Справа № 453/2048/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/272/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Сколівського районного суду Львівської області від 13 лютого 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Хащованя Сколівського району Львівської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, і призначено йому покарання у вигляді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин.

Жоден із визначних чинним КПК України запобіжних заходів щодо засудженого ОСОБА_7 до дати набрання цим вироком суду законної сили не застосовано.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 , в порушення вимог ст. 28 Конституції України, згідно з котрою кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», умисно та безпричинно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та свідомо бажаючи їх настання, у період з 15.01.2024 року по 24.11.2024 року, перебуваючи за місцем спільного їх із дружиною ОСОБА_10 проживання, що по АДРЕСА_2 , та за місцем праці дружини ОСОБА_10 на вокзалі станції Славсько, що по вул. Привокзальна, 14, у с-щі. Славсько Стрийського району Львівської області, систематично вчиняв відносно останньої психологічне насильство, котре виразилось у словесних образах, погрозах, висловлюваннях нецензурною лайкою, приниженні, що призвело до психічних страждань останньої, а також погіршило якість її життя, зокрема спричинило емоційну напруженість, втому та негативні переживання. Так, обвинувачений ОСОБА_7 протягом року неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства у сім`ї, тобто вчиняв адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, за що постановами Сколівського районного суду Львівської області від 20.02.2024 року у справі за єдиним унікальним номером 453/82/24 та номером провадження 3/453/108/24, котра 04.03.2024 року набрала законної сили, від 13.08.2024 року у справі за єдиним унікальним номером 453/1225/24 та номером провадження 3/453/629/24, котра 26.08.2024 року набрала законної сили, від 07.10.2024 року у справі за єдиним унікальним номером 453/1172/24 та номером провадження 3/453/616/24, котра 18.10.2024 року набрала законної сили, щоразу був підданий адміністративному стягненню у вигляді штрафів. Незважаючи на такі заходи реагування, обвинувачений ОСОБА_7 правильних висновків для себе не зробив, а, продовжуючи свої умисні протиправні дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства, він 24.11.2024 року о 02:00 год., перебуваючи за місцем спільного їх із дружиною ОСОБА_10 проживання, що по АДРЕСА_2 , висловлювався щодо неї нецензурною лайкою, гучно кричав, погрожував їй фізичною розправою та знищенням майна шляхом підпалу, при цьому застосував силу, наносив удари у різні частини тіла, тим самим вчинив домашнє насильство фізичного та психологічного характеру щодо неї, й це призвело до її психічних страждань, спричинило їй фізичну біль. У результаті таких своїх умисних протиправних дій, котрі полягали у систематичному вчиненні психологічного та фізичного насильства щодо своєї дружини ОСОБА_10 , застосуванні щодо неї фізичної сили та погроз знищення її майна, в останньої погіршилася якість життя, було принижено її честь та гідність, це викликало в неї побоювання за свою безпеку, спричинило емоційну невпевненість та нездатність захистити себе, сформувало у неї розлад адаптації з переживанням розладу емоцій.

Не погоджуючись із цим вироком, перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Сколівського районного суду Львівської області від 13 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, призначити покарання у виді 240 годин громадських робіт та застосувати до ОСОБА_7 обмежувальний захід, відповідно до ст. 91-1 КК України, поклавши на нього обов`язок пройти програму для кривдників протягом 1 місяця. В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор покликається на те, що оскаржений вирок підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. І невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вказує, що суд не надав достатньої об`єктивної та правової оцінки всім обставинам, які мають значення при обранні покарання ОСОБА_7 , зокрема, тривалості та систематичності вчинених злочинів, кількості умисних протиправних діянь та спричиненим наслідкам, а також тому, що такі умисні систематичні дії ОСОБА_7 є загальним зразком поведінки обвинуваченого. Вважає, що суд, врахувавши наведені обставини, мав би призначити покарання в найбільшому обсязі, визначеному санкцією статті. Лише в такому обсязі покарання ОСОБА_7 узгоджуватиметься з метою, визначеною у ст. 50 КК України, і відповідатиме тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Крім цього, вказує на вимоги ст. 91-1 КК України, які передбачають, що в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або з звільненням з підстав, передбачених КК України, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого може бути покладено, зокрема, такий обов`язок, як направлення для проходження програми для кривдників. Відтак, визначені цією статтею обмежувальні заходи виступають додатковим механізмом захисту потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

Однак, не зважаючи на те, що ОСОБА_11 вчинив домашнє насильство, суд залишив без належної уваги приписи ст. 91-1 КК України, які підлягають врахуванню в інтересах потерпілої сторони. При цьому суд послався на те, що запровадження такого обмежувального заходу у цій ситуації не є можливим, оскільки проходження такої програми на території Славської селищної територіальної громади, до складу якої входить с. Тернавка, де проживає обвинувачений, ще не запроваджено, тому проходження програми для кривдників для мешканців Славської селищної територіальної громади можливе лише у м. Львів, та й то за певних умов та обставин. Втім, це не відповідає дійсності, оскільки відповідно до ст. 28 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» суб`єктами, відповідальними за виконання програм для кривдників, є місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування. Таким чином, проходження програми для кривдників ОСОБА_7 можливе за місцем його проживання на території Славської селищної ради.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_8 підтримав подану апеляційну скаргу та просив таку задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 заперечили проти задоволення апеляційних вимог.

Потерпіла ОСОБА_10 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ст. 126-1 КК України, а саме як домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного та психологічного насильства щодо подружжя, що призвело до фізичних та психологічних страждань потерпілої особи, погіршення якості її життя.

Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, то такі, на переконання колегії суддів, свого підтвердження не знайшли.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є нетяжким злочином, характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину; особу винного, який немає судимості, оскільки раніше був звільнений від кримінальної відповідальності на підставі ст. 45 КК України, позитивно характеризується за місцем проживання, офіційно працевлаштований працює монтером колії у ВСП «Стрийська дистанція колії» АТ «Українська залізниця», де отримує систематичний та стабільний дохід, на диспансерних обліках у лікарів нарколога та психіатра КНП Сколівської міської ради «Сколівська центральна лікарня» не перебуває; ставлення обвинуваченого до вчиненого, який свою провину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, розкаявся у вчиненому; думку потерпілої ОСОБА_10 , яка просила ОСОБА_7 суворо не карати, оскільки з ним примирилась, вони надалі проживають однією сім`єю, спільно ведуть господарство та виховують малолітню дочку; щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину як обставини, що пом`якшують покарання; відсутність обставин, що його обтяжують.

Врахувавши зазначені вище дані, наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, місцевий суд дійшов висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання у виді громадських робіт у межах, визначених санкцією ст. 126-1 КК України, а саме: 200 годин громадських робіт.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції та вважає, що, всупереч тверджень сторони обвинувачення, відсутні підстави для збільшення розміру призначеного ОСОБА_11 покарання, оскільки призначене покарання відповідає вимогам закону та особі обвинуваченого.

Не знайшли свого підтвердження і доводи прокурора про необхідність застосування щодо ОСОБА_11 обмежувальних заходів, визначених ст. 91-1 КК України.

Згідно з ч. 1 ст. 91-1 КК України в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства;

2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності;

3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин;

4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб;

5) направлення для проходження програми для кривдників.

Зі змісту вказаної норми слідує, що суд може, а не зобов`язаний застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, як один, так і декілька обмежувальних заходів, у тому числі й направлення для проходження програми для кривдників.

Тобто застосування таких заходів тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Судом першої інстанції під час ухвалення оскарженого вироку встановлено, що на території Славської селищної територіальної громади, до складу якої входить с. Тернавка, де проживає обвинувачений ОСОБА_7 , програма для кривдників ще не запроваджена, а вказаний проєкт лише втілюється, відповідно, найближче проходження програми для кривдників для мешканців Славської селищної територіальної громади можливе лише у м. Львів, та й то за певних умов та обставин. При цьому обвинувачений офіційно працевлаштований, із щоденним робочим графіком тривалістю по вісім годин (за винятком суботи та неділі), крім цього ОСОБА_7 призначено до відбування громадські роботи, котрі він зможе виконувати лише по суботах, що унеможливить проходження ним програми для кривдників у м. Львові (відстань між населеними пунктами Тернавка та Львів становить близько 145 км, а її подолання в часті становить близько двох з половиною годин в один бік).

Водночас, з листа директора Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг» Славської селищної ради Стрийського району Львівської області ОСОБА_12 №01-26/81 від 12 травня 2025 року слідує, що Комунальна установа «Центр надання соціальних послуг» Славської селищної ради Стрийського району Львівської області на адвокатський запит №1 від 12 травня 2025 року надає відповідь, що фахівця з соціальної роботи прийнято з 03 березня 2025 року, заплановано навчання, орієнтовна дата проведення якого червень-серпень 2025 року. Відповідно, сертифікату для виконання заходів немає. Крім цього, проінформовано, що кривдника може бути направлено на проходження Програми для кривдників на строк від трьох місяців до одного року у випадках, передбачених законодавством, за рішенням суду. Також кривдник може брати участь у Програмі за власною ініціативою. У випадку наявності відповідного рішення суду чи відповідної заяви кривдника, за відсутності сертифікованого фахівця, Славська селищна рада придбає цю послугу у інших надавачів соціальних послуг.

У своїй апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що обмежувальні заходи, передбачені ст. 91-1 КК України, виступають додатковим механізмом захисту потерпілої від злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

У свою чергу, у суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_10 зазначила, що обвинувачений з нею примирився, вони надалі проживають однією сім`єю, спільно ведуть господарство та виховують малолітню дочку. В суді апеляційної інстанції потерпіла підтримала позицію, висловлену в місцевому суді, та просила не застосовувати до ОСОБА_7 обмежувальних заходів.

За цих обставин, на переконання колегії суддів, для запобігання домашньому насильству достатнім заходом примусу до ОСОБА_7 буде призначене йому покарання, яке полягає у виконанні засудженим у вільний від роботи час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування.

При цьому вимога прокурора про застосування до обвинуваченого обмежувального заходу фактично зводиться до того, що закон передбачає таку можливість.

За наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора є необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо ОСОБА_7 судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Сколівського районного суду Львівської області від 13 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4