КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/2165/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

06 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0000638 від 12.05.2021 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Фастівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2021 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Татарбунари Одеської області, українця, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, не працює, одружений, має на утриманні малолітню дитину, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України вважається таким, що судимості не має,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187, ч. 1 та ч. 3 ст. 357, -

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2021 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 119 КК України, ч. 3 ст. 187 КК України, ч. 3 ст. 357 КК України та призначено покарання за:

- ч. 1 ст. 119 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;

- ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- ч. 3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч. 1, 3 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Визнано невинуватим ОСОБА_7 та виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 357 КК України, у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу цього кримінального правопорушення.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Органами досудового розслідування, ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення в тому, що в травні 2021 року, точної дати та часу органом досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , перебуваючи по місцю власного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , діючи з корисливих спонукань, з метою заволодіння чужим майном, вирішив вчинити таємне викрадення чужого майна з території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій протиправний злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , в період часу з 19:00 год. по 23:00 год. 11 травня 2021 року, точного часу органом досудового розслідування не встановлено, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом, з метою незаконного збагачення за рахунок заволодіння чужим майном, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, прибув до території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , та, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, переліз через паркан, таким чином проник на огороджену по всьому периметру територію домоволодіння.

Продовжуючи реалізацію свого протиправного злочинного умислу направленого на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив, ОСОБА_7 перебуваючи на території вищезазначеного домоволодіння, помітив ОСОБА_11 , яка в той час вийшла з приміщення будинку на гавкіт собак та зрозумів, що його злочинні дії викриті і свідомо нехтуючи цим, вчинив розбійний напад на останню, та застосовуючи насильство, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, дерев`яним поліном, яке підібрав на території подвір`я, наніс їй не менш, ніж два удари в потиличну ділянку голови, із прикладанням сили, чим спричинив їй тілесні ушкодження у вигляді садна, масивного темно-червоного крововиливу в м`які покриви, розмічення підшкірної жирової клітковини та підшкірної гематоми потиличної ділянки, які відповідно до висновку судово-медичного експерта, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, внаслідок чого ОСОБА_11 втратила свідомість та впала на землю обличчям донизу, отримала тілесні ушкодження у вигляді синця та крововиливу в м`які покриви лобної ділянки, крововиливу в м`які покриви тім`яної ділянки справа, вогнищевого крововиливу під м`яку мозкову оболонку полюсів лобних часток, дрібних саден лобної ділянки, дрібних саден носа справа, крововиливів у м`які тканини носа справа та зліва з крайовим переломом хрящів носа і підшкірною емфіземою очних ділянок, садна шкіри верхньої губи, синця нижньої губи, крововиливів та садна слизової оболонки і черевної кайми губи та крововиливу в м`які тканини підборіддя, що становлять собою комплекс змін механічної асфіксії та які відповідно до висновку судово-медичного експерта, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Надалі, ОСОБА_7 керуючись корисливим мотивом, з метою незаконного збагачення за рахунок заволодіння чужим майном, переконавшись, що ОСОБА_11 перебуває в безсвідомому стані, через незачинені ворота гаражного приміщення, проник до будинку за вищезгаданою адресою, незаконно заволодів мобільним телефоном "Xiaomi Redmi Note 4X 3/32gb", вартість якого згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи становить 1 680 грн та грошовими коштами в сумі 1 100 грн, після чого з місця вчинення злочину зник, завдавши потерпілій ОСОБА_11 фізичної шкоди та матеріального збитку на загальну суму 2 780 гривень.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаному з проникненням у житло та заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Крім того, в період часу з 19:00 год. по 23:00 год. 11 травня 2021 року, точного часу органом досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні будинку за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_10 , помітив у жіночій сумці паспорт та картку фізичної особи - платника податків, після чого в нього виник злочинний умисел направлений на їх незаконне заволодіння.

Реалізуючи свій злочинний умисел направлений на незаконне заволодіння паспортом та карткою фізичної особи - платника податків, ОСОБА_7 , скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає та вони залишаються ніким не поміченими, діючи таємно, умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, перебуваючи в кімнаті вищевказаного будинку, з жіночої сумки, в порушення законного порядку, установленого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон», незаконно таємно заволодів - викрав паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 09 грудня 2003 року Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві на ім`я ОСОБА_11 та картку фізичної особи - платника податків № НОМЕР_2 , тобто інший важливий особистий документ, яка належать останній та видана на її ім`я, після чого, утримуючи їх при собі, місце вчинення злочину залишив та розпорядився ними на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні незаконного заволодіння будь-яким способом паспортом та іншим важливим особистим документом, тобто у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України.

Крім того, в період часу з 19:00 год. по 23:00 год. 11 травня 2021 року, точного часу органом досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні будинку за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_10 , помітив у жіночій сумці банківські картки АТ КБ «Приват Банк», після чого в нього виник злочинний умисел направлений на їх незаконне заволодіння.

Реалізуючи свій злочинний умисел направлений на незаконне заволодіння банківськими картками АТ КБ «Приват Банк», ОСОБА_7 , скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає та вони залишаються ніким не поміченими, діючи таємно, умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, перебуваючи в кімнаті вищевказаного будинку, з жіночої сумки, викрав банківську картку АТ КБ «Приват Банк» номер НОМЕР_3 та банківську картку АТ КБ «Приват Банк» номер НОМЕР_4 , що належать ОСОБА_11 , які згідно п. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та Положення про міжбанківські розрахунки, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 08 жовтня 1998 року № 414 є офіційними документами, тобто електронними платіжними документами, засобами доступу до банківських рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_11 , тим самим вчинив таємне викрадення офіційних документів, після чого, утримуючи їх при собі, місце вчинення злочину залишив та розпорядився ними на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні викрадення офіційного документу, вчиненого із корисливих мотивів, тобто у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України.

Крім того, в період часу з 19:00 год. по 23:00 год. 11 травня 2021 року, точного часу органом досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , перебував на території подвір`я за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_10 , куди прибув задля вчинення таємного викрадення чужого майна, де помітив ОСОБА_11 , яка в той час вийшла з приміщення будинку на гавкіт собак та зрозумівши, що його злочинні дії викриті, у нього раптово виник злочинний умисел, направлений на спричинення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, не маючи умислу на позбавлення її життя, шляхом нанесення останній ударів по голові, із прикладанням сили, дерев`яним поліном.

Відразу після цього, реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , діючи умисно, керуючись мотивом, що ґрунтувався на приховання вчинюваного ним злочину і страху викриття, з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, не маючи умислу на позбавлення її життя, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та свідомо припускаючи, що від ударів дерев`яним поліном, нанесених у життєво важливий орган - голову, можуть спричинитись тяжкі тілесні ушкодження, хоча і не бажаючи, але свідомо припускаючи, тримаючи в своїх руках дерев`яне поліно, яке підібрав на території подвір`я, діючи з непрямим умислом, наніс ОСОБА_11 не менш, ніж два удари в потиличну ділянку голови, із прикладанням сили, внаслідок чого остання втратила свідомість та впавши на землю обличчям донизу, отримала тілесні ушкодження у вигляді синця та крововиливу в м`які покриви лобної ділянки, крововиливу в м`які покриви тім`яної ділянки справа, вогнищевого крововиливу під м`яку мозкову оболонку полюсів лобних часток, дрібних саден лобної ділянки, дрібних саден носа справа, крововиливів у м`які тканини носа справа та зліва з крайовим переломом хрящів носа і підшкірною емфіземою очних ділянок, садна шкіри верхньої губи, синця нижньої губи, крововиливів та садна слизової оболонки і черевної кайми губи та крововиливу в м`які тканини підборіддя, що становлять собою комплекс змін механічної асфіксії, які відповідно до висновку судово-медичного експерта, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, що призвели до смерті ОСОБА_11 на місці події внаслідок механічної асфіксії від закриття отворів носа та рота.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, а саме у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 121 КК України.

Разом з тим, суд першої інстанції, оцінивши кожний із доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, перевіривши усі доводи учасників судового провадження, дійшов висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 , завдаючи удари потерпілій, не передбачав наслідків у виді настання смерті, хоча повинен був і міг їх передбачити, тобто діяв не умисно, а з необережності, а тому вважав невірною кваліфікацію за ч. 2 ст. 121 КК України, та дії обвинуваченого відповідно до вимог ч.3 ст. 337 КПК України перекваліфікував з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України, як вбивство, вчинене через необережність.

Змінюючи кваліфікацію дій обвинуваченого, суд виходячи з обсягу пред`явленого обвинувачення та досліджених обставин, а також з того, що санкція ч. 1 ст. 119 КК України передбачає більш м`яке покарання, ніж санкція ч. 2 ст. 121 КК України, внаслідок чого при перекваліфікації дій обвинуваченого обсяг обвинувачення не збільшується та право на захист обвинуваченого не порушується.

Окрім того, на думку суду, сторона обвинувачення при кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 також дійшла неправильного висновку про доведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого саме за ч. 4 ст. 187 КК України, у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, поєднаному з проникненням у житло та заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим, з огляду на диспозицію статті ч. 4 ст. 187 КК України, суд дії обвинуваченого перекваліфікував на ч. 3 ст. 187 КК України, виключивши з обсягу обвинувачення, таку кваліфікуючу ознаку, як заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_11 .

Також, суд вважав що кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 357 КК України є помилковою. При цьому, судом зауважено, що існує суттєва різниця між формулюванням складу кримінального правопорушення у частинах першій і третій ст. 357 КК. Частина третя вимагає встановити лише факт заволодіння будь-яким способом паспортом або іншим важливим особистим документом. На відміну від цього положення частина першої цієї ж статті вимагає доведення не лише факту заволодіння документом чи документами, але й мотиву, що спонукав до заволодіння документами, а саме корисливого або іншого особистого інтересу у винної особи.

Разом з тим, сторона обвинувачення не тільки не довела наявність у обвинуваченого корисливого мотиву, але навіть не заявила, як саме корисливий мотив спонукав обвинуваченого до викрадення цих документів. Також сторона обвинувачення не довела, і навіть не намагалась довести, що цей корисливий мотив існував у обвинуваченого ОСОБА_7 на момент викрадення цих документів.

Суд узяв до уваги те, що в судовому засідання обвинувачений стверджував, що не знає навіщо він взяв ці документи, а також встановив, що з моменту заволодіння цими документами до затримання обвинуваченого останнім не було вчинено жодних дій, які б свідчили про наявність у нього корисливого мотиву на використання цих документів.

Також суд зауважив, що законодавець, визначаючи корисливий мотив як обов`язкову ознаку кримінального правопорушення, вимагає доведення його наявності на момент заволодіння. Якщо б законодавець вважав, що характер мотиву не важливий для кваліфікації цього кримінального правопорушення, він не визначав би мотив як обов`язковий елемент кримінального правопорушення. Тобто, сама згадка в обвинуваченні, що викрадення було вчинено з корисливих мотивів без формулювання і доведення, в чому саме цей мотив полягав, не може вважатися встановленням цього обов`язкового елемента кримінального правопорушення. Звідси, суд дійшов висновку, що вказані обставини, які доводилися обвинуваченням, не містять в собі складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, у зв`язку з чим в цій частині обвинуваченого виправдав.

За наслідками судового розгляду суд вважав доведеним наступне формулювання обвинувачення:

11травня 2021 року в період часу з 19:00 год. по 23:00год (точного часу органом досудового розслідування не встановлено), ОСОБА_7 , діючи умисно, керуючись корисливим мотивом, з метою заволодіння чужим майном, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, перебуваючи поблизу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, переліз через паркан, таким чином проник на огороджену по всьому периметру територію домоволодіння та перебуваючи на території домоволодіння, будучи поміченим потерпілою ОСОБА_11 , яка в той час вийшла з приміщення будинку на гавкіт собак, зрозумівши, що його злочинні дії викриті і свідомо нехтуючи цим, вчинив розбійний напад на останню, а саме, дерев`яним поліном, яке підібрав на території подвір`я, наніс їй два удари в потиличну ділянку голови, із прикладанням сили, чим спричинив їй тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичного експерта, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, внаслідок чого ОСОБА_11 втратила свідомість та впала на землю обличчям донизу та отримала тілесні ушкодження, що становлять собою комплекс змін механічної асфіксії та які відповідно до висновку судово-медичного експерта, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, що призвели до смерті потерпілої ОСОБА_11 на місці події внаслідок механічної асфіксії від закриття отворів носа та рота, чим обвинувачений ОСОБА_7 вчинив вбивство потерпілої ОСОБА_11 через необережність.

В ході розбійного нападу, продовжуючи свої дії ОСОБА_7 , керуючись корисливим мотивом, з метою незаконного збагачення за рахунок заволодіння чужим майном, переконавшись, що потерпіла ОСОБА_11 перебуває в безсвідомому стані, через незачинені ворота гаражного приміщення, проник до будинку за вищезгаданою адресою, незаконно заволодів мобільним телефоном «Xiaomi Redmi Note 4X 3/32gb», вартість якого згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи становить 1680 грн та грошовими коштами в сумі 1100 грн, після чого з місця вчинення злочину зник, завдавши потерпілій ОСОБА_11 фізичної шкоди та матеріального збитку на загальну суму 2780 грн.

Вказаними діями, ОСОБА_6 вчинив вбивство через необережність потерпілої ОСОБА_11 , а саме злочин, передбачений ч. 1 ст. 119 КК України та напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаний з проникненням у житло, тобто злочин, передбачений ч. 3 ст. 187 КК України.

Крім того, в період часу з 19:00 год. по 23:00 год. 11 травня 2021 року, ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні будинку за адресою: АДРЕСА_2 , помітив у жіночій сумці паспорт, картку фізичної особи платника податків та банківські картки АТ КБ «Приват Банк», реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_7 , скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає та вони залишаються ніким не поміченими, діючи таємно, умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, перебуваючи в кімнаті вищевказаного будинку, з жіночої сумки незаконно таємно викрав паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 09 грудня 2003 року Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві на ім`я потерпілої ОСОБА_11 , картку фізичної особи платника податків номер НОМЕР_2 , тобто інший важливий особистий документ, який належить останній та виданий на її ім`я, тим самим незаконно заволодів паспортом та іншим важливим особистим документом, а також банківську картку АТ КБ «Приват Банк» номер НОМЕР_3 та банківську картку АТ КБ «Приват Банк» номер НОМЕР_4 , що належать потерпілій ОСОБА_11 , які є офіційними документами, тобто електронними платіжними документами, засобами доступу до банківських рахунків, відкритих на ім`я потерпілої ОСОБА_11 , після чого, утримуючи їх при собі, місце вчинення кримінальних правопорушень залишив та розпорядився ними ;на власний розсуд.

Вказаними діями, ОСОБА_7 вчинив незаконне заволодіння будь-яким способом паспортом та іншим важливим особистим документом, тобто кримінальний проступок, передбачений ч. 3 ст.357 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2021 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим - за ч. 1 ст. 357 КК України та призначити покарання у виді 2 років обмеження волі, - за ч. 3 ст. 357 КК України та призначити покарання у виді 3 років обмеження волі, - за ч. 4 ст. 187 КК України та призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі, - за ч. 2 ст. 121 КК України та призначити покарання у виді 10 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання визначити у виді 10 років позбавлення волі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор вказує, що суд при кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 дійшов неправильного висновку про доведеність його вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 119, ч. 3 ст. 187 КК України, а не за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 357 КК України, за якими його дії було кваліфіковано стороною обвинувачення, у зв`язку з чим судом дії обвинуваченого були перекваліфіковані, а за ч. 1 ст. 357 КК України виправдано, що призвело до неправильного тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Апелянт зазначає, що судом хоча й визнано наступні докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, однак не взято до уваги ті докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме: протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 13.05.2021, згідно якого ОСОБА_7 затримано та при собі виявлено та вилучено банківську картку АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_3 та банківську картку АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_4 , що належать ОСОБА_11 ; висновок експерта за результатами проведення судово-медичної експертизи №597 від 12.05.2021, згідно якого смерть ОСОБА_11 наступила від механічної асфіксії внаслідок закриття отворів носа та рота, комплекс змін механічної асфіксії відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, тілесні ушкодження в ділянці голови мають ознаки легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та в прямому причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають, синці кистей мають ознаки легких тілесних ушкоджень.

Як вказує апелянт, зазначена мотивація суду не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки висновок №597 від 12.05.2021 не спростовує позицію сторони обвинувачення щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , як спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, а саме у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 121 КК України, вчиненого з непрямим умислом, тобто коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Тобто, на думку апелянта, ОСОБА_7 , керуючись мотивом, що ґрунтувався на прихованні вчиненого ним злочину і страху викриття, не маючи умислу на позбавлення життя потерпілої, усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав його суспільно небезпечні наслідки та свідомо припускав, що від ударів дерев`яним поліном, нанесених у життєво важливий орган - голову, можуть спричинитись тяжкі тілесні ушкодження, хоча і не бажав, але свідомо припускав це, наніс ОСОБА_11 не менш, ніж два удари в потиличну ділянку голови, із прикладанням сили, внаслідок остання втратила свідомість.

На думку прокурора надання такої оцінки вказаним доказам свідчать про те, що обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, залишитися недослідженими, тобто призвели до неповноти судового розгляду.

Крім того, апелянт зазначає, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і висновок суду про відсутність в обвинуваченого умислу на заподіяння потерпілій тяжкого тілесного ушкодження, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що обвинувачений із прикладенням сили тяжким предметом - дерев`яним поліном завдав потерпілій не менш, ніж два удари в потиличну ділянку голови, тобто в життєво важливий орган. Наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень свідчать про те, що обвинувачений умисно завдаючи без будь-якого попередження сильних ударів у голову потерпілій, яка цього не очікувала, і не спроможна була захищатися, хоча не бажав, але свідомо припускав, що в результаті цього здоров`ю потерпілої буде спричинено тяжку шкоду.

Отже, як стверджує прокурор, за встановлених фактичних обставин справи, дії обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати не за ч. 1 ст. 119 КК України, а за ч. 2 ст. 121 КК України. У зв`язку з цим, дії обвинуваченого необхідно кваліфікувати не за ч. 3 ст. 187 КК України, а за ч. 4 ст. 187 КК України.

Окрім іншого апелянт зазначає, що платіжна картка є різновидом офіційних документів, крім того, корисливий мотив вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, доводиться тим, що останній проник до будинку ОСОБА_10 з метою заволодіння невизначеним майном, а також тим, що він вибірково таємно викрав із сумку загиблої саме банківські картки, а не інше майно чи саме сумку.

Таким чином, на думку апелянта, по справі встановлено, що перебуваючи в приміщенні будинку за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_10 , ОСОБА_7 викрав із жіночої сумки банківську картку АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_3 та банківську картку АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_4 , що належать ОСОБА_11 , які відповідають ознакам офіційного документу, і відповідно предмету злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України.

Потерпілий та його представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не прибули, про поважність причин своєї відсутності не повідомили, а тому відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України апеляційна скарга розглядається без участі осіб, які не з`явились.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка з врахуванням висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 12.09.2024 частково підтримала апеляційну скаргу, а саме в частині скасування вироку суду за ч.1 ст. 357 КК України і просила в цій частині вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим за ч. 1 ст. 357 КК України, та призначити покарання, запропоноване в апеляційній скарзі, окрім того, не заперечувала проти задоволення клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.ч.1,3 ст. 357 КК України зі скасуванням в цій частині вироку суду та закриттям провадження; думку обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та заявив клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності як за ч.1 так і за 3 ст. 357 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття провадження у цій частині; позицію захисника, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та частково підтримав клопотання свого підзахисного, зокрема, просив звільнити ОСОБА_7 від відповідальності за ч. 3 ст. 357 КК України у зв`язку з закінченням строків, передбачених ст. 49 КК України, скасувавши в цій частині вирок суду та закривши в цій частині провадження у справі, щодо клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України по ч. 1 ст. 357 КК України, то захисник просив виключно в разі, коли колегія суддів дійде висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні цього кримінального проступку, то тоді застосувати положення ст. 49 КК України і в цій частині; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги та клопотання обвинуваченого, дослідивши за клопотанням прокурора протокол затримання особи; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а клопотання обвинуваченого слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У частині 1 статті 91 КПК України наведені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Серед іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, тощо.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 121, ч.4 ст. 187, ч.1 та ч.3 ст. 357 КК України.

Судом першої інстанції дії ОСОБА_7 перекваліфіковано з ч. 2 ст. 121 КК України, на ч. 1 ст. 119 КК України, як вбивство, вчинене через необережність, а також, як наслідок, із ч. 4 ст. 187 КК України на ч. 3 ст. 187 КК України, виключивши з обсягу обвинувачення, таку кваліфікуючу ознаку, як заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_11 , за ч. 3 ст. 357 КК України суд засудив ОСОБА_7 , а за ч. 1 ст. 357 КК України визнав невинуватим та виправдав у пред`явленому обвинуваченні, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу вказаного кримінального правопорушення.

Так, змінюючи правову кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 та ухвалюючи обвинувальний вирок за ч. 1 ст. 119, ч. 3 ст. 187 КК України, ч. 3 ст. 357 КК України суд першої інстанції мотивував своє рішення показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_10 .

Зокрема, з показань обвинуваченого вбачається, що показання, які надавав під час досудового розслідування повністю підтримує, про вчинене щиро шкодує, кається, готовий понести відповідальність за скоєне та просить вибачення у потерпілого. Крім того, зазначив, що до домоволодіння потрапив, перелізши через паркан, до домоволодіння потрапив з метою грабежу, тілесні ушкодження потерпілій наносив дерев`яною палицею ззаду один чи два рази, з якою метою заволодів паспортом, іншим важливим особистим документом та офіційними документами потерпілої пояснити суду не може. В судових дебатах та під час проголошення останнього слова обвинувачений неодноразово просив вибачення у потерпілого та зазначив, що щиро шкодує про вчинене.

З показань потерпілого ОСОБА_10 , вбачається, що в день загибелі дружини був на роботі, телефонував їй близького 20 год. вона готувала їжу, коли повернувся додому, то ворота і оглядова яма були відчинені, він оббіг будинок ніде дружину не знайшов, вибіг на вулицю і побачив її на землі, потім викликав працівників поліції, які йому повідомили, що особа, яка це вчинила прямує до м. Одеса, і він подумав, що це ОСОБА_12 .

Також суд першої інстанції послався на дані, що містяться:

- в протоколі прийняття заяви у потерпілого ОСОБА_10 про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 12 травня 2021 року, з якого суд встановив, що потерпілий близько 08:50 за місцем проживання виявив тіло своєї дружини ОСОБА_11 на задньому дворі. Під час огляду будинку виявив, що пропав мобільний телефон марки «Xiaomi», три банківські картки «ПриватБанк», гроші у сумі 800 грн та два годинники радянського виробництва;

- протоколі огляду місця події від 12 травня 2021 року з ілюстративною таблицею, за результатом дослідження яких суд встановив, що на території домоволодіння АДРЕСА_2 в ході огляду було виявлено труп громадянки ОСОБА_11 та направлено його до моргу; виявлено та вилучено поліно із слідами РБК; виявлено та вилучено на ватну паличку змив РБК, а також сліди папілярних ліній пальців рук; виявлено численні порушення обстановки;

- протоколі огляду трупа від 13 травня 2021 року, відповідно до якого суд встановив, що було проведено огляд тіла ОСОБА_11 , під час чого вилучено одяг, відібрано зразки папілярних ліній пальців рук та долоней, зразки крові, змиви з обох долоней, зрізи нігтьових пластин;

- протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 13 травня 2021 року, згідно з яким суд встановив, що о 09:00 за адресою: вул. Успенська, буд. 15, м. Одеса, затримано ОСОБА_7 , за участю захисника ОСОБА_13 та двох понятих, під час якого було проведено його обшук, і виявлено й вилучено: паспорт громадянки України на ім`я ОСОБА_11 ; картку оператора «Vodafone Україна»; мобільні телефони «Xiaomi», і «Meizu», гаманець чорного кольору, в якому була картка платника податків на ім`я ОСОБА_11 , закордонний паспорт ОСОБА_7 , банківські картки НОМЕР_5 (Укрсиббанк), НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , НОМЕР_10 , 2 долари США;

- протоколі огляду речей та документів від 22 вересня 2021 року, в якому було зафіксовано огляд речей і документів, виявлених та вилучених під час особистого обшуку ОСОБА_7 в ході його затримання, що мав місце 13 травня 2021 року за адресою: АДРЕСА_3 ;

- висновку судово-медичної експертизи від 12 травня 2021 року № 597 за результатами дослідження якого місцевий суд встановив, що на трупі ОСОБА_11 було виявлено тілесні ушкодження, які утворились від дії тупих предметів не більше 30-40 хвилин до настання смерті, смерть ОСОБА_11 , 1956 року народження, наступила від механічної асфіксії внаслідок закриття отворів носа та рота, комплекс змін механічної асфіксії належить до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Тілесні ушкодження в ділянці голови мають ознаки легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та в прямому причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають. Синці кистей мають ознаки легких тілесних ушкоджень. При судово-токсикологічному досліджені крові трупа спирти та їх ізомери не виявлено,

та інші докази, зазначені у вироку.

Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні докази, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, суд першої інстанції дійшов висновку, що сторона обвинувачення неправильно кваліфікувала дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України як заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_11 .

Мотивуючи своє рішення в цій частині, суд першої інстанції зазначив, що сторона обвинувачення не надала суду доказів щодо наявності в обвинуваченого будь-якого умислу на заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_11 . В своїх показаннях обвинувачений вказував, що не мав умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, які надалі спричинили б смерть потерпілої. Крім того, згідно із висновком експерта від 12 травня 2021 року № 597 на тілі потерпілої ОСОБА_11 було виявлено тілесні ушкодження, які утворилися від дії тупих предметів не більше 30-40 хвилин до настання смерті. Тілесні ушкодження в ділянці голови мають ознаки легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та в прямому причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають. Синці кистей мають ознаки легких тілесних ушкоджень. При цьому смерть потерпілої ОСОБА_11 наступила від механічної асфіксії внаслідок закриття отворів носа та рота, комплекс змін механічної асфіксії належить до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя і перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Разом з тим, суд першої інстанції зауважив, що розмежування складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121 КК України та ст. 119 КК України, здійснюється за їх суб`єктивною стороною, зокрема, зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків. Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Водночас, дослідивши у сукупності усі обставини події та наявні в справі докази, суд першої інстанції зазначив, що:

- в діях обвинуваченого ОСОБА_7 є саме злочинна недбалість, яка виразилася у тому, що останній не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити;

- ОСОБА_7 розумів, що його протиправна дія могла мати наслідки, проте не передбачав, що подальший розвиток подій призведе до загибелі потерпілої ОСОБА_11 хоча міг і повинен був це зробити;

- тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть потерпілої ОСОБА_11 , не було безпосереднім наслідком заподіяних обвинуваченим ударів в ділянку голови потерпілої, а результатом її падіння об тверду поверхню, при цьому смерть наступила від механічної асфіксії внаслідок закриття отворів носа та рота, комплекс змін механічної асфіксії належить до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Таким чином, ураховуючи вищенаведене, а також посилаючись на практику Європейського суду з прав людини та положення, передбачені ст. 62 Конституції України, місцевий суд дійшов висновку, що надані суду докази сторони обвинувачення не доводять поза розумним сумнівом вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Поряд з цим, зважаючи на положення ч. 3 ст. 337 КПК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки обвинувачений ОСОБА_7 , завдаючи ударів потерпілій, не передбачав наслідків у виді настання смерті, хоча повинен був і міг їх передбачити, тобто діяв не умисно, а з необережності, то його дії потрібно кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК України як вбивство, вчинене через необережність.

Крім того, з огляду на вказане, суд першої інстанції зауважив, що сторона обвинувачення також дійшла неправильного висновку про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 187 КК України, а саме як вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, поєднаного з проникненням у житло та заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим, посилаючись на диспозицію ч. 4 ст. 187 КК України, місцевий суд перекваліфікував дії обвинуваченого на ч. 3 ст. 187 КК України, виключивши з обсягу обвинувачення таку кваліфікуючу ознаку, як заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_11 .

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю висновків суду першої інстанцій про те, що за встановлених у справі обставин стороною обвинувачення при кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України не доведено умислу обвинуваченого на заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_11 .

Положеннями ст. 24 КК України передбачено, що умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 цієї статті). Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання (ч. 3 цієї статті).

Відповідно до ст. 25 КК України необережність поділяється на кримінальну протиправну самовпевненість та кримінальну протиправну недбалість. Необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення (ч. 2 цієї статті). Необережність є кримінальною протиправною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити (ч. 3 цієї статті).

Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 121 КК України настає за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. При цьому ч. 1 ст. 119 КК України передбачено відповідальність за вбивство, вчинене через необережність.

За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).

У випадку, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість) або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії залежно від наслідків необхідно розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати за ст. 119 КК України чи ст. 128 КК України.

Отже, розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині, що спричинило її смерть (ч. 2 ст. 121 КК України), і вбивство, вчинене через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України), здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих кримінальних правопорушень.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29 березня 2023 року у справі № 299/3175/17 (провадження № 51-3210км22).

Як встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, внаслідок нанесених обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_11 ударів в ділянку голови, останній було заподіяно легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та в прямому причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають. При цьому, смерть потерпілої ОСОБА_11 наступила від механічної асфіксії внаслідок закриття отворів носа та рота, комплекс змін механічної асфіксії належить до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, практику Верховного Суду, та позицію, викладену у постанові ВС в даному кримінальному провадженні, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про те, що в діях обвинуваченого була саме злочинна недбалість, передбачена ч. 3 ст. 25 КК України (а не невизначений (неконкретизований) умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, як про це зазначає прокурор), оскільки, ОСОБА_7 розумів, що його протиправна дія могла мати наслідки, проте не передбачав (хоча міг і повинен був це зробити), що подальший розвиток подій призведе до загибелі потерпілої ОСОБА_11 , а тому доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є необґрунтованими.

Доказів того, що після втрати потерпілою свідомості внаслідок удару та падіння обличчям донизу обвинувачений свідомо припускав настання наслідків у виді її смерті, тобто діяв з непрямим умислом під час апеляційного розгляду надано не було, тому доводи прокурора в цій частині є необгрунтованими.

Відповідно, враховуючи наведене та диспозицію ч. 4 ст. 187 КК України, якою передбачено наявність такої кваліфікуючої ознаки, як заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (яка внаслідок перекваліфікації дій ОСОБА_7 на ч. 1 ст. 119 КК України була виключена судом першої інстанції), колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора в частині доводів щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 3 ст. 187 КК України.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що дії засудженого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК України та, як наслідок, за ч. 3 ст. 187 КК України кваліфіковані правильно.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильність висновку суду першої інстанцій в частині виправдання обвинуваченого за ч. 1 ст. 357 КК України, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Органами досудового розслідування ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, тобто у викраденні офіційного документу, вчиненого із корисливих мотивів.

Документами, якими заволодів обвинувачений ОСОБА_7 , є банківські картки АТ КБ «Приват Банк» номером НОМЕР_3 та номером НОМЕР_4 , які є офіційними документами: тобто електронними платіжними документами, засобами доступу до банківських рахунків, відкритих на ім`я потерпілої ОСОБА_11 .

Диспозицією ч. 1 ст. 357 КК України передбачено кримінальну відповідальність за викрадення, привласнення, вимагання офіційних документів, штампів чи печаток або заволодіння ними шляхом шахрайства чи зловживання особи своїм службовим становищем, а так само їх умисне знищення, пошкодження чи приховування, а також здійснення таких самих дій відносно приватних документів, що знаходяться на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності, вчинене з корисливих мотивів або в інших особистих інтересах.

Кримінальне правопорушення, передбачене вказаною нормою кримінального закону, вважається закінченим з моменту вчинення хоча б однієї з дій, зазначених в її диспозиції.

Суб`єктивна сторона ч. 1 ст. 357 КК України характеризується прямим умислом. Якщо предметом посягання виступають документи, штампи, печатки, то умислом винного має охоплюватися усвідомлення специфічних ознак предмета злочину.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони ч. 1 ст. 357 КК України, є мотив - корисливий або інші особисті інтереси.

Корисливий мотив злочину - це внутрішнє спонукання суб`єкта злочину задовольнити особисті потреби матеріального характеру (постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року (справа № 279/6105/18) та від 24 липня 2024 року (справа № 401/2271/17).

Однак, як правильно вказав суд першої інстанції, сторона обвинувачення не довела наявності у обвинуваченого корисливого мотиву на викрадення вказаних банківських карток, в тому числі і того, що такий корисливий мотив існував у обвинуваченого ОСОБА_7 на момент викрадення цих документів, а також не навела мотивів стосовно того, як саме корисливий мотив спонукав обвинуваченого до викрадення цих документів.

Допитаний в суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 зазначив, що корисливого мотиву під час викрадення саме банківських карток не мав, дістав з сумки потерпілої гроші та паспорт, в якому, як в подальшому вияснилось, знаходились і банківські картки та картка платника податків потерпілої. Навіщо брав паспорт і картки не знає, пояснив, що просто брав все підряд. Вказав, що якби мав намір використати картки, то зробив це одразу.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції за клопотанням прокурора також було досліджено протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 13 травня 2021 року, який на переконання прокурора підтверджує корисливий умисел ОСОБА_7 на заволодіння банківських карток.

Так, з протоколу затримання від 13 травня 2021 року вбачається, що у ОСОБА_7 , під час його обшуку, крім іншого було вилучено банківські картки номером НОМЕР_3 та номером НОМЕР_4 , які, як слідує з матеріалів справи, належали потерпілій ОСОБА_11 .

Отже, даний протокол затримання підтверджує, що ОСОБА_7 викрав зазначені банківські картки, що встановлено судом першої інстанції та не заперечується обвинуваченим. Водночас, яким чином дані обставини, доводять наявність у ОСОБА_7 корисливого мотиву, прокурором не наведено.

Банківська картка є офіційним документом, а саме електронним платіжним документом, засобом доступу до банківських рахунків особи (держателя електронного платіжного засобу). Основним призначенням банківської картки є ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Важливим елемент безпеки, який захищає гроші від несанкціонованого доступу є PIN-код (персональний ідентифікаційний номер) - набір цифр платіжної карти, відомий тільки власнику картки для його ідентифікації під час здійснення операцій.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 має середню спеціальну освіту, тобто не є спеціалістом ІТ технологій, та з огляду на встановлені обставини справи, потерпіла йому не повідомляла PIN-код своїх карток, також згідно із протоколом затримання під час обшуку у ОСОБА_7 не було вилучено конверту з PIN-кодом, який видається співробітником банку чи будь-яких інших записів, які б свідчили про те, що обвинувачений володів чи міг володіти PIN- кодом викрадених банківських карток для зняття з них коштів чи проведення інших операцій, тобто використання цих карток за призначенням, що на переконання колегії суддів, спростовує те, що мотивом викрадення карток було спонукання ОСОБА_7 задовольнити особисті потреби матеріального характеру і доказів про зворотнє стороною обвинувачення не надано.

Окрім того, як вірно встановив суд першої інстанції, з моменту заволодіння документами до затримання обвинуваченого останнім не було вчинено жодних дій, які свідчили би про наявність у нього корисливого мотиву на використання цих документів. Більш того, як пояснив під час апеляційного розгляду обвинувачений, викравши паспорт, він вже в дорозі на Одесу побачив, що в середині паспорта знаходиться картка фізичної особи - платника податків, та банківські картки.

За вказаних обставин, посилання прокурора, в цій частині, на те, що ОСОБА_7 діяв з неконкретизованим умислом, направленим на викрадення як майна, так і інших речей потерпілої, використання яких за призначенням обумовить реалізацію корисливого мотиву і мету його дій, колегія суддів вважає неспроможним. Сама згадка в обвинуваченні, що викрадення було вчинено з корисливих мотивів без формулювання і доведення, в чому саме цей мотив полягав, не може вважатися встановленням цього обов`язкового елемента кримінального правопорушення.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 357 КК України, з підстави того, що у останнього не було корисливого мотиву на викрадення банківських карток потерпілої ОСОБА_11 та стороною обвинувачення не було доведено такого факту.

Висновки суду першої інстанцій в частині доведеності вини та кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 357 КК України в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються.

Між тим, як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, виправдавши ОСОБА_7 за ч.1 ст. 357 КК України, при викладенні формулювання обвинувачення, яке вважав доведеним за ч.3 ст. 357 КК України вказав про викрадення обвинуваченим ОСОБА_7 не лише паспорта на ім`я потерпілої ОСОБА_11 та іншого важливого особистого документу, який належить останній та виданий на її імя - картки фізичної особи - платника податків, а й вказав про викрадення банківських карток АТ КБ «Приват Банк» номер НОМЕР_3 та номер НОМЕР_4 , що належать потерпілій ОСОБА_11 , що не охоплюється диспозицією ч. 3 ст. 357 КК України.

Колегія суддів вважає, що таким чином суд вийшов за межі висунутого ОСОБА_7 обвинувачення за ч.3 ст. 357 КК України, у зв`язку з чим посилання суду при викладенні формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним за даним законом про кримінальну відповідальність на викрадення банківських карток АТ КБ «Приват Банк» номер НОМЕР_3 та номер НОМЕР_4 , що належать потерпілій ОСОБА_11 , слід виключити, та вважати вірним наступне формулювання обвинувачення за ч. 3 ст. 357 КК України: ОСОБА_7 в період часу з 19:00 год. по 23:00 год. 11 травня 2021 року, точного часу органом досудового розслідування не встановлено, перебуваючи в приміщенні будинку за адресою: будинок АДРЕСА_2 , помітив у жіночій сумці паспорт та картку фізичної особи платника податків, після чого в нього виник злочинний умисел направлений на їх незаконне заволодіння.

Реалізуючи свій злочинний умисел направлений на незаконне заволодіння паспортом та карткою фізичної особи платника податків, ОСОБА_7 , скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає та вони залишаються ніким не поміченими, діючи таємно, умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, перебуваючи в кімнаті вищевказаного будинку, з жіночої сумки, в порушення законного порядку, установленого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон», незаконно таємно заволодів - викрав паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 09 грудня 2003 року Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві на ім`я ОСОБА_11 та картку фізичної особи платника податків № НОМЕР_2 , тобто інший важливий особистий документ, яка належать останній та видана на її ім`я, після чого, утримуючи їх при собі, місце вчинення злочину залишив та розпорядився ними на власний розсуд.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 подав клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.1 та 3 ст. 357 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття провадження у справі у зв`язку з цим.

Підстави звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України є нереабілітуючими.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду колегією суддів було встановлено, що суд першої інстанції обґрунтовано виправдав ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 357 КК України.

Тобто були встановлені реабілітуючі обставини.

Відповідно, за будь-яких обставин суд не може скасувати судоверішення і закрити кримінальне провадження з нереабілітуючих підстав у кримінальному провадженні, у якому був ухвалений виправдувальний вирок, тобто встановлені обставини, які реабілітують особу.

А тому, клопотання ОСОБА_7 в частині звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 357 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України колегія суддів вважає необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

З приводу клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України за ч. 3 ст. 357 КК України, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 286 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 органами досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні 11.05.2021 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України, і за вироком суду був визнаний винуватим саме у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, вину у вчиненні якого визнав.

Санкцією частини 3 ст. 357 КК України в редакції, чинній на момент вчинення злочину, передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арештом на строк до трьох місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років.

Вказане кримінальне правопорушення, відповідно до ч. 2 ст. 12 КК відноситься до кримінального проступку.

Таким чином, з урахуванням обставин справи, положень ч. 2 ст. 12 КК України, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, станом на 06.05.2025 минуло понад 2 роки та закінчились, визначені ст. 49 КК України строки давності.

Матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що перебіг давності зупинявся або переривався.

На час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції вирок суду, який наразі оскаржується, не набрав законної сили.

Таким чином, підставою звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.3 ст. 357 КК України у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення, встановлених ч.1 ст. 49 КК України, строків і відсутність обставин, що порушують їх перебіг.

Процесуально-правовими підставами звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.3 ст. 357 КК України у зв`язку із закінченням строків давності є виключно його згода на таке звільнення від кримінальної відповідальності, і таке звільнення є обов`язковим, за винятком випадків, передбачених ч. 5 ст. 49 КК України.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини та згоду обвинуваченого, колегія суддів вважає, що наявні умови, які є правовою підставою для прийняття судом апеляційної інстанції рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.3 ст. 357 КК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності, суд закриває кримінальне провадження.

Відповідно до ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Таким чином, клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення від кримінальної відповідальності за ч.3 ст. 357 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності підлягає задоволенню, вирок суду - в цій частині скасуванню, а кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 357 КК України - закриттю на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням на час апеляційного розгляду строків давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Фастівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.3 ст. 357 КК України - задовольнити.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2021 року у кримінальному провадженні №0000638 від 12.05.2021 щодо ОСОБА_7 за ч.3 ст. 357 КК України - скасувати.

Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 357 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.3 ст. 357 КК України закрити на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України..

Вважати ОСОБА_7 засудженим:

- за ч. 1 ст. 119 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;

- за ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, вважати ОСОБА_7 засудженим до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 357 КК України - залишити без задоволення.

Вважати ОСОБА_7 невинуватим та виправданим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 357 КК України, у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу цього кримінального правопорушення.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4