст. 407 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,-

встановив:

У підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В обґрунтування клопотання прокурор покликається на те, що солдат ОСОБА_3 , обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 ст. 407 КК України - самовільне залишення військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Санкцією ч. 5 ст. 407 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.

10.06.2025 ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова стосовно ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 08.08.2025 включно.

Вказане рішення стороною захисту оскаржувалося в апеляційному порядку, проте за результатами апеляційного розгляду ухвала слідчого судді залишена без змін.

Метою продовження строку тримання під вартою ОСОБА_3 є забезпечення виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків, а також перешкоджання ризикам, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: переховуваная обвинуваченого ОСОБА_3 від суду; незаконно впливати на свідківу у цьому ж кримінальному провадженні шляхом їх переконання, залякування чи схиляння їх до зміни, наданих інших показань, узгодження своїх показань з показаннями вказаних осіб; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується.

Неможливість застосування запобіжних заходів у вигляді особистого зобов`язання, домашнього арешту та особистої поруки відносно обвинуваченого пов`язана з тим, що вказані запобіжні заході будуть не достатніми для запобігання вищевказаним ризиками.

Згідно ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчинні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Згідно ч. 4 ст. 183 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109 - 114-2, 258 - 258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437 - 442-1 Кримінального кодексу України.

Обвинувачений ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання прокурора, просить обрати йому більш м`який запобіжний захід або визначити розмір застави. Від проходження військової служби він відмовляється. Військової спеціальності у нього не має, військову службу він проходив на посаді кухара.

Захисник ОСОБА_5 підтримав позицію обвинуваченого, просить відмовити у задоволенні клопотання прокурора, оскільки недоведені ризики, передбачені ст.177 КПК України, обвинувачений не переховувався від органів досудового розслідування, співпрацював з слідством, вина у вчиненні кримінального правопорушення не доведена. У разі продовження ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просить визначити заставу у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Крім цього захисник подав письмове заперечення на клопотання про обрання запобіжного заходу, в обгрунтування якого покликається на те, що клопотання прокурора є немотивованим та необґрунтованим, таким, що невідповідає нормам чинного кримінального процесуального законодавства, зокрема ст.ст.132,177,178 КПК України.

Зокрема, прокурором не наведено як доказів наявності обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованого ОСОБА_3 кримінального правопорушення, так і не наведено по суті ні одного ризику, який би вказував на необхідність застосування запобіжного заходу до ОСОБА_3 , так і обрання його в цілому.

Прокурором формально зазначалось, що обвинувачений, перебуваючи не під вартою, може незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, зокрема військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом переконання, залякування чи схиляння їх до зміни, наданих ними показань, узгодження своїх показань з показаннями вказаних осіб. Водночас при цьому, прокурор не зазначив підстави для зазначеного висновку.

Варто зазначити, що відсутність знань в галузі права та освітній рівень обвинуваченого не надає йому можливості орієнтуватися у змісті показань свідків, значимості їх показань, а відповідно і тиску з метою якось змінити ці покази, щоб вони перестали бути доказами у кримінальному провадженні.

Ще одним підтвердженням зазначених доводів може слугувати те, що в матеріалах справи відсутні будь-які дані, в тому числі, заяви, пояснення свідків щодо впливу на них, рапорти, як містили в собі хоча б якісь достовірні дані, що ОСОБА_6 в дійсності мав намір впливати на таких свідків. Відсутність таких документів прямо свідчить про обґрунтування прокурором доводів виключно на власних припущеннях.

Аналогічно безпідставними є припущення прокурора про те, що ОСОБА_6 може переховуватись від органів досудового розслідування і суду, з огляду на наступні обставини. По-перше, ОСОБА_6 на час російського повномасштабного вторгнення в 2022 році разом з сім`єю перебував в м.Мелітополь Запорізької області, яке з 24.02.2022 року перебуває під російською окупацією. Маючи цілком правомірну можливість виїхати до країн Свросоюзу через тимчасово окуповані території та Грузію, ОСОБА_6 вирішив повернутись на підконтрольну Україні територію через лінію розмежування та бойових дій, що було пов`язано з певним ризиком. Після повернення на підконтрольну Україні територію ОСОБА_6 разом з сім`єю оселились у м.Стрий Львівської області, де обвинувачений влаштувався на постійну роботу та став на військовий облік за місцем свого проживання.

По-друге, як визнається безпосередньо стороною обвинувачення, ОСОБА_6 добровільно з`явився 09.06.2025 року до ТУ ДБР у місті Львові.

Таким чином, зазначені обставини, а саме підтверджені діями наміри ОСОБА_7 працювати і жити разом з родиною в Україні, а також його добровільна явка до ТУ ДБР у місті Львові, спростовують будь-які припущення сторони обвинувачення щодо намірів ОСОБА_7 ухилятись від органів досудового слідства та суду або залишити територію України.

Як зазначено у клопотанні, ОСОБА_3 інкримінується вчинення тяжкого злочину проти встановленого порядку несення військової служби - за ч. 5 ст. 407 КК України, що, на думку сторони обвинувачення, саме по собі вказує на наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Таким чином, на думку прокурора, факт обвинувачення особи у вчиненні тяжкого злочину по суті вказує на невиправний характер особи і не залишає іншого шляху, окрім як продовження протиправної діяльності.

Варто зазначити, що ризики не можуть оцінюватися виключно на підставі суворості можливого покарання; підставою для запобіжного заходу мають бути реальні, доведені ризики та конкретні факти, а не припущення сторони обвинувачення.

Натомість фактичні обставини, зокрема те, що обвинувачений раніше не судимий і поведінка обвинуваченого протягом тривалого періоду життя не вказує на його схильність до вчинення злочинів, спростовують можливість вчинення злочинів.

Так, ОСОБА_6 раніше не судимий; на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває; проживає постійно у м. Стрий Львівської області, має позитивну репутацію, позитивні характеристики, в нього відсутні будь-які негативні характеристики, є віруючою особою, має міцні та сталі духовні та соціальні зв`язки.

Так, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 12 жовтня 2002 року, тобто вже більше 22 (двадцяти двох) років, є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. Крім того, ОСОБА_6 з 22 січня 2010 року призначений Керівним комітетом Релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» на посаду священнослужителя старійшини (єпископа) збору.

Відповідно до абзацу восьмого частини четвертої ст. 183 КІІК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ста ттями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

Конструкція зазначеної частини ст. 183 КІІК України свідчить про те, що у разі наявності підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має право визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого, зокрема статтею 407 КК України.

Відповідно до п.2 ч. 5 статті 182 КІІК України розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається у таких межах від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи наявність у ОСОБА_7 на утриманні двох дітей, беручи до уваги, що ОСОБА_6 не володіє значним майном та внаслідок російської агресії був змушений залишити своє місце проживання у м. Мелітополь, застосування судом застави в розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб можуть у достатній мірі гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, забезпечувати процесуальну поведінку обвинуваченого.

Заслухавши думку учасників судового провадження та зважаючи на обставини справи, суд доходить такого висновку.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 10.06.2025 стосовно ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою з утриманням у Державній установі «Львівська установа виконання покарань №19» строком до 08.08.2025 включно.

Згідно ухвали Львівського апеляційного суду від 14.07.2025, ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 10.06.2025 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави ОСОБА_3 залишено без змін, а апеляційні скарги адвокатів без задоволення.

Відповідно до частини 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

У рішенні Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року №1-р/2017 суд зазначив, що під час судового провадження у суді першої інстанції (проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду) прокурор як сторона обвинувачення має обов`язок підтримувати публічне обвинувачення у суді, доводити винуватість особи та необхідність продовження запобіжного заходу шляхом подання відповідних клопотань щодо цього продовження.

Згідно ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчинні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109 - 114-2, 258 - 258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437 - 442-1 Кримінального кодексу України.

Згідно з приписами частини 3 ст. 199 КПК України підставою для продовження строку тримання під вартою є обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Крім зазначених норм КПК України, суд враховує вимоги пунктів 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якими обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Оцінюючи аргументам сторони обвинувачення, суд зазначає, що наведені прокурором у судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та мотивовані.

Перевіряючи наявність, на даний час, обставин, які слугували підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, їх актуальність, а також доцільність продовження обвинуваченому строку цього запобіжного заходу, суд зауважує, що ці обставини не змінилися, вони залишаються актуальними і відсутні обґрунтовані підстави вважати, що обрання обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку.

З приводу заперечень сторони захисту суд зазначає наступне.

Стаття 35 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу, а захист України, її незалежності та територіальної цілісності України, відповідно до ст. 65 Конституції України є обов`язком громадян України.

Строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не встановлена.

Україна запровадила альтернативи військовій службі у мирний час і громадяни України можуть безперешкодно ними скористатися. Проте у воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку Російської Федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання.

Вказані висновки зробив Верховний суд України у постанові ККС ВС від 15 квітня 2025 року у справі № 573/406/24 (провадження № 51-317км25). Де суд також вказує, що перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, в тому числі й Свідками Єгови. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, за яким не можна вести мову про порушення ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адже і сама Україна є підписантом вказаної Конвенції, а відтак, якщо її існування поставлено під загрозу внаслідок військового нападу, то очевидним є те, що держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних).

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, а також з огляду на те, що ризики, які слугували підставою для обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, передбачені у п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, на даний час не зменшилися та продовжують існувати, строк запобіжного заходу, обраного обвинуваченому, закінчується 08.08.2025, а розгляд справи відкладено на 04.09.2025, тому суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який і приходить до обгрунтованого висновку про необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою на шістдесят днів.

З огляду на вимоги ч. 4 ст. 183 КПК України, беручи до уваги обставини кримінального провадження та обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, під час дії воєнного стану, тому відсутні підстави для визначення обвинуваченому розміру застави.

Керуючись статтями 9, 177, 178, 182, 183, 194, 199, 314, 315, 372 КПК України, суд

постановив:

В задоволенні клопотання сторони захисту відмовити.

Клопотання прокурора задовольнити.

Обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят діб з 07.08.2025 до 05.10.2025 включно, без визначення розміру застави.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом семи днів із дня її оголошення через Стрийський міськрайонний суд Львівської області.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору та скерувати начальнику Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)» до відома та виконання.

Повний текст ухвали буде оголошено 08.08.2025 о 09.15 год.

Головуючий суддя ОСОБА_1