Справа №:755/6916/25
Провадження №: 1-кп/755/1072/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" серпня 2025 р. місто Київ

Дніпровський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Дніпровського районного суду міста Києва, клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000936 від 15 березня 2025 року, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця м. Харків, українця, громадянина України, освіта середня спеціальна, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого до затримання за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 186 КК України,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Бахмут Донецької області, українця, громадянина України, освіта середня, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого до затримання за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 186 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

захисників адвокатів ОСОБА_7 ,

( в режимі відеоконференції) ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_4 ,

ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000936 від 15 березня 2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 186 КК України (справа № 755/6916/25, провадження № 1-кп/755/1072/25).

Ухвалою суду від 30 червня 2025 року обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, на строк, що не може перевищувати двох місяців, тобто до 28 серпня 2025 року включно.

Відповідно до частини третьої статті 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового засідання зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Враховуючи те, що до суду надійшло клопотання прокурора про продовження обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (окремо щодо кожного) запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в даному судовому засіданні суд поставив на обговорення учасників судового провадження вказане клопотання прокурора.

Позиція і клопотання учасників судового провадження.

Прокурор в судовому засіданні подане ним клопотання про продовження запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (окремо щодо кожного) підтримав, оскільки вважає, що останні обґрунтовано обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від 7 до 10 років, ризики, передбачені статтею 177 КПК України, а також обставини, які слугували підставою для обрання зазначеного запобіжного заходу на стадії досудового розслідування, на даний час не відпали та продовжують існувати.

Зокрема, на думку прокурора, обвинувачений ОСОБА_4 , який дітей та непрацездатних осіб на утриманні не має, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків, офіційно не працює, місця реєстрації на території міста Києва не має, а відтак наявні всі підстави вважати, що без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачений ОСОБА_4 під острахом отримання реального покарання у виді позбавлення волі може переховуватися від суду, що унеможливить виконання завдань кримінального провадження. Також прокурор вважає, що ОСОБА_4 може незаконно впливати на потерпілого та свідків, оскільки ознайомлений з матеріалами кримінального провадження, йому достеменно відомі анкетні дані потерпілого та свідків та існує ризик спроби здійснення впливу на вказаних осіб з метою можливої зміни показань у кримінальному провадженні, а також може здійснювати вплив на іншого обвинуваченого з метою уникнення покарання. Крім того, на думку прокурора, ОСОБА_4 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки останній хоча раніше в силу статті 89 КК України не судимий, однак притягався до кримінальної відповідальності за вчинення інших кримінальних правопорушень, не працює, засобів для життя не має, а відтак повністю підтверджується наявність даного ризику.

Щодо обвинуваченого ОСОБА_3 , прокурор зазначає, що останній дітей та непрацездатних осіб на утриманні не має, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків, офіційно не працює, місця реєстрації на території міста Києва не має, до обрання запобіжного заходу проживав у хостелі, що ставить під сумнів наявність постійного місця проживання, а відтак наявні всі підстави вважати, що без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачений ОСОБА_3 , під острахом отримання реального покарання у виді позбавлення волі може переховуватися від суду, що унеможливить виконання завдань кримінального провадження. Також прокурор вважає, що ОСОБА_3 може незаконно впливати на потерпілого та свідків, оскільки ознайомлений з матеріалами кримінального провадження, йому достеменно відомі анкетні дані потерпілого та свідків та існує ризик спроби здійснення впливи на вказаних осіб з метою можливої зміни показань у кримінальному провадженні, а також може здійснювати вплив на іншого обвинуваченого з метою уникнення покарання. Крім того, на думку прокурора, ОСОБА_3 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки останній хоча раніше і не судимий, однак не працює, засобів для життя не має, а відтак повністю підтверджується наявність даного ризику.

Враховуючи викладене, просив суд продовжити обвинуваченим запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Потерпілий ОСОБА_6 клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченим у вигляді тримання під вартою підтримав.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 щодо задоволення клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечували, посилаючись на відсутність наведених прокурором ризиків та необгрунтованість клопотання. Звернули увагу на те, що одним із свідків є цивільна дружина ОСОБА_4 , і він не має наміру на неї тиснути щодо зміни показів. Крім того зазначили, що ОСОБА_4 уклав договір оренди кімнати у м. Бровари, тому у нього тепер є постійне місце проживання, а також у нього є відношення щодо проходження військової служби, тому просили суд змінити обвинуваченому запобіжний захід на домашній арешт.

Обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник - адвокат ОСОБА_8 щодо задоволення клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечували, оскільки, на думку сторони захисту, клопотання прокурора є необґрунтованим, ризики, які зазначені у клопотанні не доведені. Звернули увагу, на те, що ОСОБА_3 визнає свою вину, має намір вступити до лав ЗСУ, що характеризує його з позитивної сторони, тому просили відмовити у задоволенні клопотання прокурора та змінити обвинуваченому запобіжний захід на домашній арешт.

Вислухавши думки учасників судового провадження, вивчивши письмові клопотання прокурора, суд дійшов наступного.

За змістом частини першої статті 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до частини другої статті 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами статті 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно з частиною першою статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

У частині другій статті 177 КПК України визначено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Статтею 176 КПК України передбачено, що одним із запобіжних заходів є домашній арешт.

Відповідно до статті 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

За правилами частини першої статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої та третьої статті 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є:

1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо;

2) поведінка учасників кримінального провадження;

3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику ЄСПЛ як джерело права.

Частиною п`ятою статті 9 КПК України визначено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При вирішенні питання доцільності продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та заявлених сторонами клопотань суд також враховує положення статті 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику ЄСПЛ, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

В кожному випадку, як підкреслює ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Продовження тримання особи під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях статтей 177, 178, 183 КПК України та враховано судом при вирішенні клопотань учасників судового провадження.

Дослідивши клопотання прокурора та матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку про доцільність продовження тримання обвинувачених під вартою, враховуючи наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 177, статті 197 КПК України, підставою продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частою першою статті 177 КПК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа може вдатись до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

При вирішенні питання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд враховує, крім іншого, тяжкість покарання, що загрожує їм у разі визнання винними у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких вони обвинувачуються, вік та стан здоров`я, майновий стан, міцність соціальних зв`язків, репутацію обвинувачених, ризик повторення чи продовження ними протиправної поведінки.

Так, суд враховує, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину проти власності з застосуванням насильства за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років, раніше не судимі, не одружені, зареєстровані та проживають за різними адресами, офіційно не працевлаштовані.

Не вирішуючи питання на даному етапі кримінального провадження про оцінку доказів з точки зору їх допустимості і достатності для визнання обвинувачених винуватими чи невинуватими у вчиненні кримінального правопорушення, суд приходить до висновку, що вказані вище обставини, а також підвищена суспільна небезпека кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , дають підстави для висновку, що з боку обвинувачених існують ризики, передбачені статтею 177 КПК України, а саме: можливість переховуватися від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Щодо ризику втечі обвинувачених, суд зазначає, що відповідно до практики ЄСПЛ такий ризик не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку, водночас суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику переховування.

На думку суду, жоден із більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не може запобігти зазначеним ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

При цьому обставини, на які посилається сторона захисту як на підставу зміни запобіжного заходу, на думку суду, не виключають наявність зазначених вище ризиків, а також ризику продовження чи повторення протиправної поведінки, що його створюють обвинувачені для суспільства в цілому.

Крім того, кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, докази судом на даний час не досліджені.

Суд також враховує при вирішенні даного питання, що неможливість перебування особи під вартою внаслідок стану здоров`я встановлюється у визначеному законом порядку, і будь-які належні докази, які б свідчили про те, що у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 наявні хвороби, які унеможливлюють перебування їх під вартою, суду не надані і відповідні обмеження до обвинувачених застосовуються в передбаченому законом порядку згідно встановленої судової процесуальної процедури.

Також, слід зазначити, що в судовому засіданні стороною захисту відповідно до положень частини п`ятої статті 132 КПК України не було надано суду належних і допустимих доказів, які свідчили б про необґрунтованість пред`явленої підозри (обвинувачення).

При цьому суд враховує, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене в національному законодавстві, однак відповідно до вимог частини п`ятої статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, відображеній у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», «термін «обґрунтована підозра» означає те, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, пункт 32), те, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

Таким чином, враховуючи обставини, перераховані у статті 178 КПК України, а також доведеність прокурором під час розгляду клопотань, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою статті 176 КПК України, не може запобігти доведеним під час розгляду клопотання ризикам, тому клопотання прокурора про продовження обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно задовольнити частково та продовжити останнім запобіжний захід - тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, на строк, що не може перевищувати двох місяців, з визначенням розміру застави.

Із урахуванням викладеного, клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_3 запобіжного заходу, на домашній арешт, задоволенню не підлягає.

Щодо розумності строку тримання обвинуваченого під вартою та строків розгляду даного кримінального провадження, суд зазначає наступне.

Розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці і законність тримання під вартою необхідно оцінювати виходячи з особливостей конкретної справи.

Проте обрання строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого статтею 5 Конвенції (рішення у справі "Lavents v. Latvia" пункт 70).

Відповідальність за дотримання розумних строків тримання обвинуваченої під вартою покладається, в першу чергу, на національні судові органи (рішення у справі "Геращенко проти України" пункт 100).

Однак суд звертає увагу на те, що незавершення до цього часу судового провадження у справі викликано її складністю, обсягом доказів, які підлягають дослідженню, поведінкою учасників судового провадження, введеним в Україні воєнним станом, обставинами справи тощо.

Суд наголошує, що вживаються усі передбачені законом заходи з метою дотримання розумних строків розгляду справи, обвинувачена у якій тримається під вартою.

Гарантії, передбачені пунктом 3 статті 5 Конвенції, частково співпадають з гарантією, передбаченою пунктом 1 статті 6 Конвенції, і дійсно вимагають, щоб відносно особи, яка тримається під вартою, органи державної влади виявляли «особливу ретельність в ході провадження по справі», однак це не має гальмувати зусилля суду щодо відповідального виконання своїх завдань (рішення ЄСПЛ у справі «Херцегфальві проти Австрії», «Садегул Оздемір проти Туреччини»).

Щодо визначення розміру застави суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

У частині п`ятій статті 182 КПК України визначено, що розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Разом з цим, положення КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують на такі критерії, які слід врахувати при визначені розміру застави: (1) обставини кримінального правопорушення; (2) особливий характер справи; (3) майновий стан; (4) його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; (5) масштаб його фінансових операцій; (6) даних про особу; (7) встановлені ризики, передбачених статтею 177 КПК; (8) «середовище»; (9) помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин; (10) шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання обвинуваченого під вартою. Визначаючи суму застави, суди повинні брати до уваги ризик того, що обвинувачений може ухилитися від покарання, обставини особистого життя та тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа.

При цьому встановлений законом обов`язок слідчого судді, суду визначити розмір застави в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою свідчить про те, що застава в певному розмірі здатна забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого на тому ж рівні (з тією ж ефективністю), що і тримання під вартою. Тримання під вартою не застосовується у зв`язку з внесенням застави у розмірі, визначеному слідчим суддею чи судом.

Також, щоб розмір застави можна було вважати таким, який здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, суд повинен, врахувавши положення статтей 177, 178 КПК України, та раціонально співставити його з доведеними у справі ризиками, даними про особу обвинуваченого, тяжкістю інкримінованого злочину. При цьому слід мати на увазі, що, виходячи з практики ЄСПЛ, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Аналізуючи вимоги чинного національного та міжнародного законодавства, що регулює застосування інституту застави, зокрема виключно повноваження суду у вирішенні цього питання при застосуванні даного запобіжного заходу як альтернативи триманню під вартою, обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , підвищену суспільну небезпеку, майновий та сімейний стан обвинувачених, інші дані про їх особу, міцність соціальних зв`язків, наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї та малолітніх дітей, як того вимагають вимоги частини четвертої статті 182 КПК України, та наявні ризики, передбачені статтею 177 КПК України, відсутність у них судимості, надані у судовому засіданні пояснення обвинувачених, суд приходить до висновку про можливість визначити обвинуваченим заставу у розмірі, який становить сто п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з покладенням у разі внесення застави обов`язків, передбачених статтею 194 КПК України, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роботи;

- утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками у даному кримінальному провадженні;

- докласти зусиль до пошуку роботи;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну .

Суд зважає на те, що застава є неізоляційним запобіжним заходом, проте саме такий обраний її розмір здатен утримати обвинувачених від дій, які перешкоджатимуть кримінальному провадженню встановленими законом правовими наслідками порушення умов цього запобіжного заходу та не є непомірним з урахуванням всіх обставин справи, захищеного законного інтересу, тяжкості кримінальних правопорушень, що інкримінуються обвинуваченому, і забезпечить стимулюючий ефект цього запобіжного заходу, належну процесуальну поведінку обвинувачених та належний контроль з боку можливих заставодавців під умовою звернення внесених коштів у дохід держави в разі невиконання обвинуваченим обов`язків (вказаний висновок відповідає правовій позиції Європейського суду з прав людини, викладеному у рішенні по справі «Мангурас проти Іспанії» від 08 січня 2009 року).

Керуючись статтями 3, 7, 9, 27,176-178, 181-183, 194, 314-315, 369-376 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

у задоволенні клопотання сторони захисту - адвоката ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту - відмовити.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, на строк, що не може перевищувати двох місяців, тобто до 18 жовтня 2025 року включно.

Визначити обвинуваченому ОСОБА_3 заставу у розмірі 150 (сто п`ятдесят) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що на день постановлення ухвали становить 454 200 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі двісті) гривень.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки, передбачені статтею 194 КПК України:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роботи;

- утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками у даному кримінальному провадженні;

- докласти зусиль до пошуку роботи;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Встановити термін дії обов`язків покладених судом у разі внесення застави - два місяці з моменту внесення застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

У задоволенні клопотання сторони захисту - адвоката ОСОБА_8 про зміну обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту - відмовити.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, на строк, що не може перевищувати двох місяців, тобто до 18 жовтня 2025 року включно.

Визначити обвинуваченому ОСОБА_4 заставу у розмірі 150 (сто п`ятдесят) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що на день постановлення ухвали становить 454 200 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі двісті) гривень.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки, передбачені статтею 194 КПК України:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роботи;

- утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками у даному кримінальному провадженні;

- докласти зусиль до пошуку роботи;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну .

Встановити термін дії обов`язків покладених судом у разі внесення застави - два місяці з моменту внесення застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Ухвала діє 60 (шістдесят) днів та підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Виконання ухвали доручити начальнику ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Копію ухвали вручити присутнім учасникам судового провадження та направити для виконання до ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Повний текст ухвали оголосити учасникам судового провадження у судовому засіданні об 13-00 годині 22 серпня 2025 року.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченими в той же строк с моменту отримання копії ухвали.

Суддя Дніпровського районного суду

міста Києва ОСОБА_1