ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2024 року про відмову в задоволенні заяв засудженого про перегляд за нововиявленими обставинами судових рішень,

В С Т А Н О В И В :

Обставини, встановлені рішенням суду та короткий зміст оскарженого рішення.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2024 року залишено без задоволення заяви засудженого ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими обставинами та скасування вироків судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 12.02.1997 року, вироку судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 30.12.1998 року, ухвал даного суду від 27.07.2000 року та від 06.11.2000 року стосовно нього, а також проведення нового судового розгляду та ухвалення нового вироку, яким звільнити його від подальшого відбуття покарання, обмежившись відбутим покаранням.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на те, що зазначені засудженим ОСОБА_7 в його заявах обставини, не є нововиявленими в розумінні вимог ч. 2 ст. 459 КПК України, а відтак і відсутні підстави для скасування вироків та ухвал обласного суду.

Зокрема, суд зазначив, що судді Дніпропетровського обласного суду ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які ухвалили вирок щодо ОСОБА_7 , були обрані до дня набуття чинності Конституцією України, суддя ОСОБА_12 прийняв присягу, перебуваючи членом військового трибуналу, суддя ОСОБА_13 прийняв присягу 18.07.1996 року, а народні засідателі ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 обрані рішенням Дніпропетровської обласної ради народних депутатів 12 жовтня 1995 року, а відтак підстави стверджувати про незаконність складу колегії суддів Дніпропетровського обласного суду та винесення вказаними суддями та народними засідателями завідомо неправосудних судових рішень, як про це зазначає засуджений, відсутні.

Також, суд першої інстанції зазначив, що не є нововиявленою обставиною в розумінні ст. 459 КПК України, доводи засудженого ОСОБА_20 про суттєве порушення КПК України при прийнятті ухвал суду від 27.07.2000 року, 06.11.2000 року під час заміни покарання з розстрілу на довічне позбавлення волі, оскільки зазначеними ухвали вирішувалися питання, пов`язані з виконанням вироку в порядку ст. 404, 405-1, 409,411 КПК України (в редакції 1960 року) відповідно до діючих на той час вимог кримінально-процесуального закону, у зв`язку з прийняттям Закону України від 22.02.2000 року, яким покарання у вигляді смертної кари за злочини передбачені ст.93 КК України замінено на довічне позбавлення волі.

Перевіривши всі доводи, засудженого, викладені в його заявах про перегляд судвоих рішень за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції дійшов висновку, що зміст заяв засудженого ОСОБА_7 , щодо необхідності перегляду вироків та ухвал суду фактично зводяться до переоцінки доказів, які вже досліджувались судом при ухваленні вироків від 12.02.1997 року, 30.12.1998 року та прийняття ухвал від 27.07.2000 року та від 06.11.2000 року, а обставини, на які посилається засуджений, не можуть вважатися нововиявленими, оскільки були відомі засудженому ОСОБА_7 і суду ще при розгляді кримінальної справи та на момент ухвалення судових рішень.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та скасувати вироки судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 12.02.1997 від 30.12.1998 та ухвал цього суду від 27.07.2000 та 06.11.2000 стосовно ОСОБА_7 . Ухвалити новий вирок, яким звільнити ОСОБА_7 від подальшого відбуття покарання, обмежившись відбутим покаранням.

Свої вимоги апеляційної скарги захисник посилається на те, що суд першої інстанції при розгляді заяв засудженого допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Захисник вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що народні засідателі, які приймали участь у судових засіданнях не склали письмової присяги, а відтак у них були відсутні повноваження для участі при розгляді справ. Крім того, під час очної ставки допиту свідка, захисником засудженого стороною обвинувачення замість захисника ОСОБА_21 було залучено захисника ОСОБА_22 , з якою засудженим не укладалася угода. Також, захисник звертає увагу на те, що під час складання протоколу відтворення обстановки та обставин події від 16.05.1995 допиту ОСОБА_23 зазначено про ведення відеозйомки й на вказані відеозаписи посилається Дніпропетровський обласний суд у своєму вироку, однак зазначені відеозаписи не були предметом огляду судом в судових засіданнях, й згідно з відповіді до Бабушкінського районного суду було направлено з Дніпровського апеляційного суду 10 томів справи, серед яких були відсутні вказані відеозаписи.

В апеляційній скарзі з та доповнень до неї засуджений просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги засуджений посилається на незаконність судового рішення, через його постановлення незаконним складом суду та з порушенням його права на захист.

Так, на переконання засудженого судді ОСОБА_24 та ОСОБА_25 не мали повноважень слухати справу за його заявами, оскільки постановлені ними ухвали у цій справі були неодноразово скасовані апеляційним судом, й колегією суддів безпідставно відмовлялося у заявлених ним відводах, а також в його заявах про заміну захисника, що свідчить про їх упередженість стосовно нього. Крім того, засуджений посилається на те, що справа за його заявами перебувала на розгляді в суді першої інстанції 6 років, та колегія суддів порушувала його право на доступ до правосуддя, безпідставно відмовляли в задоволенні його заяв про виклик свідків та потерпілого, не приймали докази, які він хотів надати суду, не надавали йому копії по справі, проводили судові засідання не дивлячись на його погане самопочуття та стан здоров`я. Також засуджений зазначає, що 17.09.2024 він заявив клопотання про направлення його справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання її підсудності, оскільки заяву про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами має розглядати той суд, який перший допустив помилку, яким в цьому випадку, на переконання засудженого є Дніпровський апеляційний суд, однак судом було безпідставно відмовлено в задоволенні вказаного клопотання. На переконання засудженого в його заявах викладено достатньо обставин для перегляду судових рішень за новивиявленими обставинами, зокрема, що судді та народні засідателі, які приймали участь у судових засіданнях не склали письмової присяги, а відтак у них були відсутні повноваження для участі при розгляді справ, однак суд постановив незаконне рішення про відмову у їх задоволенні.

Позиції учасників судового провадження.

Засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційні скарги засудженого та захисника ОСОБА_9 та просили їх задовольнити, ухвалу скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційних скарг засудженого та захисника, вважав їх безпідставними, а ухвалу суду законною та обґрунтованою і просив залишити її без змін, а скарги без задоволення.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Порядок здійснення провадження за нововиявленими обставинами врегульовано главою 34 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

За частиною 2 статті 459 КПК України нововиявленими обставинами визнаються: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Згідно з пунктами 4, 5 ч. 2 ст. 462 КПК України у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами зазначаються: обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду; обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених обставин, та зміст вимог особи, яка подає заяву до суду.

Таким чином, системне тлумачення положень ст. 459, пунктів 4, 5 ст. 462, ст. 91 КПК України вказує на те, що перегляд судових рішень, які набрали законної сили, за нововиявленими обставинами є екстраординарною процедурою перегляду судових рішень, що має місце у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінальної справи в звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій) виявлені обставини, які мають такі ознаки:

1) вони об`єктивно існували на момент ухвалення відповідних судових рішень, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами, під час судового провадження, і стали відомі вже після ухвалення відповідного судового рішення;

2) вони знаходяться в органічному зв`язку з елементами предмета доказування в кримінальному провадженні, тобто вони можуть мати значення для оцінки або безпосередньо обставин, які підлягають доказуванню, або доказів, покладених в основу судового рішення;

3) вони мають істотне значення, оскільки самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Розглядаючи заяви засудженого ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими обставинами вироків судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 12.02.1997 року, вироку судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 30.12.1998 року, ухвал даного суду від 27.07.2000 року та від 06.11.2000 року, суд першої інстанцій, надав належну оцінку доводам, викладеним у вказаних заявах та дотримався вимог статей 459, 466, 467 КПК України.

Так, з матеріалів кримінальної справи видно, що засуджений ОСОБА_7 в обґрунтування своїх заяв про необхідність перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами та скасування вироків суду, посилався на таке:

1) судді ОСОБА_26 та ОСОБА_11 на момент ухвалення вироків Дніпропетровського обласного суду від 12.02.1997 та 30.12.1998 щодо нього, не приймали письмової присяги судді.

2) народні засідателі Дніпропетровського обласного суду ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 на момент розгляду й прийняття судових рішень вироків по його справі, письмової присяги судді України не приймали.

3) у вироках від 12.02.1997 року та від 30.12.1998 року по епізодам вбивства ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , суд кваліфікував його дії за ч.1 ст. 222 КК України, однак, не надав належної оцінки тому, що під час слідства зброя, з якої були вбиті жінки, не знайдена та не досліджена, а покази свідка ОСОБА_29 , є сумнівними, оскільки під час досудового розслідування містили суттєві протиріччя, а під час судового розгляду її не допитали.

4) під час судового розгляду та прийняття рішень за вироками від 12.02.1997 року, від 30.12.1998 року та ухвал даного суду від 27.07.2000 року та 06.11.2000 не були допитані свідки, не перевірені обставини про те, що під час інкримінованого йому вбивства ОСОБА_27 та ОСОБА_28 в ніч з 04 грудня на 05 грудня 1994 року він знаходився на добовому чергуванні в міському відділу СБУ по вул.Ворошилова в м.Дніпропетровську,

5)по вбивстві - ОСОБА_30 12.04.1995 року, судом не було надно належної оцінки тому, що петлю на шиї ОСОБА_30 затягнув не він, а ОСОБА_31 , при цьому, він не заперечує, що була бійка, в якій він приймав участь, однак вказує, що останнім з квартири виходив ОСОБА_31 , про, що вказували свідки ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , а свідок ОСОБА_32 , вказував, що не бачив, хто вбив ОСОБА_34 .

6) Під час розгляду кримінальної справи, суд не міг допитати ОСОБА_35 , оскільки він переховувався від слідства та суду, а слідчими органами готувались документи на екстрадицію ОСОБА_36 із РФ в Україну по звинуваченню у скоєні злочинів за ст. ст. 93,142 КК України.

7) в матеріалах справи відсутні відеозаписи слідчих дій під час досудового розслідування, проведених під час відтворення обстановки та обставин події з його участю, за участю ОСОБА_37 , його допиту та допиту ОСОБА_37 , а так само ці відеозаписи не надавалися засудженому для ознайомлення.

8) під час досудового розслідування сфальсифіковані речові докази та спотворені його покази, які він давав під фізичним тиском з боку працівників міліції, речі з квартири ОСОБА_30 були викрадені працівниками міліції та слідчим, з матеріалами проведених на слідстві експертиз, його не знайомили.

9) в матеріалах справи відсутній технічний носй, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції та клопотання засудженого та його адвоката ОСОБА_38 про аудіофіксування процесу від 06.11.1995 року, а секретар судового засідання ОСОБА_39 причетна до фальсифікації протоколу, в тому числі щодо відсутності аудіозапису. Поміж іншого секретар судового засідання перекрутила покази ОСОБА_40 в протоколі щодо належності виявленої шуби, її загиблій сестрі.

10) Під час заміни покарання з розстрілу на довічне позбавлення волі 27.07.2000 року та 06.11.2000 року, він та його захисник на судове засідання не запрошувались, дані розгляди відбувались без його участі та участі його адвоката й призначене покарання у вигляді довічного позбавлення волі, на момент винесення вироку взагалі не існувало.

11) оскільки обласний суд розглядав його справи як суд першої інстанції, то він безпідставно був позбавлений права на апеляційне оскарження.

Суд першої інстанції розглядаючи заяви засудженого, перевірив зазначені засудженим обставини, надав їм належну оцінку та обґрунтовано не визнав їх нововиявленими в розумінні ст. 459 КПК України, з огляду на те, зазначені засудженим доводи зводяться до постановлення вироку незаконним складом суду та незгоди з доказами, на яких ґрунтується вироки та ухвали суду.

Так, суд першої інстанції зазначив, що судді Дніпропетровського обласного суду ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які ухвалили вирок щодо ОСОБА_7 , були обрані до дня набуття чинності Конституцією України і здійснювали свої повноваження відповідно до вказаних вимог Конституції України, зокрема суддя ОСОБА_12 прийняв присягу, перебуваючи членом військового трибуналу, суддя ОСОБА_13 прийняв присягу 18.07.1996 року, тобто до надходження даної кримінальної справи на розгляд, при цьому, вимогами Закону України «Про статус суддів» не передбачено повторне складання присяги суддями, які її прийняли до ухвалення вказаного закону, а відповідно до п. 12 Перехідних положень Конституції України від 28 червня 1996 року всі судді України, обрані чи призначені до дня набуття чинності Конституцією, продовжували здійснювати свої повноваження згідно з чинним законодавством до закінчення строку, на який вони обрані чи призначені.

Що стосується доводів заяви засудженого ОСОБА_7 про відсутність під час судового розгляду повноважень у народних засідателів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , то суд першої інстанції також обгрунтовано визнав їх безпідставними та такими, що ґрунтуються лише на припущеннях, оскільки вказане спростовуєтья матеріалами кримінального провадження, з яких видно, що ці народні засідателі були обрані рішенням Дніпропетровської обласної ради народних депутатів 12 жовтня 1995 року.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обгрутованого висновку про те, що такі твердження засудженого не грунтуються на положеннях чинного законодавства і зводяться до власного довільного тлумачення закону, а такі обставини не є нововиявленими обставинами, у контексті положень ст. 459 КПК України.

Зазначена позиція суду першої інстанції узгоджується із практикою Верховного Суду, що викладена у постановах зокрема від 15 листопада 2018 року (справа № 1-1/11 провадження, № 51-1207зно18), від 01 серпня 2019 року (справа № 1-11/10, провадження № 51-6303зно18), від 5 грудня 2019 року (справа № 750/7906/16-к; провадження № 51-1845км19).

Спростовуючи твердження засудженого, щодо підроблення доказів у провадженні, дачу свідками завідомо неправдивих показів, зловживання слідчим під час кримінального провадження, порушення КПК під час судового розгляду і неповноту судового слідства, суд зазначив, що штучне створення або підроблення доказів в розумінні ст.459 КПК України означає їхню завідому неправильність, розраховану на введення суду в оману, та може бути вчинено як учасниками процесу, так і іншими особами.

Штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу, а також завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, висновку і пояснень експерта можуть бути підставою для перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами, якщо вони спричинили винесення необґрунтованого або незаконного судового рішення та повинні бути встановлені вироком суду, а за неможливості його постановлення матеріалами розслідування.

При цьому, провадженню за такими нововиявленими обставинами обов`язково повинно передувати здійснення досудового розслідування щодо таких фактів .

З огляду на викладене, та враховуючи те, що засуджений не надав жодних доказів в обгрунтування своїх тверджень, зокрема щодо неправдивості показань свідка чи застосування до них фізичного або психологічного тиску співробітниками правоохоронних органів, фальсифікації доказів у провадженні, а результатів здійснення кримінальних проваджень за вказаними фактами матеріали справи не містять, що одне лише посилання засудженого на такі обставини, не може бути підставою для скасування вироку за нововиявленими обставинами, оскільки не є достатнім для сумнівів у законності остаточного й обов`язкового до виконання судового рішення, з чим погоджується і апеляційний суд.

Крім того, судом було враховано, що зазначені засудженим ОСОБА_7 докази, на які він посилався як на недопустимі та не погоджувався з їх оцінкою, а також доводи про його непричетність до вбивств ОСОБА_41 та ОСОБА_42 , неправильна кваліфікація його дій за ст. 222 КК України, причетність до вбивства ОСОБА_43 були предметом розгляду судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського облсуду 12.02.1997 та 31.12.1998 року, як судом першої інстанції при постановленні вироку та їм надавалась оцінка з приводу їх належності та допустимості кримінальному процесуальному законодавству 1960 року, та предметом дослідження Верховним Судом України як касаційною інстанцією. При цьому, під час судового розгляду, ОСОБА_7 жодним чином не був обмежений у здійсненні своїх прав та обов`язків в частині подачі відповідних заяв та клопотань.

Також, ухвалами Верховного Суду України від 27 травня 1997 року та 09.03.1999 року були перевірені й надана оцінка доводам ОСОБА_7 і його адвоката щодо інкримінованих злочинів, відповідності дій суду під час розгляду справи, відповідності доказів КПК, в тому числі вбивства ОСОБА_44 та заявам ОСОБА_7 про недозволені методи ведення слідства й його заявам про не ознайомлення з протоколом судового засідання.

При цьому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заяви про екстрадицію ОСОБА_36 , в розумінні ст. 459 КПК України, не є нововиявленою обставиною, оскільки щодо останнього матеріали були виділені в окреме провадження в зв`язку з розшуком, і це було достеменно відомо всім учасникам кримінальної справи, а в подальшому надана оцінка судовими рішеннями.

Щодо заяви засудженого ОСОБА_7 про фальсифікацію, на його думку, протоколів судового засідання під час розгляду кримінальної справи, то дана заява, як нововиявлена, то суд першої інстанції, обгрунтовано послався на те, що засуджений ОСОБА_7 після неодноразово ознайомлення з матеріалами кримінальної справи щодо нього, зокрема і протоколами судових засідань, зауважень не мав., а так само ні засуджений ОСОБА_7 ні його захисник ОСОБА_45 , оскаржуючи судові рішення до касаційного суду не зазначали про наявність будь-яких зауважень до протоколу судового засідання.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованих висновків про те, що всі зазначені доводи засудженого фактично зводяться до бажання повторно оскаржити по суті судові рішення: вироки суду від 12.02.1997 та 30.12.1998 року, ухвали цього ж суду від 27.07.2000 року та 06.11.2000 року, з метою зміни призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та ним не наведено обставин в контексті ст. 459 КПК України, які самі по собі або в сукупності з раніше дослідженими обставинами доводять неправильність зазначених судових рішень.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, вважає їх достатньо вмотивованими, постановлені судові рішення відповідають вимогам КПК.

В той ж час засудженим, ні в своїх заявах, ні в апеляційній скарзі таких обставин суттєвого і неспростовного характеру, які б не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судових рішень, і які самі собою або разом із раніше виявленими обставинами доводять їх неправильність, що, на думку сторони захисту, належить переглянути.

Таким чином, доводи засудженого в цій частині зводяться до особистого аналізу і переоцінки доказів, при цьому засуджений оцінює і тлумачить такі докази вибірково та відокремлено від інших доказів, ігноруючи всю їх сукупність та системність. Більше того, вказані посилання засудженого не можуть вважатись нововиявленими обставинами, оскільки наявність, на думку сторони захисту, певної суперечності доказів була відома йому під час розгляду його кримінальної справи та їм надана оцінка.

До того ж, доводи засудженого та захисника також стосуються оспорювання фактичних обставин справи та незгоди з наданою судами оцінкою зібраних під час досудового розслідування доказів, що не охоплюється положеннями статей 459, 462 КПК України. Посилання засудженого на неправильну правову оцінку доказів, яку надали суди під час розгляду його кримінального провадження, не є нововиявленими обставинами і не можуть бути предметом перевірки судами в межах даного провадження.

Також суд першої інстанції дійшов обгрунтованих висновків про безпідставність доводів засудженого про істотне порушення КПК України при прийнятті ухвал суду від 27.07.2000 року, 06.11.2000 року під час заміни покарання з розстрілу на довічне позбавлення волі, оскільки зазначене не є нововиявленою обставиною в розумінні ст. 459 КПК України, а норми КПК України 1960 року не передбачали обов`язкової участі захисника, засудженого при розгляді цих питань.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Конституційний Суд України у Рішенні № 1-рп/11 від 26 січня 2011 року зазначив, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, а відтак положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі частини першої статті 58 Конституції України, частини другої статті 6 Кодексу 1960 року, частини першої статті 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483 не було виконано.

Відтак, всупереч доводам засудженого, судом обґрунтованого було застосовано до нього такий вид покарання, як довічне позбавлення волі замість смертної кари.

Також є неспроможними твердження засудженого та його захисника про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке на його думку виявилось в тому, що суд першої інстанції мав дослідити всі докази та обставини кримінальної справи, оскільки вони оспорювались захисником та засудженим, проте суд цього не зробив внаслідок чого допустив неповноту судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 467 КПК України суд має право скасувати вирок чи ухвалу і ухвалити новий вирок чи постановити ухвалу або залишити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами без задоволення. При ухваленні нового судового рішення суд користується повноваженнями суду відповідної інстанції.

Крім того, як видно зі звуко- та відеозаписів суд першої інстанції за участю сторін дослідив всі необхідні матеріали кримінальної справи та матеріали долучені засудженим та в межах розгляду заяви засудженого про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами.

Таким чином, доводи апеляційної скарги засудженого та захисника про істотне порушення вимог КПК України та неповноту судового розгляду спростовуються матеріалами справи.

Крім того, як слушно зауважив суд першої інстанції і з такими висновками погоджується апеляційний суд, перегляд за нововиявленими обставинами є надзвичайною (екстраординарною) процедурою перегляду судових рішень у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінального провадження у звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій) виявлено обставини, що могли суттєво вплинути на прийняті судові рішення, і внаслідок завершення кримінального провадження розгляд цих обставин у звичайному порядку кримінального провадження став недоступним.

Тобто це так звана ревізійна стадія, в ході якої суд не розглядає справи по суті, вона не є повторною апеляцією чи касацією та не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження й усунення суперечностей у доказах, натомість суд на цій стадії лише надає оцінку доводам учасників судового провадження щодо наявності у кримінальному провадженні обставин, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення, а також щодо можливості впливу цих обставин на правильність судового рішення, яке належить переглянути.

Провадження за нововиявленими обставинами, будучи самостійною формою оскарження й перевірки судових рішень, жодним чином не підміняє апеляційного та касаційного провадження, не є їхнім продовженням, відбувається не замість них, а за наявності для цього специфічних підстав.

Апеляційний суд зауважує, що під час перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами роль суду зводиться лише до встановлення наявності таких обставин, оцінки їх з точки зору істотності для даної конкретної справи, їх дослідження та прийняття відповідного рішення. Суд не уповноважений збирати докази існування нововиявлених обставин, в тому числі шляхом переоцінки вже досліджених доказів, лише на підставі припущення сторони кримінального провадження про існування таких обставин та доказів, що їх підтверджують.

Європейський суд з прав людини зазначав у своїх рішеннях, що скасування остаточних судових рішень є порушенням принципів неприпустимості повторного розгляду одного разу вирішеної справи і правової визначеності, а отже положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до правових позицій Європейського суду з прав людини жодна зі сторін процесу не повинна мати право вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 р.; рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 р.).

Що стосується доводів засудженого та його захисника про допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, то апеляційний суд зазначає таке.

Доводи захисника про те, що судовий розгляд заяв засудженого про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами в суді відбувся за відсутності потерпілих, належним чином не повідомлених про час, дату та місце судового розгляду, колегія суддів вважає такими, що не могли вплинути на законність і обґрунтованість ухваленого рішення.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 464 КПК України, не пізніше наступного дня після надходження заяви, суд перевіряє її відповідність вимогам статті 462 цього Кодексу і вирішує питання про відкриття кримінального провадження за нововиявленими або виключними обставинами.

Відкривши кримінальне провадження за нововиявленими або виключними обставинами, суд надсилає учасникам судового провадження копії ухвали про відкриття провадження, заяви про перегляд і призначає дату, час та місце судового засідання, про що повідомляє зазначених осіб.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 466 КПК України, заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами розглядається судом протягом двох місяців з дня її надходження згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом для кримінального провадження в суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд.

Учасники судового провадження повідомляються про дату, час та місце розгляду заяви. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду заяви і перегляду судового рішення.

Разом з цим, з матеріалів кримінального провадження видно, що суд першої інстанції направляв на відомі суду адреси всіх потерпілих, як ухвали про відкриття провадження за заявами ОСОБА_7 так і повідомляв їх про дати судових засідань.

Так, потерпілим ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_23 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 та ОСОБА_58 були направлені колії ухвал від 18.02.2019, 06.03.2019, 12.04.2019, 11.09.2019, 17.10.2019 та копії заяв засудженого Дійсно в матеріалах кримінального провадження, за весь час судового розгляду даних заяв потерпілі ОСОБА_47 , ОСОБА_52 , ОСОБА_23 , ОСОБА_56 та ОСОБА_59 не були повідмлені належним чином про проведення судового розгляду за заявами засудженого, однак апеляційний суд звертає увагу на те, що вказаним потерпілим неодноразово направлялись рекомендовані повідомлення на відомі суду адреси.

Водночас, інші потерпілі, будучи належним чином повідомленні про судовий розгляд за заявами засудженого, своїм правом на участь в них не скористались.

До того ж, як видно із журналів та технічних записів судових засідань, зокрема від 19.11.2020 судом було поставлено на обговорення питання щодо можливості продовження розгляду провадження за відсутності потерпілих, проти чого ні ОСОБА_7 , ні його захисник ОСОБА_60 не заперечували, та з урахуванням думки учасників провадження, було прийнято рішення продовжити розгляд провадження без участі потерпілих.

Отже, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції належним чином дотримавшись вищевказаних вимог закону, виконав усі необхідні дії для повідомлення та виклику учасників судового провадження для участі в судових засідання під час розгляду провадження.

З огляду на це колегія суддів вбачає, що зазначені обставини не становлять істотного порушення вимог КПК України, адже, крім іншого, як указувалося вище, суди не розглядали провадження по суті обвинувачення, що за загальним правилом передбачає необхідність дослідження доказів, зокрема й показань потерпілих, а вирішували питання щодо наявності чи відсутності підстав для скасування оскаржуваних вироку та ухвали за нововиявленими обставинами, які були зазначені у відповідних заявах

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що захисник вказуючи на те, що судове провадження здійснено за відсутності потерпілих, однак не наводить обґрунтування, як це перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Також, на переконання апеляційного суду доводи засудженого щодо незаконного складу суду під час розгляду заяв засудженого судом першої інстанції, є безпідставними та не грунтуються на положеннях кримінального процесуального закону.

З матеріалів провадження видно, що засуджений в ході судового розгляду судом першої інстанції неодноразово заявляв клопотання як відвід головуючому судді ОСОБА_1 так і всьому складу суду, які були вирішені, у відповідальності до вимог чинного законодавства, з постановлянням відповідних ухвал про відмову в задоволенні клопотань засудженого, зокрема ухвалами від 12.04.2019, 12.02.2020, 16.03.2020, 13.05.2020, 19.11.2020, 22.10.2021, 19.11.2021, 07.02.2024, 10.04.2024, 17.09.2024.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, як на підстави для заявлення клопотань про відвід головуючого судді, а так само і всього складу колегії суддів, засуджений посилався на неможливість прийняття участь головуючої ОСОБА_1 при розгляді його заяв про перегляд судових рішень за нововияленими обставинами, через скасування ухвал, постановлених вказаною суддею стосовно заяв засудженого апеляційним судом, безпідставну відмову колегією суддів в задоволенні заявлених ним відводів головуючому судді, прокурорам, захиснику, секретарю судового засідання ОСОБА_61 , не прийняття його відмов від адвокатів, подання ним заяви стосовно дій головуючого судді ОСОБА_1 про вчинене кримінальне правопорушення суддею до ДБР та скарги до ВРП, а також безпідставна відмова колегії суддів у задоволенні інших його клопотань, що на його думку свідчило про упередженість, як колегії суддів в цілому, так і кожного окремого суддів в її складі.

На переконання колегії суддів, вирішуючи заявлені засудженим клопотання, колегія суддів суду першої інстанції дійшла обгрутованих висновків про відсутність підстав для їх задоволення, з огляду на те, що зазначені ним обставини не є такими, що містять докази, які вказують на необ`єктивність, упередженість суддів, наявність будь яких інших обставин, які б викликали сумнів у її неупередженості та виключали б участь головуючої судді ОСОБА_1 при у розгляді заяв засудженого про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами, а подання учасником судового провадження скарги на дії судді до Вищої ради правосуддя, а також подання учасником судового процесу про вчинення суддею кримінального правопорушення, не породжує ні потенційного, ані реального конфлікту інтересів щодо розгляду конкретної судової справи.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, заявлені засудженим клопотання про відвід фактично зводилися до не згоди заявника з процесуальними діями суддів при розгляді справи, однак, така незгода відповідно до ст. 75 КПК України не може бути підставою для відводу судді, або свідчити про його особисту заінтересованість в результатах провадження, викликати сумнів у її неупередженості.

Відтак, в ході апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що розгляд заяв засудженого про відвід суддів було здійснено з дотриманням вимог статей 75, 76, 8082 КПК України. За результатами розгляду постановлено мотивовані ухвали, якими відмовлено в задоволенні відводу суддів у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених процесуальним законом. При цьому будь-яких порушень, які б ставили під сумнів законність та обґрунтованість вказаних ухвал, під час апеляційного розгляду встановлено не було.

Під час апеляційного розгляду не встановлено обставин, які відповідно до чинної редакції ст. 76 КПК, вказували б на незаконність складу суду апеляційної інстанції, який постановив оскаржувану ухвалу.

При цьому, Суд звертає увагу, що відмова у задоволенні клопотань про відвід судді не може бути безумовною підставою для скасування судового рішення, лише якщо сторона захисту з такими висновками суду не погоджується.

Що стосується тверджень засудженого про порушення судом першої інстанції його права на захист, через відмову у задоволенні його клопотань про відмову від захисника, його заміну та призначення йому нового захисника, апеляційний суд зазначає таке.

Виходячи із змісту статті ст. 20 КПК України обвинувачений має право на захист, яке полягає, зокрема у користуванні правовою допомогою захисника. У випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги обвинуваченому правова допомога надається безоплатно за рахунок держави.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 43 КПК України засудженим у кримінальному провадженні є обвинувачений, обвинувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. Виправданий, засуджений має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для його захисту на відповідній стадії судового провадження.

Пунктом 3 ч. 3 ст. 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право, зокрема, на першу вимогу мати захисника і зустріч із ним незалежно від часу в робочі, вихідні, святкові, неробочі дні до першого допиту з дотриманням умов, що забезпечують конфіденційність спілкування, а також після першого допиту - зустрічі без обмеження в часі та кількості у робочі, вихідні, святкові, неробочі дні; на участь захисника у проведенні допиту та інших процесуальних діях; на відмову від захисника в будь-який момент кримінального провадження; на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, в тому числі у зв`язку з відсутністю коштів для оплати такої допомоги.

Реалізація права на відмову від захисника та відповідна процедура визначена ст. 54 КПК України, частинами 1 та 3 якої зокрема передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право відмовитися від захисника або замінити його, проте відмова від захисника не приймається у випадку, якщо його участь є обов`язковою. У такому випадку, якщо підозрюваний, обвинувачений відмовляється від захисника і не залучає іншого захисника, захисник повинен бути залучений у порядку, передбаченому ст. 49 цього Кодексу, для здійснення захисту за призначенням.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» безоплатна вторинна правова допомога це вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу до правосуддя.

Під час реалізації цієї державної гарантії особа позбавлена можливості вільно обирати собі захисника, оскільки на підставі ст. 49 КК України захисник такій особі призначається за постановою слідчого/прокурора або ухвалою судді чи суду. Так само особа, що отримує безоплатну вторинну правову допомогу, не може на власний розсуд вимагати від суду заміни захисника з особистих мотивів.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», заміна призначеного адвоката проводиться Центром шляхом прийняття відповідного рішення, яке видається у формі наказу. Виключні підстави та порядок заміни адвокатів, що надають безоплатну вторинну правову допомогу, визначені ст. 24 цього Закону.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» адвоката, який надає безоплатну вторинну правову допомогу, може бути замінено у разі: хвороби адвоката; неналежного виконання адвокатом своїх зобов`язань за умовами договору; недотримання ним порядку надання безоплатної вторинної правової допомоги; виключення адвоката з Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу.

Таким чином, КПК України не передбачено можливості проводити судом заміну чи відсторонення адвоката, призначеного Центром для надання безоплатної вторинної правової допомоги за винятком питання відводу захисника в порядку ст. 78 КПК України.

Право особи на заміну захисника, передбачене ст. 54 КПК України, є похідним від права вільного вибору захисника своїх прав, яке особа реалізує самостійно, укладаючи договір з обраним нею захисником. Це право не поширюється на зміст права на безоплатну вторинну правову допомогу, де особа не обирає собі захисника, а отримує захист, гарантований державою та за державні кошти.

Як убачається зі сталої практики рішень Європейського суду з прав людини, право кожного обвинуваченого на захист самостійно обраного адвоката не є абсолютним.

При цьому, неодноразова відмова від захисника за призначенням без обгрунтування своєї позиції або ж із повторенням одних і тих же підстав може свідчити про зловживання обвинуваченим своїми правами з метою затягування розгляду.

З матеріалів кримінального провадження видно, що засуджений неодноразово заявляв клопотання про відмову від захисника та його заміну, які розглядалися судом, з постановленням відповідних ухвал, як про відмову заявлених клопотань так і про їх задоволення, зокрема за клопотанням засудженого ОСОБА_7 останньому чотири рази було призначено захисника через Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області.

Враховуючи викладене, апеляційним судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення права на захист засудженого судом першої інстанції, судом першої інстанції було належним чином виконано обов`язок і забезпечено ОСОБА_7 захисниками за призначенням для надання безоплатної правової допомоги.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що в ході апеляційного перегляду засудженому було замінено захисника ОСОБА_9 та в подальшому в суді апеляційної інстанції приймав участь захисник ОСОБА_8 .

Посилання захисника на те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні постанови про групу прокурорів у цьому провадженні, з огляду на що, захисника вважає, що в ході судового розгляду приймали участь неповноважні прокурори та фактично судовий розгляд було проведено за відсутністю сторони обвинувачення, також є безпідставними, оскільки нормами чинного КПК України не визначено імперативної вимоги щодо долучення прокурором відповідних постанов до матеріалів кримінального провадження, а відповідні повноваження прокурора на його участь у судовому засіданні перквіряються судом, з огляду на, що від допускається до участь в судовому засіданні.

Крім того, апеляційний суд звертає уваги на те, що відповідні вимоги про неповноважність прокурорів не висувалися стороною захисту в ході всього судового розгляду, а засудженим в ході судового розгляду заявлялися клопотання про відвід прокурорів ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , виключно з тих підстав, незгоди з висловленою прокурорами позицією по заявленим засудженим клопотанням, на думку засудженого не належного ознайомлення з матеріалами провадження та не підготовленість прокурора до судових засідань, які ухвалами суду від 12.04.2019, 09.09.2019, 12.02.2020, 13.05.2020, 19.06.2020, 27.05.2021, 30.08.2021, 10.04.2024, 17.04.2024, були належним чином розглянуті та відмовлено у їх задоволенні, через відсутність, визначених чинним законодавством обставини.

Отже, перевіривши доводи апеляційних скарг та оскаржену ухвалу, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що обставини, на які посилається захисник та засуджений спрямовані виключно на нове дослідження та оцінку доказів, які вже досліджувалися та оцінені судами різних інстанцій, що є неприпустимим з огляду на положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та пункт 52 рішення ЄСПЛ «Рябих проти Росії», де йдеться про те, що правова визначеність передбачає повагу до принципу остаточності судових рішень. Цей принцип полягає в тому, що жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного і зобов`язуючого судового рішення, в цілях проведення повторного розгляду і винесення нового рішення по справі. Перегляд вироку суду за нововиявленими обставинами не може розглядатися як замаскована апеляція, і не може бути підставою для повторного розгляду кримінального провадження.

Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено, а відтак не знаходить підстав для задоволення поданих апеляційних скарг засудженим та його захисником.

Таким чином, на перекоання колегії суддів, судом провадження розглянуто в межах поданих заяв та дотримано повноти та змагальності його розгляду, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою та скасуванню з наведених в апеляційних скаргах засудженого та його захисника не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 467 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2024 року про відмову в задоволенні заяв засудженого про перегляд за нововиявленими обставинами судових рішень, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який утримується під вартою, в той же строк з дня отримання копії рішення.

Повний текст ухвали буде складено та оголошено о 09-00 годині 17 лютого 2025 року.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4