ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілих ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0001078 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 24 червня 2024 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Зарічне Зачепилівського району Харківської області, не працюючого, не одруженого, з неповною середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

засуджено за ч. 2 ст.121 КК України на 8 років позбавлення волі.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 задоволено та стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілих:

- ОСОБА_10 118130 грн. матеріальної шкоди та 250000 грн. моральної шкоди,

- ОСОБА_11 250000 грн. моральної шкоди,

- ОСОБА_12 250000 грн. моральної шкоди.

Вирішено питання щодо запобіжного заходу та речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

14.10.2021 приблизно о 21:00 год., ОСОБА_9 прийшов в кімнату до сусіда ОСОБА_13 , який проживає у гуртожитку на одному поверху з ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 , з`ясувати, чого ОСОБА_13 не прибирає в загальному сан. вузлі. На цьому ґрунті між останніми виник словесний конфлікт в ході якого ОСОБА_9 заподіяв ОСОБА_13 , один удар кулаком правої руки у ліву частину обличчя у величну кістку, від якого ОСОБА_13 впав з висоти власного зросту на підлогу, на спину, після чого ОСОБА_9 підійшов до ОСОБА_13 і заподіяв йому ще два удари кулаком правої руки у праву частину обличчя. В результаті дій ОСОБА_9 потерпілому ОСОБА_13 було заподіяні тілесні ушкодження у виді: травма голови у вигляді субдуральної гематоми (крововиливу під тверду мозкову оболонку) в ділянці правої півкулі мозку, субарахноїдальних крововиливів (крововиливів під м`якими мозковими оболонками) на базальній поверхні лівої лобної частки, правої лобної частки та на правій скроневій частці мозку, ділянок забою головного мозку правої лобної та правої скроневої часток мозку з наявністю крововиливу у м`які покриви голови з боку їх внутрішньої в лівій скроневій ділянці, крововиливу в товщу лівого скроневого м`язу, синця в лівій навколо очній ділянці та в проекції тіла нижньої щелепи, садна на спинці носу. Вказана травма голови з розвитком набряку-набухання головного мозку є тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Причиною смерті ОСОБА_13 стала зазначена травма голови, що ускладнилася розвитком набряку-набухання головного мозку.

На вирок суду обвинувачений подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок суду скасувати та зменшити йому строк покарання до 5 років позбавлення.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що суд безпідставно визнав його винуватим за ч.2 ст. 121 КК України, його дії необхідно кваліфікувати за ч.1 ст. 119 КК України, як вбивство через необережність, оскільки він не мав прямого умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

Вказує, що під час конфлікту він перебував в стані сильного душевного хвилювання, викликаному поведінкою потерпілого.

Також вказує, що експерт судом не допитувався та в судовому засіданні не було встановлено з якою силою був завданий удар потерпілому. Суду не було надано для дослідження відео зйомку слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_9 та свідком ОСОБА_14 . При цьому зазначає, що на свідка ОСОБА_14 під час проведення слідчого експерименту здійснювався тиск слідчим та оперативним працівником, які йому казала, як саме потрібно показувати під час відтворення обстановки.

Тому вважає, що необхідно надати доручення слідчому для проведення слідчого експерименту за участю свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та за його участю із залученням експерта та відеофіксацією слідчої дії. Після цього призначити додаткову судово-медичну експертизу для встановлення відповідності показань механізму утворення тілесних ушкоджень у потерпілого, встановлення напрямку та сили завданого удару, а також встановити, чи перебував потерпілий в стані алкогольного сп`яніння на час спричинення йому удару.

Крім цього вказує, що суд безпідставно при ухваленні вироку не застосував до нього ч.5 ст. 72 КК України та не зарахував йому покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати, та засудити ОСОБА_9 за ч.1 ст. 119 КК України.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що оскільки ОСОБА_9 наніс ОСОБА_13 лише один удар у голову та більше ударів не наносив, тому смерть ОСОБА_13 настала не у зв`язку зі спричинення йому обвинуваченим тілесного ушкодження. Обвинувачений не мав наміру на вбивство потерпілого, смерть ОСОБА_13 настала через необережність.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Представник потерпілих подав до суду заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого, у якій просив відмовити у задоволені апеляційної скарги обвинуваченого, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника в підтримку апеляційних скарг, прокурора та представника потерпілих, які заперечили проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_17 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікація дій за ч.2 ст. 121 КК України є правильним, ґрунтується на належних та допустимих доказах, що були безпосередньо досліджені в судовому засіданні та отримали належну оцінку.

Доводи обвинуваченого та його захисника про те, що дії ОСОБА_9 необхідно кваліфікувати за ч.1 ст. 119 КК України є безпідставними з огляду на таке.

У апеляційній скарзі, обвинувачений та його захисник не заперечують вину ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, однак не погоджується з кваліфікацією дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України.

За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст.121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винуватий усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).

Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 121 КК України настає за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

У випадку, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії залежно від наслідків слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати за ст. 119 КК України чи ст. 128 КК України.

Правова природа кваліфікації злочинів пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб двох важливих обставин: 1) факту вчинення суб`єктом злочину суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.

Розмежування умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), і вбивства, вчиненого через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України), здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів.

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів.

З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинно-наслідковому зв`язку між собою.

Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується умислом щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (прямим/непрямим) і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого. За таких обставин суб`єкт злочину усвідомлює можливість настання кінцевого наслідку (смерть потерпілого) в результаті заподіяних тілесних ушкоджень.

На відміну від цього вбивство з необережності може бути вчинене лише при необережній формі вини, яка виступає у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_9 , розуміючи суспільно небезпечний характер своїх дій, які були активними, неодноразово наносив удари потерпілому ОСОБА_13 , тобто неодноразово застосовував фізичне насильство до останнього, що спростовує його показання про нанесення одного удару потерпілому.

Відповідно до встановлених судом першої інстанції обставин справи, ОСОБА_9 під час раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_13 умисно вдарив останнього кулаком правої руки у ліву частину обличчя у виличну кістку, від чого потерпілий упав на підлогу з висоти власного росту, на спину, під час чого вдарився головою, потиличною частиною об стіну, після чого ОСОБА_9 підійшов до ОСОБА_13 і заподіяв ще два удари кулаком правої руки у праву частину обличчя потерпілого, внаслідок дій ОСОБА_9 . ОСОБА_13 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер.

Показання обвинуваченого про спричинення ОСОБА_13 лише одного удару спростовуються показаннями свідка ОСОБА_15 , який був очевидцем події, наданими суду першої інстанції та письмовими доказами, дослідженими місцевим судом, зокрема протоколами слідчих експериментів за участю свідка ОСОБА_15 від 20.10.2021 та свідка ОСОБА_18 від 20.10.2021.

При цьому доводи обвинуваченого про здійснення на свідка ОСОБА_14 тиску з боку працівників поліції під час слідчого експерименту обвинувачений об`єктивно ним не підтверджені та, відповідно, не знайшли свого підтвердження.

Слідчі експерименти за участю свідків, проведено у відповідності з вимогами ст. 240 КПК України, слідчі дії проводилися у присутності понятих, яким, відповідно до вимог статей 11, 13, 15 та 223 КПК України були роз`яснені процесуальні права та обов`язки. Протоколи слідчих експериментів підписані учасниками процесуальної дії та понятими без зауважень і доповнень. Підстав для визнання вказаних слідчих дій недопустимими доказами немає.

З огляду на вказане, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії ОСОБА_9 з суб`єктивної сторони мають ознаки непрямого умислу, оскільки він усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав, що внаслідок завдання ОСОБА_13 ударів у життєво важливі органи потерпілий може отримати тяжкі тілесні ушкодження.

Незважаючи на те, чи конкретизував у своїй свідомості ОСОБА_9 ступінь тяжкості завданих ним ушкоджень, у даному випадку він має нести відповідальність за ті тілесні ушкодження, які фактично були спричинені потерпілому його діями.

Що стосується наслідку у виді смерті потерпілого, то в її настанні є необережна форма вини ОСОБА_9 , оскільки він не бажав та не допускав такого наслідку, проте міг і повинен був усвідомлювати можливість настання смерті потерпілого внаслідок своїх злочинних дій.

Таким чином, зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_9 ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та виключають можливість кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 119 КК України.

З огляду на викладене доводи захисника та обвинуваченого про те, що ОСОБА_9 , завдаючи потерпілому ударів, не мав умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та не усвідомлював, що його дії можуть призвести до смерті потерпілого, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що повністю спростовуються здобутими у кримінальному провадженні доказами.

Враховуючи вказане, суд дійшов правильного висновку про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_9 за ч.2 ст. 121 КК України.

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтується на досліджених судом доказах.

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини вироку суду посилання, як на доказ, на показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_16 , надані ними під час досудового розслідування, оскільки таке посилання місцевого суду порушує принцип безпосередності дослідження показань, речей і документів.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вимоги, передбачені ст. 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення відповідно до ст.12 КК України, особу обвинуваченого, який не судимий, характеризуючі дані, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Під час судового розгляду справи місцевим судом враховані всі обставини, які були встановлені та на які вказують апелянти. Інших обставин учасниками не зазначено та колегією суддів не встановлено.

Таким чином, призначене ОСОБА_9 покарання в повній мірі відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Відсутні підстави і для зарахування ОСОБА_9 у строк покарання періоду перебування під вартою з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, як прохає про це обвинувачений, оскільки у даному провадженні ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення 14.10.2021, після набрання чинності Закону України № 2046-VIII від 18 травня 2017 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення», тому попереднє ув`язнення в даному провадженні підлягає до зарахування з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. За таких підстав, доводи обвинуваченого про необхідність зарахування строку попереднього ув`язнення на підставі Закону України №838-VIII, є безпідставними.

З огляду на викладене вище підстав, передбачених ст.409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_9 , колегія суддів не вбачає. Тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Полтави від 24 червня 2024 року щодо ОСОБА_9 без змін.

В порядку ст. 404 КПК України виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду, як на доказ, на показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_16 , надані під час досудового розслідування.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк, з дня отримання копії ухвали.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4