Справа № 182/3464/23
Провадження № 1-кп/0182/287/2025
У Х В А Л А

30.04.2025 м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконферецзв`язку в залі суду в м. Нікополі кримінальне провадження, відомості про вчинене кримінальне правопорушення за яким внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.05.2023 за № 0000484 по обвинуваченню

ОСОБА_3 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Нікополь Дніпропетровської області, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 , судимості не має,

у вчиненні кримінального правопорушення /злочину/, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

за участю сторін судового провадження

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_5

(в режимі ВКЗ з власного пристрою),

ОСОБА_6

(в режимі ВКЗ з власного пристрою),

в с т а н о в и в:

У провадженні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться кримінальне провадження, відомості про вчинення кримінального правопорушення за яким внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.05.2023 за № 0000484 по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення /злочину/, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Клопотання захисника ОСОБА_5 .

В ході судового розгляду захисником ОСОБА_5 заявлено клопотання про визнання протоколу отримання зразків для експертизи від 10.07.2023 очевидно недопустимим доказом.

Клопотання обґрунтоване тим, що процедура відібрання зразків для експертизи носила примусовий характер, тоді як до вказаного протоколу не додано диску з відеофіксацією вказаної процедури, а тому вважає, що даний доказ, а саме протокол отримання зразків є вочевидь недопустимим.

Згідно ч. 2 ст. 87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, … з порушенням його суттєвих умов /п. 1/; … порушення права особи на захист /п. 3/.

Порушення суттєвих умов, це відсутність диску з відеофіксацією примусової процедури відібрання зразків. Протокол отримання зразків для експертизи від 10.07.2023 є неповноцінним документом, так як немає додатку до нього, а саме відеозапису, тобто є лише половина доказу.

Всі слідчі дії стороною захисту самостійно фіксувалися, а у даному випадку, у зв`язку з застосування слідчою відеокамери, стороною захисту не було здійснено відеофіксацію. Відсутність відеозапису не дозволяє захисту доказати наявності ознаків катування, знущання при примусовому відібранні зразків для експертизи.

Позиції учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні подане клопотання підтримав. Вказав, що якщо сторона захисту просить фіксувати процесуальну дію, то значить сторона обвинувачення зобов`язана здійснити фіксування. Відсутність запису є порушенням КПК України. Вочевидь, слідчий побачив у відеозаписі порушення, а тому і сховав його. У даному випадку слідчий прийняв рішення про повну фіксацію вказаної процесуальної дії, а тому до протоколу має бути доданий відеозапис. Письмове клопотання захисником ОСОБА_5 про здійснення фіксації вказаної процесуальної дії не подавалося, оскільки слідча сама заявила про застосування технічних засобів фіксації, а тому і не дала можливості захиснику заявити клопотання про фіксацію процесуальної дії. А потім вказаний доказ було знищено. Слідчим не надано основний доказ.

Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав клопотання свого захисника.

Прокурор ОСОБА_4 проти заявленого клопотання заперечував. Зазначив, що клопотання сторони захистку про здійснення технічного фіксування процедури отримання зразків для експертизи не було, а здійснено вказане за ініціативою слідчого. Просив відмовити у задоволенні клопотання захисника.

Оцінка та висновки суду щодо вирішення клопотання

Заслухавши думку учасників судового провадження, суд враховує наступне.

Доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. /ст. 84 КПК України/.

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини /ч. 1 ст. 87 КПК України/.

У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате /ч. 2 ст. 89 КПК України/.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження.

Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 89 КПК), за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед (1) унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та (2) забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к).

Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Кримінально-процесуальним законом не визначено переліку підстав, за наявності яких можливо відокремити очевидно недопустимі докази від недопустимих. Наведене слугує підставою для визнання доказу очевидно недопустимим, коли недопустимість ґрунтується на обставинах, фактах, що є безсумнівними, беззаперечними, зрозумілими для всіх учасників судового провадження і не потребують додаткового дослідження.

Подаючи суду клопотання про очевидну недопустимість певного доказу учасник судового провадження не може керуватись тільки підставами недопустимості, встановленими ст. 87 КПК України, а має довести наявність критерію очевидності. Тобто особа, яка звертається із клопотанням, повинна вказати на обставини та очевидні недоліки та порушення КПК України при збиранні доказу, що беззаперечно свідчить про недопустимість такого доказу, без проведення його аналізу у взаємозв`язку із іншими доказами.

Обґрунтовуючи власне клопотання, захисник, зокрема, посилається на те, що відповідно до протоколу, слідчим зазначено, що здійснюється повна фіксація вказаної процесуальної дії технічним засобом, тоді як диску з відеозаписам до протоколу не додано. А тому захисник просить визнати вказаний протокол очевидно недопустимим доказом.

Натомість, на думку суду, вказане не може однозначно свідчити про очевидну недопустимість відповідного доказу. На час розгляду даного клопотання конкретних ознак очевидної недопустимості доказів суду не наведено.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 , підтриманого обвинуваченим ОСОБА_3 та захисником ОСОБА_6 про визнання протоколу отримання зразків для експертизи від 10.07.2023 очевидно недопустимим доказом, слід відмовити.

Керуючись ст. 87, 89, 350, 372 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 , яке підтримане обвинуваченим ОСОБА_3 та захисником ОСОБА_6 про визнання протоколу отримання зразків для експертизи від 10.07.2023 очевидно недопустимим доказом - відмовити.

Вирішити клопотання захисника щодо недопустимості вказаного доказу в порядку, визначеному ч. 1 ст. 89 КПК України, з урахуванням всіх досліджених судом доказів під час ухвалення судового рішення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1