УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року

м. Київ

справа № 758/12651/23

провадження № 51-2405 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Подільського районного суду

м. Києва від 21 листопада 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від

24 березня 2025 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 21 листопада 2024 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 24 березня

2025 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 111 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією майна та позбавленням спеціального звання «підполковник міліції».

Початок строку відбування покарання вирішено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що у лютому - квітні 2014 року, більш точну дату встановити не виявилось за можливе, у невстановленому досудовим розслідуванням місці, не встановленими слідством особами йому було запропоновано перейти до незаконно створеного «Министерства внутренних дел по Республике Крым», яке увійшло до складу «Министерства внутренних дел Российской Федерации», та стати керівником незаконно утвореного «Отдела МВД России по городу Судаку».

ОСОБА_5 , будучи громадянином України, службовою особою, яка займає відповідальне становище, перебуваючи на посаді начальника Нижньогірського

РВ ГУМВС України в АР Крим з підпорядкуванням Міністру внутрішніх справ України, достовірно знаючи про незаконність створення окупаційною владою РФ «Министерства внутренних дел по Республике Крым», а також проведення на території АР Крим та міста Севастополя референдуму, наслідком якого стало відокремлення вказаних адміністративно-територіальних одиниць та приєднання їх до складу Російської Федерації, маючи на меті сприяти представникам Російської Федерації у проведенні підривної діяльності на території України та подальшої окупації території АР Крим погодився на незаконну пропозицію продовжити роботу керівником незаконно утвореного «Отдела МВД России по городу Судаку», без підпорядкування Міністру внутрішніх справ України.

Допомога ОСОБА_5 іноземній державі та її представникам у створенні та функціонуванні органів внутрішніх справ Російської Федерації та придушення спротивів окупації півострова з боку громадян України на території АР Крим призвели до посилення заходів тимчасової окупації півострова Крим.

Отже, громадянин України ОСОБА_5 , діючи з прямим умислом та усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч врегульованим чинним законодавством України суспільним відносинам у сфері національної безпеки України, здійснив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, шпигунство, надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Усвідомлюючи описану мету діяльності громадянин України ОСОБА_6 , будучи працівником ГУ МВС України в АР Крим на посаді начальника Нижньогірського РВ ГУМВС України в АР Крим з підпорядкуванням Міністру внутрішніх справ України, достовірно знаючи про тимчасову окупацію Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя внаслідок збройної агресії Російської Федерації продовжив свою трудову діяльність у складі незаконно створеного так званого «Міністерства внутрішніх справ Республіки Крим», яке увійшло до складу Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації без підпорядкування Міністерству внутрішніх справ України на посаді начальника відділу МВС Росії у місті Судаку та сприяв представникам Російської Федерації у проведенні підривної діяльності на території України.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування своїх доводів ОСОБА_4 вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги всіх обставин кримінального провадження, у зв`язку з чим помилково дійшли висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 1 ст. 111 КК України. Вважає, що під час досудового розслідування та судового розгляду не було встановлено чи вчинялось кримінальне правопорушення ОСОБА_5 добровільно та умисно чи під примусом та тиском сторонніх осіб. На переконання захисника, суд позбавив підзахисного можливості здійснити свій захист, оскільки останній не був належним чином повідомлений про розгляд справи стосовно нього в судах попередніх інстанцій, а визначені у законі засоби повідомлення особи у разі проведення судового розгляду у відсутності обвинуваченого не є достатніми. Крім того, зауважує про відсутність відомостей, які б підтверджували ознайомлення обвинуваченого з оголошеннями, повістками, а також про наявність у ОСОБА_5 доступу до веб-сайтів, на яких розміщувалася указана інформація.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Доводи касаційної скарги про відсутність достатніх доказів для доведення винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, на думку колегії суддів, є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, згідно з вироком, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, зокрема, на підставі:

- листа департаменту кадрового забезпечення МВС України від 06 листопада

2015 року № 6/1/1-9034 із додатком - списком керівного складу ГУ МВС України АРК до анексії півострову РФ, де зазначено, що ОСОБА_5 займав посаду начальника Нижньогірського РВ ГУМВС в АРК;

- інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 21 квітня 2013 року № 76/14/91-2115 про те, що ОСОБА_5 з 08 листопада 2017 року державний кордон України, лінію розмежування з тимчасово окупованою територією не перетинав;

- інформації ГУ СБУ в АРК від 30 березня 2023 року № 76/4/28-305 де зазначено, що ОСОБА_5 перебував на тимчасово окупованій території АР Крим;

- копії особової картки з Державної міграційної служби України на ім`я

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , згідно якої вказана особа, як громадянин України (паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Чорноморським РВ ГУМВС України в Криму), отримав

22 жовтня 2017 року паспорт для виїзду за кордон;

- наказу МВС України «По особовому складу» від 23 червня 2014 року № 1137о/с, відповідно до якого підполковника міліції ОСОБА_5 (Т-194996), начальника Нижньогірського РВ ГУМВС в АРК звільнено у запас (із постановленням на військовий облік) за п. 64 «є» (за порушення дисципліни), підстава: наказ МВС від 11 червня 2014 року № 556;

- листа Офісу Президента України від 22 липня 2023 року № 45-01/640 з якого слідує, що ОСОБА_5 не звертався із клопотанням про вихід із громадянства України;

- протоколу огляду від 26 вересня 2023 року про те, що оглянуто газету «Кримська п`ятниця» № 45 (202) від 14-20 листопада 2014 року, де міститься стаття під назвою «В Судаку відсвяткували День працівника органів внутрішніх справ Російської Федерації», де серед іншого зазначено, що в Будинку культури виступав із промовою ОСОБА_5 як «начальник ОМВС по м. Судаку Республіки Крим»;

- протоколу огляду від 07 грудня 2022 року, згідно з яким оглянуто веб-ресурс «судові і нормативні акти РФ» за адресою : http://sudact.ru/, де міститься «постанова» незаконно створеного Судацького міського суду Республіки Крим від 20 вересня 2016 року № 5-491/2016 щодо притягнення до адміністративної відповідальності «начальника відділу МВС РФ по місту Судаку» ОСОБА_5 .

Оцінивши надані стороною обвинувачення докази, місцевий суд дійшов висновку, що вказані докази у їх сукупності є достатніми та взаємопов`язаними для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за стандартом «поза розумним сумнівом» та кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 111 КК України, як умисні дії, які виразились у державній зраді, вчинені умисно громадянином України на шкоду суверенітету, територіальній цілісності та недоторканності України - надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Не погодившись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.

За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, апеляційний суд дійшов належного висновку, що всі зібрані докази, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, свідчать про доведеність винуватості

ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації дій за ч. 1 ст. 111 КК України.

Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи захисника стосовно неможливості встановлення умислу засудженого на вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, вказав, що ОСОБА_5 , будучи громадянином України, маючи достатній рівень спеціальних знань і життєвого досвіду, що підтверджується його кваліфікаційним рівнем підготовки в галузі права як працівника правоохоронного органу, використовуючи під час забезпечення роботи незаконно створеного правоохоронного органу власні теоретичні знання і практичні навички, матеріально-технічну базу РВ ГУ МВС України в місті Судак Автономної Республіки Крим, здійснював тривалий час керівництво останнім без підпорядкування Міністерству внутрішніх справ України.

Також, апеляційним судом було враховано і відсутність жодних доказів у матеріалах кримінального провадження на підтвердження здійснення на ОСОБА_5 фізичного або психічного примусу з боку окупаційної влади, та обґрунтовано визнано зазначене лише особистим припущенням захисника.

Таким чином, вказаний суд дійшов вірного висновку про те, що суд першої інстанції на підставі дослідження та оцінки сукупності вищенаведених належних та допустимих доказів, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, встановив винуватість ОСОБА_5 відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом».

Колегія суддів вважає, що встановлені судами фактичні обставини кримінального провадження та характер дій ОСОБА_5 спростовують твердження захисника ОСОБА_4 про безґрунтовність, як на його думку, висновків судів про недоведеність винуватості засудженого, оскільки досліджена сукупність доказів переконливо свідчить, що ОСОБА_5 будучи громадянином України, порушуючи Конституцію України та закони України продовжив роботу керівником незаконно утвореного «відділу МВС Росії по місту Судаку Республіки Крим», без підпорядкування МВС України, що передбачає в тому числі набуття громадянства Російської Федерації, отже умисно, на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України надав іноземній державі та її представникам допомогу в проведенні підривної діяльності проти України.

Доводи сторони захисту про те, що суди вжили недостатніх заходів для повідомлення ОСОБА_5 про день, час і місце розгляду справи стосовно нього, є безпідставними.

Відповідно до оскаржуваних судових рішень, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування стосовно ОСОБА_5 .

Таким чином, кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 здійснювалося за відсутності обвинуваченого (in absentia).

Верховний Суд неодноразово в своїх рішенням аналізував порядок спеціального досудового розслідування та судового провадження. Така процедура у кримінальному провадженні є специфічною, оскільки проводиться без участі обвинуваченого, а повідомлення особи здійснюється з дотриманням певних правил передбачених процесуальним законом.

Так, законодавець у законі врегулював здійснення процедури in absentia, зокрема, порядок повідомлення особи, яка переховується на тимчасово окупованій території України або на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором.

Відповідно до ч. 1 ст. 297-5 КПК України повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Згідно з приписами абзацу 6 ч. 3 ст. 323 КПК України повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст. 297-5 цього Кодексу та на офіційному веб-сайті суду. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Відповідно до судових рішень, у цьому кримінальному провадженні вимоги

ч. 1 ст. 297-5 і абзацу 6 ч. 3 ст. 323 КПК України, щодо повідомлення

ОСОБА_5 про розгляд стосовно нього справи були дотримані.

Повідомлення засудженого про призначені судові засідання здійснювалося шляхом публікацій в газеті «Урядовий кур`єр», яка є засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на порталі судової влади в мережі Інтернет, а копії процесуальних документів, що підлягали врученню

ОСОБА_5 , відповідно до вимог ч. 2 ст. 297-5 КПК України направлялися захиснику. Наявні у справі дані суд визнав такими, що свідчать про обізнаність ОСОБА_5 щодо розпочатого кримінального провадження. Своїм правом прийняти участь у розгляді кримінального провадження стосовно нього він не скористався і будь-яких клопотань з цього приводу до суду не направляв.

У той же час, ухилення обвинуваченого від правосуддя, суди оцінили як реалізацію останнім його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «д» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Відповідно до ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Зважаючи на специфіку судового провадження (in absentia), колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій вжили прямо передбачені кримінальним процесуальним законом заходи щодо інформування ОСОБА_5 про здійснення стосовно нього кримінального провадження.

Окрім того, особа засуджена в порядку судового провадження (in absentia) не позбавлена права оскаржити ухвалені стосовно неї судові рішення навіть після закінчення строків на їх оскарження, подавши скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження з наведенням причин неявки.

Доводи сторони захисту про порушення права на захист ОСОБА_5 , оскільки останній був позбавлений можливості висловити свою думку щодо обвинувачення та особисто надати докази своєї непричетності, не є безумовним порушенням права на захист, виходячи з того, що вказане кримінальне провадження було проведено у спеціальній формі на досудовому розслідуванні та у судовому провадженні, участь захисника у якому є обов`язковою. Як встановлено із судових рішень у цьому кримінальному провадженні на всіх його стадіях брав участь захисник ОСОБА_4 , залучений за рахунок держави, до функцій якого належить здійснення захисту обвинуваченого, що останнім і було зроблено.

Верховний Суд вважає, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

Враховуючи викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на

вирок Подільського районного суду м. Києва від 21 листопада 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 24 березня 2025 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3