ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/238/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.153 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2025 р.

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8

представників потерпілої адвоката ОСОБА_9

представника управління сім`ї, молодіжної

політики та захисту дітей Тернопільської міської ради ОСОБА_10

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційній скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_11 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 квітня 2025 р. у кримінальному провадженні № 0001871 від 04 серпня 2023 р.,

в с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Гусятин, Гусятинського району, Тернопільської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, має на утриманні одну неповнолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.153 КК України та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з дати його затримання для виконання даного вироку.

На підставі ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання за даним вироком термін його перебування під цілодобовим домашнім арештом з 13 жовтня по 28 листопада 2023 року, виходячи із співвідношення, що три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Вирішено питання речових доказів.

Як визнав суд, ОСОБА_7 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.153 КК України, за наступних обставин.

03.08.2023 р. ОСОБА_7 , користуючись власним автомобілем чорного кольору, марки Кіа модель Ceed, р.н.з. НОМЕР_1 , здійснював послуги з перевезення пасажирів за дпомогою сервісу онлайн замовлення авто Uklon.

Близько 23 год. 36 хв. ОСОБА_7 на мобільний застосунок Uklon надійшло замовлення про поїздку від ОСОБА_12 , яку він близько 23 год. 43 хв. забрав у місці очікування, а саме за адресою вул. Новий Світ, 95 в м. Тернополі та, виконуючи замовлення, вони разом поїхали за адресою, вказаною у замовленні на вул. Транспортну, 7 в м. Тернополі.

Близько 23 год. 50 хв., прибувши за місцем призначення, а саме на вул. Транспортна, 7 в м. Тернополі у ОСОБА_7 , який перебував на водійському сидінні автомобіля марки Кіа модель Ceed, р.н.з. НОМЕР_1 , виник злочинний умисел, спрямований на вчинення дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло, відносно неповнолітньої ОСОБА_12 , без її добровільної згоди, яка знаходилась на передньому пасажирському сидінні вказаного автомобіля.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , будучи повнолітньою особою, достовірно знаючи, що ОСОБА_12 є неповнолітньою особою, 16-го віку, 03.08.2023 близько 23:50 год., перебуваючи на водійському сидінні автомобіля чорного кольору, марки «Кіа» модель «Ceed», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , заблокував двері вказаного транспортного засобу, маючи намір на вчинення насильницьких дій сексуального характеру, діючи умисно з мотивів задоволення свої статевої пристрасті, усвідомлюючи, що вчиняє дії щодо неповнолітньої особи, яка не досягла вісімнадцятирічного віку, маючи намір на вчинення дій сексуального характеру, які здатні порушити її нормальний фізичний, психічний соціальний розвиток, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, нехтуючи правом на статеву свободу та статеву недоторканість неповнолітньої ОСОБА_12 , використовуючи свою значну фізичну перевагу, наблизившись передньою частиною свого тіла до ОСОБА_12 без її добровільної згоди, тричі поцілував у шию останню, після чого своїми руками почав торкатися її шиї та грудей через верхній одяг, надалі підняв кофту та почав торкатися грудей під її білизною, після чого опустивши руки, почав торкатись сідниць ОСОБА_12 через її верхній одяг, тим самим вчинив насильницькі дії сексуального характеру, не пов`язані із проникненням в тіло неповнолітньої ОСОБА_12 , без її добровільної згоди.

Вказані неправомірні дії ОСОБА_7 викликали у потерпілої короткочасні переживання страху, смутку, обурення, образи та відрази, оскільки ОСОБА_7 вчинив протиправні дії щодо останньої без її згоди, посягаючи таким чином на нормальний моральний, психологічний та соціальний розвиток ОСОБА_12 .

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_11 вказує, що судом було істотно порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що зумовило прийняття неправомірного вироку.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що кримінальна відповідальність за інкриміновані обвинуваченому дії настає лише за умови, якщо винна особа усвідомлювала (достовірно знала чи припускала), що вчиняє такі дії щодо неповнолітньої, а так само, коли повинна була і могла це усвідомлювати.

У зв`язку з цим, звертає увагу на те, що ініціатором знайомства з обвинуваченим виступила безпосередньо потерпіла, яка з ним фліртувала і мала вигляд повнолітньої особи, у зв`язку з чим у ОСОБА_7 не виникало будь-якого сумніву, що потерпіла є повнолітньою особою. Тому, обвинувачений не був обізнаний про вік потерпілої та сумлінно помилявся щодо повноліття потерпілої, зважаючи на її поведінку, фізичні дані та вживання алкоголю, запах якого було чути від неї.

Стверджує, що суд не досліджував зовнішні фізичні дані потерпілої, не дав оцінки її поведінці щодо знайомства із засудженим, а виходив у своїх висновках щодо кваліфікації дій за ч.3 ст.153 КК України виключно з фактичного віку потерпілої станом на час вчинення злочину та її пояснень щодо повідомлення обвинуваченому свого віку.

Вважає, що допит неповнолітньої від 14.09.2023 р. було досліджено судом з істотним порушенням норм процесуального права.

Звертає увагу, що допит потерпілої ОСОБА_13 проведено в режимі відеоконференції слідчим суддею Тернопільського міськрайонного суду, який роз`яснив їй права свідка, а не потерпілої, а вже під час допиту попросив когось, хто знаходився біля потерпілої, роз`яснити їй права потерпілої. При цьому, суд не привів потерпілу до присяги, чим істотно порушив вимоги ст.353 КПК України.

Зазначає, що відеозапис допиту від 14.09.2023 р. є настільки неякісним, що в судовому засіданні при його дослідженні ніхто не чув відповідей потерпілої, з огляду на що, не було підстав приймати такий доказ до уваги.

Також вказує, що під час допиту потерпілої суд не оголошував, що допит проводиться за участі спеціаліста і це не відображено в журналі судових засідань.

Ставить під сумнів психологічний висновок спеціаліста від 06.10.2023 р., оскільки у висновку не вказано, який спеціаліст його склав, чим підтверджуються знання спеціаліста у відповідній галузі науки, стаж роботи, наявність дозволі складати подібний висновок, а сам висновок підписано двома особами, хоча згідно постанови слідчого від 14.09.2023 р. було залучено як спеціаліста лише ОСОБА_14 .

Зазначає, що у висновку вказано, що перед спеціалістом було поставлені конкретні питання (9 питань), на жодне з яких висновок не містить відповіді.

Стверджує, що суд не дав жодної правової оцінки вказаного висновку, а зіслався лише на окремі фрази спеціаліста зі згаданого висновку як підставу правдивості та послідовності показів потерпілої, наданих в судовому засіданні.

Тому, на думку апелянта, висновок спеціаліста, на який послався суд, також було досліджено з істотним порушенням норм процесуального права на відповідність принципам належності і допустимості, що зумовило прийняття неправомірного вироку.

Наголошує на тому, що обвинувачений розцінював свої дії по відношенню до потерпілої, як такі, що були вчинені за її добровільної згоди, однак суд першої інстанції у своїх висновках щодо відсутності у потерпілої вільного волевиявлення на дії ОСОБА_7 виходив виключно з показань потерпілої, не враховуючи при цьому супутні обставини в їх сукупності.

Вважає, що судом було істотно порушено порядок дослідження доказів на відповідність принципу поза розумним сумнівом, що зумовило прийняття судом неправомірного вироку.

Звертає увагу, що суд у вироку послався як на доказ винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 на слідчий експеримент від 10.11.2023 р., проведений з ініціативи обвинуваченого з метою спростувати покази потерпілої, що обвинувачений по приїзду до дому потерпілої заблокував дверки автомобіля і це перешкодило потерпілій вільно покинути автомобіль. Натомість, в результаті слідчого експерименту було встановлено, що при початку руху автомобіля дверки замикаються автоматично, а для їх розблокування після зупинки автомобіля необхідно примусово натиснути кнопку розблокування або двічі потиснути важель відкриття дверей для їх відкриття. Тому вказаний доказ не доводить винуватість обвинуваченого, а навпаки - спростовує покази потерпілої щодо навмисних дій ОСОБА_7 стосовно блокування потерпілої в автомобілі.

Зазначає, що обвинуваченим, після ухвалення вироку, повністю відшкодовано завдану потерпілій матеріальну та моральну шкоду і тому просить врахувати цю обставину згідно з вимогами ст.66 КПК України.

Вважає, що при обранні покарання обвинуваченому, суд не врахував, що на його утриманні перебувають непрацездатні батько і мати, яка є інвалідом ІІ групи, а також його активна волонтерська діяльність.

Просить перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_7 на ч.1 ст.353 КК України, а також звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі вважає вирок таким, що не відповідає вимогам ст.370 КПК України, оскільки ухвалений внаслідок неповного судового розгляду з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок суворості, а висновки суду, що викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Виходячи зі змісту апеляційної скарги обвинуваченого, кваліфікацію його дій за ч.3 ст.153 КК України вважає неправильною, посилаючись на те, що сам по собі факт неповноліття потерпілої особи не є достатньою підставою для кваліфікації його дій як вчинення протиправних дій щодо неповнолітньої особи, якщо не доведено, що обвинувачений знав та допускав, що вчиняє такі дії з неповнолітньою особою, а так само, коли він міг і повинен був це передбачити.

Таким чином, апелянт категорично заперечує, що йому було відомо потерпіла ОСОБА_12 , на час інкримінованих йому дій була неповнолітня, а також, що він повинен був і міг це передбачити.

Звертає увагу, що згідно оскаржуваного вироку, в основу підтвердження його винуватості у вчиненні сексуального насильства, вчиненого щодо неповнолітньої особи, суд поклав його показання в останньому слові, письмові докази, а також показання потерпілої ОСОБА_12 та свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які не були безпосередніми очевидцями події, а надали свої показання зі слів потерпілої.

Не заперечуючи факту поцілунків та дотиків до потерпілої ОСОБА_12 , стверджує, що його дії не носили жодного сексуального характеру а виниклу ситуацію він сприймав як таку, що відбувається за взаємною згодою.

Про хибність висновків суду першої інстанції щодо необхідності кваліфікації його дій як кримінально караних за ч.3 ст.153 КК України, на переконання апелянта свідчить той факт, що суд не дав належної оцінки як його показанням, так показанням потерпілої з точки зору характеру обстановки, що передували події, зовнішні дані потерпілої у сукупності з її поведінкою, що істотно вплинуло на правильність кваліфікації.

Також звертає увагу, що під час поїздки від потерпілої відчувався виразний запах алкоголю з порожнини рота, що підтверджується її власним поясненням про вживання слабоалкогольних напоїв упродовж дня і це також зумовило у нього враження про її повноліття.

Вважає, що судом залишено поза увагою поведінку самої потерпілої, яка в пізній час перебувала на вулиці без супроводу дорослих, самостійно, викликала таксі, без вагань сіла на переднє пасажирське сидіння, сама ініціювала розмову з ним і поводила себе невимушено та доброзичливо, що було сприйнято ним як флірт або прояв зацікавленості.

Зазначає, що твердження потерпілої, що вона повідомила йому свій вік (16 років) не підтверджуються жодними доказами

Стверджує, що з рахуванням усіх наведених вище обставин він не міг допускати і не повинен був, що потерпілій не виповнилось 18 років і тому суд не надав належної оцінки його показанням у контексті сприйняття ним ситуації.

Вважає, що сукупність цих обставин свідчать як про відсутність у нього прямого умислу на вчинення насильницьких дій сексуального характеру, так і про те, що сама обстановка не давала йому можливості встановити вік потерпілої особи з достатньою достовірністю.

Також вважає, що психологічний висновок спеціаліста не може бути визнаний належним та допустимим доказом його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.153 КК України, оскільки він не може підтверджувати чи спростовувати обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженню, передбачені ч.1 ст.191 КПК України.

Не погоджується з призначеним судом покаранням і вважає його таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вважає, що суд не врахував у достатній мірі дані, які його характеризують, а саме - наявність міцних соціальних зв`язків, перебуває у шлюбі; надає постійну допомогу своїм батькам, які є особами похилого віку, а мама є інвалідом ІІ групи; активно займається волонтерською діяльністю, спрямованою на підтримку Збройних Сил України.

Просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 квітня 2025 року відносно ОСОБА_7 змінити; перекваліфікувати його дії з ч.3 ст.153 КК України на ч.1 ст.153 КК України та призначити покарання із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.

До початку апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 змінив подану ним апеляційну скаргу і, повністю визнавши свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, ставить питання про пом`якшення призначеного його судом першої інстанції покарання та застосування до нього положень ст.ст.69, 75 КК України.

Просить врахувати, що примирився з потерпілою та повністю відшкодував їй шкоду у грошовій формі.

Звертає увагу суду на те, що потерпіла направила в адресу суду заяву, за змістом якої просить призначити йому покарання не пов`язане із позбавленням волі.

Одночасно зазначає, що апеляційну скаргу свого захисника адвоката ОСОБА_11 , який представляв його інтереси в суді першої інстанції, підтримує частково, а саме лише щодо звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу, з урахуванням змін внесених до початку апеляційного розгляду, підтвердив факт повного визнання ним вини у вчиненні злочину, за який його засуджено і просить пом`якшити призначене йому покарання на підставі ст.69 КК України, а також застосувати статтю 75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням; захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , який просить врахувати усі пом`якшуючі покарання обставини, наведені у змінах до апеляційної скарги обвинуваченого, та змінити вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 квітня 2025 р., шляхом пом`якшення покарання ОСОБА_7 і звільнення його відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75 КК України; представника потерпілої ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_9 , яка підтвердила факт примирення обвинуваченого з потерпілою і відшкодування ОСОБА_7 заподіяних ОСОБА_12 моральних збитків та, за узгодженою позицією з потерпілою, не заперечує щодо пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 та застосування до нього ст.75 КК України; представника управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, яка також підтримала позицію представника потерпілої щодо пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання; міркування прокурора, яка вирок суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, а призначене ОСОБА_7 покарання таким, що повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі винного, у зв`язку з чим просить залишити вирок суду без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження, частково провівши судове слідство та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить на наступних висновків.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_7 не підтримав апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_11 , який представляв його інтереси в суді першої інстанції, в частині оспорення кваліфікації його дій, і просив її розглядати тільки в частині пом`якшення покарання, а свою апеляційну скаргу змінив, оспорюючи лише обране йому судом покарання, а також не підтримав зазначені в апеляційних скаргах клопотання про дослідження доказі у справі, апеляційний суд не перевіряє вирок суду першої інстанції в частині кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.353 КК України.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив, що повністю визнає свою винуватість у вчиненні злочину, за який його засуджено судом першої інстанції, а також зазначив, що щиро розкаюється у вчиненому, примирився з потерпілою і відшкодував їй заподіяну моральну шкоду.

Таким чином, висновок суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за вказаних у вироку обставин, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які належно оцінені судом, детально викладені у вироку і апелянтом не оскаржується.

Що стосується покарання, призначеного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 , про що останній ставить питання в апеляційній скарзі, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Як слідує зі змісту вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , врахував ступінь тяжкості, характер та наслідки вчиненого кримінального правопорушення, його ставлення до цього порушення, поведінку після вчиненого та особу винного.

Проте, виконуючи приписи ст. 65 КК України, місцевий суд, хоч і зважив на ряд обставин, які характеризують особу та пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , але належним чином не врахував їх та в достатній мірі не дослідив особу винного, внаслідок чого призначив останньому покарання яке за формою його відбування не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого внаслідок його суворості.

Зокрема, судом першої інстанції хоч і зазначено, проте належним чином не враховано особу винного, який раніше до кримінальної відповідальність не притягувався; позитивно характеризується за місцем свого проживання; має на утриманні неповнолітню дитину; його молодий вік, а також обставину, яка пом`якшує покарання - визнання ним своєї вини у вчиненні злочину.

Поряд з цим, апеляційний суд звертає увагу на інші обставини, що характеризують особу обвинуваченого, а саме те, що його батьки є особами пенсійного віку, а мати інвалідом ІІ групи загального захворювання і він фактично є єдиним, хто може їх утримувати, оскільки його рідна сестра померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. п.226, 227, 229); його активну волонтерську діяльність з 2022 року (а. п.228); відшкодування потерпілій ОСОБА_12 заподіяної їй шкоди, про що свідчить її розписка та нотаріально завірена заява (а. п.224, 225).

Окрім того, апеляційний суд вважає за необхідне також врахувати думку потерпілої ОСОБА_12 та її законного представника ОСОБА_15 щодо покарання обвинуваченому, викладену в заяві адресованій апеляційному суду, в якій законний представник потерпілої просить проводити апеляційний розгляд без їх участі та інформує суд про проведене обвинуваченим ОСОБА_7 відшкодування заподіяної шкоди і відсутність до нього претензій, у зв`язку з чим не заперечує щодо призначення йому покарання не пов`язаного з позбавленням волі.

Вказану обставину щодо позиції потерпілої на рахунок призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 підтвердила під час апеляційного розгляду захисник потерпілої ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_9 .

Докази, які підтверджують наведені вище обставини, що характеризують особу обвинуваченого, були предметом дослідження апеляційного суду в порядку ст.404 ч.3 КПК України.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за доцільне врахувати в якості пом`якшуючих покарання обставин, крім визнання визнання вини у вчиненому, щире каяття обвинуваченого та добровільне відшкодування завданого збитку потерпілій.

Зазначені обставини, які, на думку колегії суддів, підлягають обов`язковому врахуванню, а також необхідність дотримання принципу співмірності та індивідуалізації покарання є підставою для висновку суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_7 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку, встановленого у ст. 75 КК України, який був би достатнім для того, щоб останній довів своє виправлення.

Таке покарання, на переконання колегії суддів, узгоджуватиметься з критерієм справедливості, правову позицію щодо якого висловив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі N 1-33/2004, зазначивши, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного та особою винного.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що не застосувавши щодо ОСОБА_7 положення статті 75 КК України, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого внаслідок суворості.

З огляду на висновок апеляційного суду про можливість застосування статті 75 КК України зважаючи на ряд пом`якшуючи покарання обставин та обставин, які позитивно характеризують обвинуваченого, підстав та доцільності застосування також положень ст.69 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів не вбачає.

Згідно ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

У відповідності до ст.409 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З огляду на викладене, вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, слід змінити, застосувавши до нього ст.75 КК України та звільнивши від відбування основного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку, а також покласти на нього обов`язки, визначені ст.76 КК України.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 квітня 2025 року відносно ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, змінити.

Застосувати до ОСОБА_7 положення ст.75 КК України, звільнивши його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки.

Покласти на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені п. 1, п.2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 квітня 2025 року відносно ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді