Номер провадження: 11-кп/813/2001/25
Справа № 523/5584/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 09.06.2025 якою в межах к/п № 0000080 від 04.03.2024 відносно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Рубіжне, Луганської обл., ФОП, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

-обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 114-2, ч. 1 ст. 263 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком до 07.08.2025, без визначення застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду від 09.06.2025 було задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 та був продовжений строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 114-2, ч. 1 ст. 263 КК України строком до 07.08.2025, із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», без визначення застави.

Обґрунтовуючи ухвалу, суд 1-ої інстанції, врахував тяжкість інкримінованих злочинів, їх суспільну небезпеку та прийшов до висновку про те, що у вказаному провадженні продовжують існувати заявлені ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що виправдовує застосування найбільш суворого запобіжного заходу.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 вказує на те, що оскаржувана ухвала судду є незаконною з огляду на такі обставини:

- прокурором не доведені заявлені ризики та що менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Правоохоронними органам було відомо про те, що ОСОБА_6 виклав відповідне відео в «Тік-Ток», однак затриманий він був лише за 3 тижні після проведення обшуку за місцем роботи і вилучення коробки із предметами, схожими на набої. При цьому, на протязі зазначеного періоду часу ОСОБА_6 не переховувався та не вчиняв будь-яких дій, спрямованих на перешкоджання кримінальному провадженню;

- обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_6 є необґрунтованим з огляду на відсутність суб`єктивної сторони злочину в його діях. На викладеному ним відео видно роботу ППО, однак місце його розташування ідентифікувати неможливо, при цьому згідно із поясненнями ОСОБА_6 він виклав відео, зняте неподалік від місця його проживання не розуміючи наслідків, «з дурості» та в подальшому 09.11.2023 видалив відео із власної ініціативи;

- обвинувачений ОСОБА_6 є ФОП має легальне джерело доходу, одружений, тобто має соціальні зв`язки.

За таких обставин, захисник ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувану ухвалу від 09.06.2025 та постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, натомість прокурор, будучи належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, до суду не з`явився, причини неявки не повідомив, із жодними клопотаннями не звертався тому, апеляційний суд, з`ясувавши думку сторони захисту, вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності прокурора.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію учасників судового розгляду, перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі з огляду на таке.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів судового провадження вбачається, що на розгляді в Пересипському районному суді м. Одеси знаходиться к/п № 0000080 від 04.03.2024 відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 114-2, ч.1 ст. 263 КК України.

Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Виходячи із положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження - це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

За приписами ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребує з суду 1-ої інстанції: 1) ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; 2) клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді 1-ої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення.

Відтак, надаючи оцінку доводам захисника з приводу відсутності в діях обвинуваченого ОСОБА_6 суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України колегія суддів наголошує, що апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою (у разі його наявності), ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, а також, в деяких випадках, копію обвинувального акту та журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, прийшовши до висновку про наявність підстав для продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував тяжкість, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та відомості про особу обвинуваченого.

Дійсно, зважаючи на можливу міру покарання, яка загрожує обвинуваченому ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним, та прийнятим з урахуванням приписів ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є підстави вважати, що на теперішній час продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд враховує пояснення захисника про те, що судовий розгляд кримінального провадження знаходиться на завершальній стадії, наступне судове засідання призначене на 31.07.2025 на якому заплановано проведення судових дебатів, однак безумовно не виключає існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Колегія суддів також погоджується із висновками суду з приводу існування ризику, передбаченого п.5) ч. 1 ст. 177 КПК України, з огляду на специфіку інкримінованих злочинів та їх характер.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає беззаперечних доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Відомостей про те, що стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_6 не дозволяє йому утримуватися під вартою матеріали справи не містять.

Що стосується доводів сторони захисника з приводу того, що обвинувачений ОСОБА_6 поширив відео зняте неподалік місця його проживання не розуміючи наслідків та у подальшому видалив його за власною ініціативою, апеляційний суд наголошує, що зазначені обставини жодним чином не зменшує суспільну небезпеку зокрема інкримінованого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 КК України з огляду на можливі наслідки в умовах повномасштабного вторгенння та військової агресії рф.

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 60 рішення ЄСПЛ «Боротюк проти України», апеляційний суд вважає необхідним та виправданим продовження на даній стадії обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону та правовими позиціями ЄСПЛ.

З огляду на фактичні обставини інкримінованих злочинів, їх суспільну небезпеку та наявність ризиків, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду про відсутність підстав для визначення альтернативного запобіжного заходу.

Колегією суддів не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, які б були безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.

Відповідно до п. 1) ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 183, 370, 403, 405, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Пересипського районного суду м. Одеси від 09.06.2025, якою стосовно ОСОБА_6 обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 114-2, ч.1 ст. 263 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 07.08.2025, без визначенням розміру застави -залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4