Справа № 127/7131/25
Провадження №11-кп/801/834/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 0000152, внесеного до ЄРДР 05.02.2025 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 27.05.2025, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця російської федерації, громадянина України, із середньою освітою, непрацюючого, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

?31.10.2024 Вінницьким міським судом Вінницької області за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі з іспитовим строком терміном на 1 (один) рік, на підставі ст. 75 КК України,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та, на підставі ст. ст. 71, 72 КК України призначено покарання у виді 1 (одного) року 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Вирішено питання із заходом забезпечення, речовими доказами та процесуальними витратами.

В С Т А Н О В И В:

За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 27.05.2025 ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України за таких обставин.

ОСОБА_8 , маючи умисел на незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, всупереч Законам України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», маючи незняту та непогашену судимість за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України (далі КК), за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 31.10.2024, 05.02.2025 у невстановлений час, рухаючись по вул. Північній у м. Вінниці, на землі знайшов згорток в ізоляційній стрічці чорного кольору, всередині якого знаходився поліетиленовий пакет з порошкоподібною речовиною із вмістом психотропної речовини, обіг якої обмежений, - амфетамін, чим незаконно придбав її та зберігав при собі без мети збуту. Надалі, ОСОБА_8 , незаконно зберігаючи при собі психотропну речовину, обіг якої обмежений, - амфетамін, рухаючись поблизу будинку № 1, що по вул. Північній у м. Вінниці, 05.02.2025 близько 17:30 год. був помічений та зупинений працівниками сектору кримінальної поліції відділу поліції № 1 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області під час несення ними служби. На запитання працівників поліції про наявність у нього заборонених речовин ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що його дії, спрямовані на незаконне зберігання психотропної речовини, будуть викриті, повідомив, що у нього при собі у правій кишені куртки, в яку він одягнений, наявна психотропна речовина, обіг якої обмежений, - амфетамін, яку він зберігав для власного вживання без мети збуту. Після цього, в ході проведення огляду місця події 05.02.2025 у період часу з 18:44 год. по 18:51 год. поблизу будинку № 1 по вул. Північній у м. Вінниці, в присутності двох понятих ОСОБА_8 добровільно видав з правої кишені куртки, в яку він був одягнений, згорток в ізоляційній стрічці чорного кольору, всередині якого знаходився поліетиленовий пакет з порошкоподібною речовиною.

Вилучена речовина містить у своєму складі психотропну речовину - амфетамін. Амфетамін відноситься до психотропних речовин, обіг яких обмежений. В досліджуваній речовині, масою 0,5817 г, маса амфетаміну становить 0,3605 г.

Так, захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просив суд змінити вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 27.05.2025 в частині призначеного покарання та ухвалити рішення, яким визначити покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції при визначенні виду та міри покарання не в повній мірі врахував обставини, які пом`якшують покарання, а саме: повне визнання обвинуваченим своєї вини та щире розкаяння, активне сприяння органам досудового розслідування у розкритті злочину, наявність на утриманні малолітніх дітей, позитивну характеристику за місцем проживання та роботи, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Крім того, захисник зазначає, що відповідно до вимог ст. 65 КК України покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та запобігання вчиненню нею нових злочинів, але не повинно бути надмірним, а з огляду на конкретні обставини справи більш справедливим та пропорційним буде застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України із покладенням на нього обов`язків, передбачених законом.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що обвинувачений ОСОБА_8 у судове засідання не з`явився, однак його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 401 КПК України, обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання апеляційної інстанції лише у випадку, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь.

Оскільки апеляційна скарга захисника не передбачає погіршення становища обвинуваченого, а спрямована на перевірку правильності застосування судом норм кримінального та кримінально-процесуального закону, то участь обвинуваченого у даному судовому засіданні не є обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовільнити, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги захисника слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам вирок суду відповідає.

Суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_8 , дотримався вимог ст. 65 КК України, відповідно до якої покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Зокрема, судом ураховано щире каяття обвинуваченого, повне визнання ним вини, наявність на утриманні малолітніх дітей, позитивну характеристику за місцем проживання та роботи, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Зі змісту статей 50, 65 КК України слідує, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме на зазначені критерії призначення кримінального покарання звернув увагу ВС у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При визначенні виду та розміру покарання суд першої інстанції правильно виходив із того, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 309 КК України, відноситься до категорії нетяжких, проте становить підвищену суспільну небезпечність, оскільки посягає на встановлений порядок обігу наркотичних засобів і створює загрозу здоров`ю населення.

Колегія суддів також встановила, що ОСОБА_8 був засуджений вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 31.10.2024 за ч. 1 ст. 309 КК України за незаконне зберігання наркотичних засобів без мети збуту та звільнений від відбування покарання з випробуванням.

Зазначений вирок набрав законної сили 03.12.2024.

Однак, не зробивши належних висновків для себе та ігноруючи наданий йому шанс на виправлення, у період іспитового строку він вчинив новий злочин, передбачений ч. 2 ст. 309 КК України.

У таких умовах застосування положень ст. 75 КК України і звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідало б завданням кримінального законодавства та меті покарання, визначеній ст. 50 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Частиною першою статті 88 КК регламентовано, що особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Суд враховує висновок Верховного Суду зроблений у постанові від 21.08.2024 (справа № 127/16102/23), згідно з яким кваліфікуюча ознака, передбачена частиною другою статті 309 КК, «ті самі дії, вчинені протягом року після засудження за цією статтею», уособлює собою ознаки як спеціальної повторності, пов`язаної з попереднім засудженням особи, так і спеціального рецидиву кримінальних правопорушень.

Ця повторність злочинної поведінки свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого та підтверджує, що застосування до нього звільнення з випробуванням не досягло своєї мети.

Відповідно до ч. 3 ст. 78 КК України у разі вчинення особою нового злочину протягом іспитового строку попереднє звільнення з випробуванням скасовується, а призначене раніше покарання приєднується до нового. Тому повторне застосування ст. 75 КК України у такій ситуації є недопустимим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 127/25037/17, де наголошено, що вчинення нового злочину в іспитовий строк виключає можливість повторного звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», з урахуванням подальших змін (зокрема постановами Пленуму № 18 від 10 грудня 2004 року, № 8 від 12 червня 2009 року та № 11 від 6 листопада 2009 року), чітко визначено правила щодо призначення покарання у випадку вчинення нового злочину під час іспитового строку.

Так, у пункті 10 цієї постанови роз`яснено, що:

-у разі вчинення винним злочину в період іспитового строку, звільнення від відбування покарання з випробуванням втрачає силу, а призначене покарання вважається невідбутим та має перетворитися на реальне;

- відповідно до положень кримінального закону таке невідбуне покарання підлягає самостійному приєднанню до покарання, призначеного за новим вироком, і має виконуватися разом із ним;

-при цьому повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням у такій ситуації є неприпустимим.

Колегія суддів звертає увагу, що мета покарання полягає не лише у виправленні особи, але й у забезпеченні загальної превенції формуванні в суспільстві переконання в невідворотності відповідальності за вчинення злочину.

Застосування повторного звільнення з випробуванням щодо особи, яка вчинила новий злочин у період іспитового строку, суперечило б цим засадам та створювало б у суспільства відчуття безкарності, що підриває довіру до правосуддя.

У справі «Скополла проти Італії» (№ 10249/03, рішення від 17.09.2009) Європейський суд з прав людини наголосив, що принцип пропорційності покарання є складовою гарантій ст. 7 Конвенції, яка вимагає, щоб покарання було передбачуваним і не застосовувалося свавільно. Суд зазначив, що зміна законодавства або підхід національних судів до тлумачення норм про покарання не можуть застосовуватись ретроспективно на шкоду засудженому, а саме покарання має бути співмірним тяжкості вчиненого злочину. Таким чином, ЄСПЛ підкреслив важливість принципу «якості закону» та правової визначеності, який гарантує особі передбачуваність наслідків її поведінки.

У справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії» (№ 42750/09, рішення від 21.10.2013) Суд дійшов висновку, що зміна практики національних судів, яка призвела до більш суворого тлумачення правил виконання покарання та фактичного збільшення строку ув`язнення, порушила принцип передбачуваності та правової визначеності. Європейського суду з прав людини підкреслив, що застосування кримінального закону та правил про виконання покарання не може виходити за межі їх чіткого змісту, а будь-які сумніви повинні тлумачитися на користь засудженого. Разом з тим, Суд підтвердив, що у демократичному суспільстві покарання має відповідати тяжкості злочину, забезпечувати справедливий баланс між правами особи та інтересами суспільства.

З узагальнення практики Європейського суду з прав людини, убачається, що принципи правової визначеності та пропорційності покарання є невід`ємними складовими справедливого судового розгляду.

Покарання має бути передбачуваним, співмірним тяжкості злочину та не може застосовуватись довільно чи надмірно поблажливо. Надмірне пом`якшення відповідальності у випадках повторного вчинення злочину підриває довіру суспільства до правосуддя та суперечить завданням кримінального законодавства.

Таким чином, як зазначає Європейського суду з прав людини, «закон може бути суворим, але він є законом», а його виконання забезпечує баланс між правами особи та необхідністю захисту інтересів суспільства.

Так, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги захисника є необґрунтованими, зводяться до переоцінки обставин, яким суд першої інстанції вже надав належну правову оцінку, і не спростовують законність та обґрунтованість призначеного покарання, а тому вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 27.05.2025 в частині призначення покарання є справедливим, домірним та відповідає вимогам закону.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 27.05.2025, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4