ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 616/593/18 Номер провадження 11-кп/814/939/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000154, за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_8 - захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Куп`янської окружної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Машівського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Петранка Рожнятівського району Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, військовозобов`язаного, ФОП ОСОБА_7 , не одруженого, не депутата, раніше не судимого, визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років;

- за ч. 1 ст. 304 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців;

- за ч. 2 ст. 304 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Строк відбування покарання встановлено рахувати з часу затримання після набрання вироком суду законної сили.

Визнано невинуватим та виправдано:

- у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 263 КК України.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно з вироком суду, 27.05.2018 року близько 23 год. 30 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи біля власного домоволодіння в АДРЕСА_1 , зустрів раніше знайомого неповнолітнього, матеріали щодо якого виділені в окреме провадження на стадії судового розгляду та малолітню особу, матеріали відносно якого виділено в окреме провадження на стадії досудового розслідування.

Під час розмови, ОСОБА_7 , маючи прямий умисел спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, достовірно знаючи, що дві особи, щодо яких матеріали виділені в окреме провадження є неповнолітнім та малолітнім, користуючись повагою та знаючи, що зможе подавити волю вказаних осіб, попрохав неповнолітню та малолітню особу, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, здійснити незаконне заволодіння мотоциклом «ІЖ ЮПІТЕР 5» днз НОМЕР_1 , що знаходився на відстані від них близько 20 м біля адміністративної споруди Черненської сільської ради розташованої с. Чорне, вул. 40 років Перемоги, 24, та перебував в користуванні ОСОБА_9 про що ОСОБА_7 було відомо, тим самим втягнув неповнолітнього та малолітню особу, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження в злочинну діяльність.

Маючи єдиний спільний умисел, з метою приховати свої дії від інших осіб та полегшити незаконне заволодіння транспортним засобом, виконуючи вказівки ОСОБА_7 , неповнолітній, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження підійшов до електричної опори розташованої поблизу будинку № 30 по вул. 40 років Перемоги в с. Чорне та вимкнув світло на вулиці.

Після цього, неповнолітній разом з малолітньою особою, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження, маючи єдиний спільний умисел спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, не маючи будь-якого дозволу на керування даним ТЗ, не запускаючи двигун, за допомогою фізичної сили, відкотили його на відстань близько 300 м та сховали в чагарник навпроти адміністративної споруди Черненської сільської ради, після чого повернулися до ОСОБА_7 та повідомили його про виконання його прохання про незаконне заволодіння транспортним засобом, при цьому бажаючи реалізувати мотоцикл в своїх корисливих цілях.

За таких обставин, дії ОСОБА_7 суд кваліфікував:

-за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 289 КК України, як організація незаконного заволодіння транспортним засобом, за попередньою змовою групою осіб;

- за ч. 1 ст. 304 КК України, як втягнення неповнолітніх у злочинну діяльність;

-за ч. 2 ст. 304 КК України, як втягнення малолітнього у злочинну діяльність.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 - захисник в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та постановити новий, яким виправдати ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289, ч. 1, ч. 2 ст. 304 КК України на підставі п. 3 ч.1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діяннях складу кримінальних правопорушень.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що обвинувачення ОСОБА_7 ґрунтувалось на припущеннях органу досудового розслідування про причетність останнього до вчинення незаконного заволодіння автотранспортним засобом.

Вказує, що в судовому засіданні із очевидців подій, які відбулися 27.05.2018 судом безпосередньо було допитано обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_10 і потерпілого ОСОБА_9 .

Зазначає, що ОСОБА_9 підтвердив лише той факт, що залишив мотоцикл недалеко від зупинки, зустрів ОСОБА_10 , який не визнавав факту заволодіння мотоциклом останнього та підтвердив що наступного ранку разом з ОСОБА_7 пішли шукати мотоцикл, проте не знайшли, що сам ОСОБА_7 , також не оспорював.

Вказує, що цей факт узгоджується з поясненнями ОСОБА_7 , який в свою чергу поясняв, що не бачив мотоцикла, не знав де він і що з ним, а пішов разом з потерпілим на пошуки мотоцикла, оскільки хотів допомогти його знайти, а не заволодіти, тим паче, ніяких корисних намірів і мотивів у останнього не було.

Наголошує, що ОСОБА_9 їздив по селу в стані алкогольного сп`яніння разів 6-7 та ледве не збив дівчат, які особисто це розповіли ОСОБА_7 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , підійшли до нього самі, і ОСОБА_7 запитав у них про особу, що їздить по селу, а потім попросив їх прибрати мотоцикл щоб не накоїти біди.

Вказує, що пояснення ОСОБА_7 стороною обвинувачення не спростовані, а обвинувальний акт не містить підтвердження і доказів корисливого мотиву в діях обвинуваченого, як не містить доказів попередньої змови між ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 .

Зазначає, що єдиний хто підтвердив події викладені в обвинуваченні був обвинувачений ОСОБА_10 , разом з цим, місцевий суд не звернув увагу на той факт, що при допиті в судовому засіданні ОСОБА_10 зазначив, що він визнає себе винним, розкаюється, оскільки був у шоці від того, що йому наступного дня розповів ОСОБА_11 , оскільки того вечора він був в стані сильного алкогольного сп`яніння і майже нічого не пам`ятає.

Звертає увагу, що в судовому засіданні пояснення ОСОБА_10 фактично аналогічні фабулі обвинувального акту, що є логічним, оскільки останній подій того вечора не пам`ятав, і розповів зі слів особи, яка в свою чергу допитана в судовому засіданні не була.

Вказує, що місцевий суд зробив висновок про те, що єдиний спільний умисел, з метою приховати свої дії від інших осіб та полегшити незаконне заволодіння транспортним засобом є вимкнення світла. Проте із зазначеним погодитися неможливо, оскільки зазначене повідомив ОСОБА_10 , знову ж таки, зі слів малолітнього ОСОБА_11 , які жодними іншими належними та достатніми доказами не підтверджуються.

Зазначає, що досудовим слідством не складено протоколу огляду місця - де саме була опора, не має фото таблиці де зафіксовано розташування вказаної опори, а саме головне наявність на ній будь-яких лічильників, вимикачів, тумблерів, або інших приборів за допомогою яких неповнолітня особа могла підійти у будь-який час і за бажанням вимкнути освітлення на центральній вулиці села.

Крім того, вказує, що відповідно до п 2.2.18. Правил безпечної експлуатації електроустановок споживачів двері приміщень електроустановок (щитів, збірок тощо) мають бути постійно замкнені.

Також зазначає, що показання ОСОБА_10 не є стабільними, змінювалися, і врешті надані зі слів іншої людини, а факт того ОСОБА_10 дійсно не пам`ятав обставин вчинення злочину і розповідав зі слів та за текстом обвинувального акту, підтверджується тим, що на досудовому слідстві він не визнавав свою вину, свідчив про те що не вчиняв жодних дій зазначених, як в підозрі так і в подальшому в обвинувальному акті, а в судовому засіданні на запитання про причини зміни показань ОСОБА_10 пояснив, що йому надоїло вже 5 років, щомісячно їздити по судах, і хоче, щоб все це скоріше скінчилося.

Вказує, що протокол слідчого експерименту є недопустимим доказом, оскільки, в наданій суду копії, текст не можна встановити в повній точності до оригіналу, так як складений нерозбірливо. Крім того, має місце порушення права ОСОБА_7 на захист, оскільки при проведенні слідчого експерименту він не був присутній, відповідно був позбавлений можливості поставити свої запитання та з`ясувати, яким чином відбувалася попередня змова групи осіб, які саме вказівки надавав ОСОБА_12 , якщо взагалі надавав.

Зазначає, що показання свідка ОСОБА_11 зафіксовані в протоколі слідчого експерименту, які не були безпосередньо сприйняті судом, слід оцінювати критично, як інші докази, в тому числі показання ОСОБА_10 , які є сумнівними з точки зору достовірності.

Вказує, що не є незаконним заволодіння ТЗ у стані крайньої необхідності, а саме усунути іншу небезпеку, яка загрожує людям, інтересам суспільства чи держав. Єдиною метою ОСОБА_7 , як він пояснював, як на досудовому слідстві так і в суді, було запобігти щоб п`яний ОСОБА_9 нікого не збив на дорозі.

Звертає увагу, що відповідно до пояснень ОСОБА_9 , він наступного ранку після викрадення його мотоцикла повідомив у поліцію, тобто це мало бути 28.05.2018, а згідно витягу з ЄРДР повідомлення про правопорушення внесено 29.05.2018, при цьому протокол огляду місця події, яким встановлено місцезнаходження мотоцикла складено 28.05.2018.

Вказує, що в судовому засіданні ОСОБА_9 повідомив, що поліцейські повернули йому мотоцикл через тиждень, проте власноручно написана ОСОБА_9 розписка свідчить про те, що він отримав його 28.05.2018.

Зазначає, що ймовірніше за все ОСОБА_9 намагався уникнути відповідальності за керування у стані алкогольного сп`яніння, тому і оговорив ОСОБА_7 за вказівкою осіб, які мали вплив на слідчого та процес досудового розслідування.

Звертає увагу, що у справі фігурувало два ОСОБА_11 , за ініціативою суду прокурор долучив до матеріалів справи копію військового квитка на ім`я ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3., але вказана особа на досудовому розслідуванні допитана не була, що свідчить про поверхневе та неякісне досудове розслідування.

Вказує, що висновок суду про те, що огляд місця події був проведений як невідкладна дія є помилковим, оскільки, якщо звернути увагу на фабулу витягу з ЄРДР, то її зміст фактично дублює зміст підозри та обвинувального акту. Вказане свідчить про фактичне проведення досудового слідства та внесення відомостей до ЄРДР на підставі здобутих доказів, отже встановити майже всі обставини справи 28.05.2018 у слідчого часу вистачило, а внести відомості в ЄРДР ні, що свідчить про те, що слідчим ще до моменту початку досудового розслідування допускалися істотні порушення вимог КПК.

Зазначає, що рішення закотити мотоцикл у чагарники та покинути його там, було прийнято ОСОБА_11 і ОСОБА_10 самостійно вже після розмови з ОСОБА_7 , про що обвинувачений навіть і не здогадувався.

Вказує, що в матеріалах провадження відсутні достатні докази того, що Тютюнник мав вплив на ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , наявність корисного мотиву та інформація про розподіл обов`язків кожного із співучасників, факти про конкретні протиправні дії спрямовані на досягнення своєї мети шляхом фізичного або психологічного впливу на ОСОБА_11 , який був малолітнім та ОСОБА_10 , який був неповнолітнім спрямовані на вчинення ними будь-яких протиправних дій, тому відсутні підстави констатувати, що було вчинене кримінальне правопорушення ОСОБА_7 .

Зазначає, що поняття відкотити мотоцикл з дороги (проїжджої частини) та заволодіти ним суттєво різні, проте стороною обвинувачення пояснення Тютюнника жодними доказами не спростовані.

В апеляційній скарзі прокурор Куп`янської окружної прокуратури ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 , визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 289, ч.ч. 1, 2 ст. 304, ч. 1 ст. 263 КК України та призначити покарання: за ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 289 КК України у виді 7 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 304 КК України у виді 4 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 304 КК України у виді 6 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 7 років позбавлення волі.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що вирок суду є незаконним у зв`язку з невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість, а також у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Вказує, що в ході судового розгляду відповідно до ст. 66 КК України обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 не вбачається, при цьому останнього визнано винним у вчиненні трьох тяжких злочинів, у зв`язку з чим вважає, що місцевий суд явно недооцінив ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим діяння.

Крім того зазначає, що місцевий суд визнав недопустимим доказом висновок експерта № 4060/4061/4125 від 27.02.2019, оскільки суду надано лише вступна та резолютивна частина, без дослідницької частини, та на підставі цього виправдано ОСОБА_7 у вчинені ним кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Вказує, що висновок експерта на який в своєму рішенні посилається суд долучено на підставі ухвали Машівського районного суду Полтавської області від 04.09.2024 про відновлення матеріалів кримінального провадження втраченого в умовах воєнного стану. При розгляді клопотання про відновлення, заяв про недопустимість вказаного доказу у учасників справи не надходило.

Крім того, у висновку експерта судової вибухотехнічної експертизи та експертизи продуктів вибухових речовин, продуктів вибуху та пострілу №4060/4061/4125 від 27.02.2019, який надано для дослідження суду зазначено, що наданий на дослідження об`єкт є корпусом ручної осколкової гранати Ф-1, яка відноситься до оборонного типу. Корпус вказаної гранати Ф-1 містить 55-60 грам вибухової речовини - тротилу. Наданий на дослідження корпус гранти Ф-1 виготовлений промисловим способом та може бути застосована за цільовим призначенням - вчинення вибуху.

У зв`язку з чим вважає, що місцевий суд з необґрунтованих підстав не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки щодо винуватості обвинуваченого та не дослідив усі докази у провадженні.

Позиції учасників судового провадження.

В суді апеляційної інстанції захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу подану в інтересах останнього та заперечили проти доводів апеляційної скарги прокурора. В свою чергу прокурор підтримав подану ним скаргу, просив її задовольнити та заперечив проти доводів скарги захисника.

Мотиви суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 дотримався вказаних вимог Кримінально-процесуального законодавства.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень та кваліфікація дій за ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 289 КК України як організація незаконного заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб, за ч. 1 ст. 304 КК України як втягнення неповнолітнього у злочинну діяльність та за ч. 2 ст. 304 КК України як втягнення малолітнього у злочинну діяльність - є правильним, оскільки ґрунтується на доказах, які були ретельно досліджені судом першої інстанції, детально описані та проаналізовані у вироку, як того вимагає ст. 370 КПК України. Досліджені судом докази є належними, допустимими, а у своїй сукупності достатніми для висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.

Доводи захисника про неправильну оцінку дій обвинуваченого - є безпідставними з огляду на наступне.

Мотиви апеляційної скарги є ідентичними позиції сторони захисту, якої вона дотримується протягом всього судового слідства та була предметом перевірки суду. На спростування доводів сторони захисту місцевий суд зазначив наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Як визначено ч.1 та п.1 ч.2 ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Згідно ч. 3 ст. 214 КПК України здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду).

Частиною 1 ст. 237 КПК України передбачено, що з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних.

Поняття невідкладного випадку викладене у ч. 3 ст. 233 КПК України яка вказує, що такими є випадки, які пов`язані із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення.

Як видно з матеріалів справи, потерпілий звернувся з заявою до правоохоронних органів про незаконне заволодіння його транспортним засобом 28.05.2018, після чого слідчим о 13.00 год. був проведений огляд місця події, а коли мотоцикл був відшуканий, о 20.45 год. був проведений його огляд, і вже наступного дня відомості про даний факт були внесені до ЄРДР.

Враховуючи викладене, суд вважав, що слідчим були дотримані вимоги КПК і в даному випадку проведення огляду як місця події так і мотоцикла було невідкладним, спрямоване на якнайшвидше документування та вжиття заходів до відшукання мотоцикла, що могло б привести до непоправних наслідків, а саме втрати речових доказів, а відтак вважав доводи захисту в цій частині необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КПК України свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і яка викликана для давання показань.

Як видно з матеріалів справи свідок ОСОБА_11 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.152 т.3), а відтак не досяг віку з якого настає кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 289 КК України, у зв`язку з чим не може бути суб`єктом злочину, а тому оскільки йому були відомі обставини, які підлягали доказуванню у даній справи, органом досудового розслідування правомірно йому надано статус свідка.

Стосовно того, що протокол слідчого експерименту нібито не прочитаний є безпідставним, оскільки він був прочитаний вголос, про що зазначено в його змісті та підписаний всіма учасниками без зауважень (а.с.157 т.3).

Щодо визнання недопустимим протоколу огляду та протоколу слідчого експерименту, оскільки вони нечитабельні, суд зазначив, що вони надані суду в копіях, з огляду на втрату оригіналів під час воєнних дій, загальний зміст їх зрозумілий, а відтак підстав для визнання їх недопустимими доказами суд не вбачав.

За змістом ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування.

Отже, з огляду на викладене та враховуючи той факт, що заволодіння транспортним засобом згідно ст. 477 КПК України не відноситься до справ приватного обвинувачення, а відтак незалежно від того, що потерпілий 28.05.2018р. (а.с.131 т.3) отримав транспортний засіб це не давало слідчому права не вносити відомості до ЄРДР.

Щодо доводів про те, що вимкнення світла на стовпі є припущенням, суперечливість у показаннях потерпілого і ОСОБА_10 про місцезнаходження мотоцикла, оскільки перший говорив, що залишив його біля дитячого садка, а останній біля магазину, тоді як протокол огляду складено біля сільської ради суду, суд зазначив, що вони є неістотними з огляду на таке.

Так, обвинувачений ОСОБА_10 показав, що він вимкнув світло на електроопорі, що підтвердив під час слідчого експерименту свідок ОСОБА_11 , а також в судовому засіданні потерпілий показав, що світло зникло протягом 5 хв. після того, як він залишив мотоцикл, а відтак цей факт є доведеним і не свідчить про необхідність наявності будь-яких спеціальних знань для вчинення таких дій.

Щодо суперечливості показань про місцезнаходження мотоцикла до його зникнення суд зазначив, що з показань учасників та досліджених доказів вбачається, що вказані об`єкти (сільська рада, дитсадок, магазин) знаходяться поряд, а тому кожен з них по своєму відобразив вказані події, які ні в кого не викликали сумнівів, а відтак підстав вважати, що ці розбіжності істотно впливають на встановлення обставин справи судом не встановлено.

Стосовно доводів обвинуваченого про тиск правоохоронних органів на ОСОБА_10 , що призвело до зміни показань, суд зазначив, що на час допиту останнього він досяг повноліття та йому виповнилося повних 22 роки, проживав у Дніпропетровській області та брав участь в судовому засіданні окремо, в режимі відеоконференції з Орджонікідзевського районного суду Дніпропетровської області (а.с.88, 90 т.2), з ним не були присутні сторонні особи. Крім цього, він постійно був забезпечений захисником, показання давав в її присутності та в присутності своєї матері законного представника, не заявляв про методи тиску, а навпаки наполягав на правдивості своїх свідчень.

З огляду на викладене, доводи обвинуваченого в цій частині суд визнав безпідставними.

У відповідь на доводи захисту про відсутність в діях обвинуваченого умислу на заволодіння транспортним засобом потерпілого, оскільки ніякого умислу та корисливого мотиву він не мав, як і не було змови між учасниками події, - суд зазначив наступне.

Під час допиту обвинувачений ОСОБА_10 , матеріали відносно якого в наступному були виділені в окреме провадження, детально розповів про обставини заволодіння мотоциклом, тобто він та малолітній ОСОБА_11 за вказівкою ОСОБА_7 відкотили мотоцикл в чагарники з метою продати його в майбутньому, а наступного дня, ближче до обіду ОСОБА_7 наказав стерти з мотоцикла відбитки пальців.

Аналогічні відомості були отриманні при проведенні 28.05.2018р. слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 , який був безпосереднім очевидцем цих подій, який підтвердив той факт, що за вказівкою ОСОБА_7 він та ОСОБА_11 заволоділи мотоциклом потерпілого.

Суд позбавлений можливості допитати малолітнього ОСОБА_11 , оскільки він неодноразово викликався в судове засідання, прокурором тривалий час вживалися заходи для забезпечення його участі, але з наданих рапортів встановлено, що він залишив територію України та наразі перебуває в РФ, що об`єктивно унеможливлює його допит.

Разом з тим, показання обвинуваченого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 підтверджуються свідченнями потерпілого ОСОБА_9 , який повідомив, що після того як мотоцикл заглух, він пішов по допомогу, але коли повернувся через 5 хв. мотоцикла не було, про що наступного дня повідомив правоохоронні органи та він був знайдений увечері, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні протоколами огляду місця пригоди та транспортного засобу.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що досліджені в судовому засіданні докази є послідовними та логічними, в своїй сукупності підтверджують заволодіння за участю неповнолітньої та малолітньої особи, матеріали, щодо яких виділені в окреме провадження, мотоциклом у співучасті з ОСОБА_7 , який керував їхніми діями, надавав їм вказівки, зокрема і наступного дня стерти відбитки пальців, а відтак його доводи про відсутність умислу та попередньої змови є необґрунтованими.

Щодо недоведеності корисливого мотиву суд зауважує, що згідно з приміткою до ст. 289 КК України незаконне заволодіння транспортним засобом є вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу власника чи користування всупереч їх волі, а тому наявність чи відсутність корисливого мотиву не може впливати на кваліфікацію дій особи за вказаною статтею кримінального закону.

Крім цього, таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз. Цей злочин визнається закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, - з моменту встановлення контролю над ним. Незаконне заволодіння транспортним засобом означає, що винна особа не має права використовувати транспортний засіб для поїздки на ньому. Суб`єктивна сторона злочину характеризується лише умисною формою вини у вигляді прямого умислу. При незаконному заволодінні транспортним засобом винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння та бажає його вчинити. Мотив і мета цього злочину можуть бути різноманітними і на кваліфікацію не впливають, але підлягають обов`язковому з`ясуванню для визначення способу вчинення злочину та призначення покарання.

Закінченим злочин вважається з моменту, коли транспортний засіб почав рухатися унаслідок запуску двигуна чи буксирування або ж перевезення на іншому транспортному засобі, а якщо заволодіння відбувається під час руху такого засобу, - з моменту встановлення контролю над ним.

Відповідальність за незаконне заволодіння транспортним засобом настає для всіх співучасників, незалежно від того, що транспортним засобом керував один із них. Те, що інший співучасник не вчиняв активних дій, спрямованих на фізичне переміщення транспорту, не свідчить про відсутність у його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

У свою чергу об`єктом злочину передбаченого ст. 304 КК України є моральні засади суспільства у ставленні до виховання підростаючого покоління. Вони передбачають охорону неповнолітніх та малолітніх від негативного впливу, який може викликати бажання займатися діяльністю, що негативно сприймається суспільством.

Об`єктивна сторона злочину полягає у втягненні неповнолітніх та малолітніх у злочинну діяльність.

Втягнення у злочинну діяльність означає дії, спрямовані на те, щоб викликати у неповнолітнього або малолітнього бажання взяти участь у вчиненні хоча б одного конкретного злочину або отримати навички злочинної діяльності, які можуть бути застосовані згодом.

Таким чином, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про непричетність до заволодіння транспортним засобом та втягнення малолітнього ОСОБА_11 , якому на момент вчинення злочину виповнилося 13 років та неповнолітнього ОСОБА_10 , якому на момент вчинення злочину було 17 років, спростовуються дослідженими судом доказами, які є логічними, послідовними та не викликають у суду будь-яких сумнівів.

Крім цього, обвинувачений був достовірно обізнаний про вік неповнолітньої та малолітньої особи, оскільки як він зазначив в судовому засіданні, вони є дітьми його друзів.

Колегія суддів повністю погоджується із наведеними висновками суду першої інстанції та додатково враховує наступне.

Метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.

Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь свідка у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Отримання від підозрюваного, свідка відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК є документом.

Виходячи із сутнісних ознак показань, визначених в ч. 1 ст. 95 КПК, у системному зв`язку із ч. 2 ст. 84 цього Кодексу, показання є самостійним процесуальним джерелом доказів лише в тому випадку, коли вони надаються під час допиту.

При проведенні слідчого експерименту участь підозрюваного, свідка не може виявлятися виключно в формі повідомлення відомостей про фактичні дані, які мають значення для кримінального провадження (адже це є предметом допиту). Слідчий експеримент, здійснений у такій формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, має розцінюватися як повторний допит, що не може мати в суді доказового значення з огляду на ч. 4 ст. 95 КПК, згідно з якою суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 КПК.

Відповідно до нормативного змісту засади безпосередності дослідження показань, речей і документів (ст. 23 КПК) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де показання обвинуваченого та протокол слідчого експерименту за участю підозрюваного, свідка є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 КПК.

У висновку Об`єднаної палати Верховного Суду у справі №740/3597/17 постанова від 14.09.2020 вказано наступне: приписи ч. 4 ст. 95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів протоколом слідчого експерименту.

Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.

Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.

Проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК.

Слідчий експеримент із свідком ОСОБА_11 був проведений у формі відтворення дій, обстановки та обставин злочину. ОСОБА_11 детально розповів та показав на місці обставини вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом. А отже доводи захисника про безпідставне врахування судом першої інстанції вказаного протоколу слідчої дії без допиту самого ОСОБА_11 в судовому засіданні - не відповідає правовому висновку Верховного Суду про те, що протокол слідчого експерименту є окремим доказом у справі і має бути оцінений нарівні з іншими доказами. З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно послався на протокол слідчого експерименту з участю ОСОБА_11 як на доказ вини обвинуваченого.

Суд встановлює обставини справи на підставі показань осіб, висновків експертиз, документів та речових доказів. В даному випадку судом правильно визнано безпідставними доводи сторони захисту про відсутність доказів того факту, що ОСОБА_10 вимкнув світло на ліхтарю з посиланням на правила безпечної експлуатації електроустановок споживачів. Як стверджує захисник, що з огляду на ці правила, ОСОБА_10 не міг вимкнути світло, бо щитки мають бути замкнені. Проте вказані вимоги законодавства не спростовують показань ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про обставини вимикання світла. Тобто, те як повинно бути, автоматично не виключає того як було фактично. Показання ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є ідентичними щодо того, що саме ОСОБА_10 за вказівкою ОСОБА_7 вимкнув світло на ліхтарю з метою приховати факт викрадення мотоцикла. Через це доводи сторони захисту в цій частині колегія суддів вважає неспроможними.

ОСОБА_10 , будучи допитаний як обвинувачений у цьому провадженні наполягав, що пам`ятає події та обставини викрадення ним спільно із ОСОБА_11 мотоцикла за вказівкою ОСОБА_7 . Отже твердження захисника про надані ОСОБА_10 показання з чужих слід спростовані показаннями самого ОСОБА_10 .

Відповідно до ч.1 ст. 39 КК України встановлено, що не є кримінальним правопорушенням заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам у стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї людини або інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності.

ОСОБА_7 та його захисник стверджують що судом неправильно оцінені дії обвинуваченого через не застосування положень ст. 39 КК України, оскільки він діяв в стані крайньої необхідності.

Обставиною крайньої необхідності, за версією захисника, було те, що потерпілий ОСОБА_9 27.05.2018 керував мотоциклом в стані алкогольного сп`яніння та наражав на небезпеку перехожих.

На спростування цих доводів колегія суддів вказує на те, що у матеріалах кримінального провадження відсутні докази того, що ОСОБА_9 27.05.2018 керував транспортним засобом мотоциклом по вулицях в с. Чорне, Куп`янського району в стані алкогольного сп`яніння. Суду не надано висновку про результати огляду на стан сп`яніння ОСОБА_9 із вказівкою що останній перебуває в стані алкогольного сп`яніння. Також відсутній протокол про вчинення адміністративного правопорушення щодо ОСОБА_9 , немає показань свідків про те, що вони бачили, як ОСОБА_9 в цей день вживав алкогольні напої, а потім керував транспортним засобом. Більш того, сам ОСОБА_7 в той день не бачив ОСОБА_9 щоб зробити висновок про його стан сп`яніння. Отже ця версія сторони захисту є надуманою.

Колегія суддів не вважає досудове та судове слідство неповним через те, що не був допитаний ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3. Вказана особа не була очевидцем подій, а тому його показання не могли вплинути на результати розгляду обвинувального акту щодо ОСОБА_7 .

Інші доводи сторони захисту не є істотними та не впливають на висновки суду першої інстанції.

Доводи прокурора про неправильність висновку суду про виправдання обвинуваченого за ч. 1 ст. 263 КК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Ухвалюючи вирок, суд, у відповідності зі ст. 368 КПК України, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

При цьому, положеннями ст.94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, згідно зі ст. 62 Конституції України, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Виправдовуючи ОСОБА_7 за ч.1 ст. 263 КК України, суд першої інстанції цих вимог закону, як вважає колегія суддів, дотримався у повному обсязі.

Так, згідно обвинувального акту від 04.11.2021 ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що у 2018 року неподалік власного домоволодіння в АДРЕСА_1 знайшов корпус гранати Ф-1 та в цей час у нього виник злочинний умисел, спрямований на незаконне зберігання вибухової речовини.

З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_7 , не маючи спеціального дозволу, маючи реальну можливість, не позбувся корпуса гранати та до правоохоронних органів не звернувся, в подальшому перевіз корпус гранати Ф-1 до місця здійснення підприємницької діяльності в АДРЕСА_2 , де почав зберігати корпус гранати Ф-1, в якому містилася вибухова речовина, яку було вилучено 04.02.2019р. при проведення обшуку.

Його дії органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст. 263 КК України, як зберігання вибухових речовин без передбаченого законом дозволу.

Як вбачається із вироку, в ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_7 і визнане судом недоведеним, а також підстави виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Зокрема, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено ОСОБА_7 обвинувачення, допитав безпосередньо свідків, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них в їх сукупності і взаємозв`язку.

На підтвердження винуватості обвинуваченого в цій частині, стороною обвинувачення наданий протокол обшуку від 14.02.2019р., згідно якого за місцем проживання ОСОБА_7 були виявлені речові докази, зокрема корпус гранати Ф-1 (а.с.167-171, 174 т.3).

Згідно висновку експертів за результатами комплексної судової вибухотехнічної експертизи, судової експертизи з дослідження вибухових речовин, продуктів вибуху та пострілу № 4060/4061/4125 від 27.02.2019р. корпус гранати Ф-1 належить до зарядів …, містить 55-60 г вибухової речовини тротилу, виготовлений промисловим способом та у разі спорядження запалом складає гранату Ф-1, яка належить до категорії … припасів і може бути застосована за цільовим призначенням вчиненням … (а.с.172-173 т.2).

Суд не погодився зі стороною обвинувачення про те, що обшук проведений без ухвали слідчого судді, оскільки у вступній його частині є посилання на номер ухвали слідчого судді, водночас під час судового розгляду сторона захисту не зазначала про ці обставини, у зв`язку з чим у прокурора були відсутні підстави її надавати, а відтак підстав визнання вказаного доказу недопустимим суд не вбачав.

Водночас сторона захисту стверджувала, що висновок експерта є недопустимим доказом, оскільки він складається лише з двох сторінок на одній з яких її початок, а на іншій закінчення, тоді як змісту висновку суду не надано, а відтак відсутня дослідницька частина, застосовні методи, опис результатів, перебіг дослідження, посилання на джерела, тощо.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

Як видно з матеріалів справи у зв`язку зі знищенням матеріалів даного кримінального провадження ті матеріали, які збереглися у прокурора були відновлені за ухвалою суду від 04.09.2024р., зокрема і вказаний висновок експерта (а.с.208-209 т.3).

Відповідно до ч.1 ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Тобто жодне спрощення не допускається.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Суд першої інстанції зазначив, що висновок експерта № 4060/4061/4125 від 27.02.2019р. не містить всіх його сторінок, зокрема, відсутня дослідницька частина, застосовні методи, опис результатів перебігу дослідження, посилання на джерела, упаковка матеріалу, а відтак і обґрунтовані відповіді на поставлені питання, а стороною обвинувачення під час судового розгляду не вживалися заходи для надання суду повного висновку експерта, шляхом звернення до експертної установи.

Крім цього, його резолютивна частина не повністю відтворює висновок експерта, а відтак суд дійшов висновку, що він є недопустимим доказом.

Колегія суддів погоджується із доводами прокурора про відсутність законних підстав для визнання висновку вибухотехнічної експертизи № 4060/4061/4125 недопустимим доказом, через відсутність обставин, визначених ст. 87 КПК України. Судом не було встановлено та не зазначено у вироку про порушення фундаментальних прав чи свобод людини під час отримання вказаного висновку експертизи, які б вплинули на загальну справедливість судового розгляду за критеріями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики ЄСПЛ та національного законодавства.

В той же час, суд першої інстанції правильно не врахував його як доказ вини обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки у копії висновку що збереглася, відсутня інформація про те, що наданий на дослідження корпус гранати Ф-1 віднесений до категорії бойових припасів та може бути застосований за цільовим призначенням вчинення вибуху.

Саме придатність корпусу гранати Ф-1 до вчинення вибуху та віднесення його до бойових припасів є визначальним для кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст. 263 КК України. Дані сумніви неможливо усунути за допомогою інших доказів чи додаткових процесуальних засобів доказування, аніж проведення вибухотехнічної експертизи та отримання відповідного висновку.

Висновок експерта № 4060/4061/4125 від 27.02.2019 р. було втрачено в умовах воєнного стану та збереглися частина копії його вступу і висновку. При цьому вказана копія є некоректною, оскільки у висновку відсутній весь текст, а той, що мається - не містить інформації про віднесення корпусу гранати Ф-1 до категорії бойових припасів та можливість застосування за цільовим призначенням вчинення вибуху.

Цей висновок колегія суддів визнає неналежним доказом через відсутність в ньому необхідної для доведення вини обвинуваченого інформації.

Слід зазначити, що ОСОБА_7 хоча і визнавав факт зберігання ним корпусу гранати Ф-1, проте категорично заперечував можливість здійснення вибуху в разі використання цієї гранати.

Отже в даному випадку обов`язковим підлягало доказування саме віднесення корпусу гранати Ф-1 до бойових припасів та можливості вчинення вибуху, як цільового призначення.

У своїй апеляційній скарзі прокурор не спростовує цього висновку суду, натомість наводить повний, на його думку, текст висновку спірної експертизи.

Як встановлено колегією суддів, судом йому було запропоновано надати належну копію повного тексту висновку експертизи № 4060/4061/4125 від 27.02.2019 чи хоча б його висновків. На що прокурор відмовився.

В суді апеляційної інстанції прокурору повторно було запропоновано надати належну копію, на що прокурор відмовився, вважаючи його новим доказом, який на стадії апеляційного перегляду вироку суду, на його думку, не може бути наданий.

Суди першої та апеляційної інстанції з дотримання вимог ст. 22 КПК України створили всі умови та надали можливості для реалізації сторонами кримінального провадження своїх прав на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України.

Доводи прокурора про призначення ОСОБА_7 надто м`якого покарання є безпідставними з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання врахував факт вчинення ОСОБА_7 трьох тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який по місцю проживання характеризується позитивно, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, відношення до злочинів та обставини їх вчинення і дійшов висновку, що необхідним та достатнім покаранням обвинуваченому для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі призначене в межах санкції ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 304 та ч. 2 ст. 304 КК України, у мінімальному розмірі за ч. 2 ст. 289 КК України, без конфіскації майна, оскільки вчинення злочину не призвело до негативних наслідків, втрати чи реалізації транспортного засобу, а потерпілий будь-яких претензій не має, та в розмірі наближеному до мінімальної межі за ч.1 ст. 304 та ч.2 ст. 304 КК України, із застосуванням ст. 70 КК України та принципу поглинання менш суворого покарання більш суворим.

Судом не встановлено обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Отже суд врахував ті обставини та дані про особу обвинуваченого, на які посилається у своїй апеляційній скарзі прокурор та безпідставно вказує про їхнє неврахування.

Колегія суддів враховує, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив три тяжкі кримінальні правопорушення, вину не визнав, не розкаявся, а тому йому слід призначити покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбування в місцях позбавлення волі. В той же час, призначене судом покарання у його мінімальному розмірі та наближеному до мінімального розміру є правильним з огляду на те, що ОСОБА_7 вперше вчинив кримінальні правопорушення, по місцю проживання характеризується позитивно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює.

Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції при кваліфікації дій обвинуваченого та призначенні йому покарання, в ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.

З огляду на викладене вище підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_7 .? як про це ставиться питання в апеляційних скаргах прокурора та захисника, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_8 - захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Куп`янської окружної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Машівського районного суду Полтавської області від 23 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4