Кегичівський районний суд Харківської області
Справа № 624/808/25
провадження № 1-кп/624/88/25
ВИРОК

іменем України

селище Кегичівка 01 вересня 2025 року

01 вересня 2025 року Кегичівський районний суд Харківської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , розглянувши в порядку спрощеного провадження обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000110 від 25 серпня 2025 року, відповідно до якого:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у с. Лозова Кегичівського району Харківської області, українець, громадянин України, військовозобов`язаний, не одружений, утриманців не має, не працює, без місця реєстрації, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не засуджений,

-у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 389-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Органом досудового розслідування встановлені фактичні обставини вчинення ОСОБА_2 кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 389-1 КК України, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Так, 18 грудня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000112 від 04 вересня 2023 року за ч. 1 ст. 164 КК України за ініціативою потерпілої ОСОБА_3 та за добровільною домовленістю з обвинуваченим ОСОБА_2 відповідно до вимог ст. ст. 468, 469, 471 КПК України укладено угоду про примирення.

Відповідно до угоди про примирення від 18 грудня 2023 року обвинувачений ОСОБА_4 зобов`язався беззастережно визнати себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України та сплачувати щомісячні аліментні платежі, а також до 01 березня 2025 року виплатити заборгованість зі сплати аліментів потерпілій ОСОБА_3 у розмірі 267302,79 гривень.

Вироком Кегичівського районного суду Харківської області від 18 грудня 2023 року по справі № 624/975/23 затверджено угоду про примирення від 18 грудня 2023 року між обвинуваченим ОСОБА_2 та потерпілою ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000112 від 04 вересня 2023 року за ч. 1 ст. 164 КК України та визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні кримінального правопорушення проступку, передбаченого, ч. 1 ст. 164 КК України та призначено покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі із звільненням від відбування покарання з іспитовим строком в 1(один) рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 471 КПК України, в угоді про примирення зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, строк її відшкодування чи перелік дій, не пов`язаних з відшкодуванням шкоди, які підозрюваний чи обвинувачений зобов`язані вчинити на користь потерпілого, строк їх вчинення, узгоджене покарання та згода сторін на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.

Згідно з ч. 5 ст. 476 КПК України, умисне невиконання угоди є підставою для притягнення особи до відповідальності, встановленої законом.

Проте, ОСОБА_2 будучи належним чином ознайомленим про наслідки невиконання угоди про примирення та попередженим про кримінальну відповідальність за її невиконання, умисно, протиправно, всупереч положенням ст. 471, 476 КПК України, маючи реальну можливість виконати умови угоди в частині виплати щомісячних аліментних платежів та погашення заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 267302, 79 гривень у період з 18 грудня 2023 року по 01 березня 2025 року реальних заходів до виконання істотних умов угоди не вжив, систематично не сплачував аліментні платежі та повністю не погасив заборгованість.

Таким чином, ОСОБА_2 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 389-1 КК України, а саме умисне невиконання угоди про примирення.

Обвинувальний акт по даному кримінальному провадженню надійшов до суду із клопотанням прокурора про його розгляд у спрощеному порядку відповідно до положень ст. 302 КПК України.

Частинами 2, 3 ст. 381 КПК України встановлено, що суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта. Спрощене провадження щодо кримінальних проступків здійснюється згідно із загальними правилами судового провадження, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень цього параграфа.

Частиною 2 ст. 382 КПК України встановлено, що вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Відтак, вищевказані обставини, які встановлені органом досудового розслідування у формі дізнання, у відповідності до ч. 2 ст. 382 КПК України, судом не досліджувалися з огляду на те, що такі обставини не оспорюються учасниками судового провадження.

Так, в обвинувальному акті прокурором Кегичівського відділу Берестинської окружної прокуратури ОСОБА_5 викладено клопотання, в якому прокурор просить суд, враховуючи те, що під час досудового розслідування ОСОБА_6 беззаперечно визнав свою винуватість, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згоден на розгляд обвинувального акта за його відсутності, у відповідності до ч. 1 ст.302 КПК України, розглянути обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_2 без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Також, до обвинувального акту додано письмову заяву підозрюваного ОСОБА_2 , яка складена в присутності захисника адвоката ОСОБА_7 , на ім`я прокурора Кегичівського відділу Берестинської окружної прокуратури ОСОБА_5 , в якій ОСОБА_2 повідомив, що винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 389-1 КК України, беззаперечно визнає, згоден із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, а також ознайомлений та обізнаний з обмеженнями права на апеляційне оскарження вироку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини, згоден на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду у судовому засіданні, його згода є добровільною.

Крім того, у цій заяві захисником ОСОБА_2 адвокатом ОСОБА_7 підтверджено добровільність беззаперечного визнання винуватості підозрюваним, його згоду із встановленими в результаті досудового розслідування обставинами та добровільність згоди підозрюваного на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні за відсутності останнього.

Потерпіла ОСОБА_3 надала письмову заяву, в якій зазначає, що не заперечує проти розгляду обвинувального акта у спрощеному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 389-1 КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується, є кримінальним проступком.

Таким чином, при вивченні, згідно з частиною 2 ст. 382 КПК України, у спрощеному провадженні обвинувального акту та доданих до нього матеріалів судом встановлено, що обставини вчинення ОСОБА_2 кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 389-1 КК України, не оспорюються учасниками судового провадження, у суду відсутні сумніви щодо добровільної позиції учасників судового провадження, у зв`язку із чим суд прийшов до переконання про розгляд обвинувального акту у порядку, встановленому ст. 381-382 КПК України, тобто без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях наголошував на необхідності дотримання законної процедури та принципу рівності сторін під час кримінального провадження.

Зокрема, Суд зазначав, що кримінальне провадження, у тому числі складові такого провадження, які стосуються процедури, мають бути засновані на принципі змагальності, і має бути забезпечена процесуальна рівність сторін обвинувачення і захисту. Право на судовий розгляд за принципом змагальності означає, що сторонам обвинувачення і захисту має бути надана можливість ознайомитися із зауваженнями та доказами, наданими іншою стороною, і відповісти на них (справа «Джеват Сойсал проти Туреччини», рішення від 23 вересня 2014 року, остаточне рішення від 23 грудня 2014 року); згідно з принципом рівності сторін змагального процесу як однієї зі складових розширеної концепції справедливого суду кожній стороні повинно бути надано розумну можливість представити свої аргументи на умовах, які не ставлять її у гірше становище порівняно з опонентом.

Також, у рішенні в справі «Бортнік проти України» від 27 січня 2011 року (п.40), суд зазначав, що стаття 6 Конвенції не перешкоджає особі добровільно відмовитись відкрито чи опосередковано від свого права на деякі гарантії справедливого суду (див. рішення щодо прийнятності у справі «Квятковська проти Італії» від 30 листопада 2000 року та рішення у справі «Піщальніков проти Росії» від 24 вересня 2009 року). Проте, для того, щоб відмова від права брати участь у судовому розгляді була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути встановлена у недвозначній формі і супроводжуватись мінімальними гарантіями, співмірними з її важливістю (див. рішення у справі «Пуатрімоль проти Франції» від 23 листопада1993 року, пункт 31).

Відтак, спрощене провадження щодо кримінального проступку, встановлене главою 30 КПК України, не порушує прав сторін кримінального провадження, з врахуванням того, що обставини вчинення ОСОБА_2 кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 389-1 КК України, не оспорюються учасниками судового провадження, їх позиція є добровільною, у зв`язку із чим суд вважає, що наявні підстави для розгляду обвинувального акту у порядку, встановленому ст.ст. 381-382 КПК України, тобто без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження.

При цьому, у відповідності до ч. 4 ст. 107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Вивчивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали кримінального провадження, оцінивши зібрані в ході досудового розслідування у формі дізнання докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд дійшов висновку, що подія кримінального проступку та діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_2 , має місце, це діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 389-1 КК України, вина ОСОБА_2 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 389-1 КК України, знайшла своє підтвердження та доведена доказами, встановленими органом досудового розслідування, поза розумним сумнівом.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2021 року у справі №166/361/19, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований кримінальний проступок був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального проступку.

Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Доказами, встановленими органом досудового розслідування та проаналізованими судом, поза розумним сумнівом доведено винуватість ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого йому пред`явлено обвинувачення.

Отже, суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_2 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 389-1 КК України, а саме: умисне невиконання угоди про примирення, і він повинен нести кримінальну відповідальність за скоєне за ч. 1 ст. 389-1 КК України.

При обранні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_2 , у відповідності зі ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено законом до проступку, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, вивченням особи обвинуваченого встановлено, що він в силу ст. 89 КК України не засуджений, на обліку у лікарів нарколога, психіатра та у центрі пробації не перебуває, характеризується посередньо, відомості щодо інвалідності відсутні, перебуває на обліку військовозобов`язаних в ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до обвинувального акту обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_2 , є щире каяття.

Суд, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_2 , враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, зазначену у обвинувальному акті, оскільки упродовж досудового розслідування останній визнавав вину та в заяві до суду також зазначив про беззаперечне визнання винуватості у вчиненні кримінального проступку, відсутність матеріальних збитків, що свідчить про належну критичну оцінку своєї протиправної поведінки та готовність нести кримінальну відповідальність.

З правового висновку Верховного Суду у постанові від 20 квітня 2021 року в справі №457/529/20 вбачається, що щире каяття це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї кримінально караної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше кримінальних правопорушень. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Тому, суд, враховуючи вище викладені правові висновки Верховного Суду, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_2 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину як щире каяття.

Відповідно до обвинувального акту, обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_2 , не встановлено.

Призначаючи покарання за скоєне в межах пред`явленого обвинувачення, суд керується ч. 2 ст. 50 КК України, згідно якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Суд вважає, що наявність пом`якшуючої обставини знижує ступінь соціальної небезпечності обвинуваченого, але він не перестає бути соціально небезпечною особою, оскільки вчинив умисне кримінальне правопорушення.

Ураховуючи дані про особу обвинуваченого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, фактичних обставин та їх наслідків, обставин, що пом`якшують покарання, за відсутності обставин, що обтяжують покарання, суд вважає, що покарання обвинуваченому повинно бути призначено у виді пробаційного нагляду в межах санкції ч. 1 ст. 389-1 КК України, оскільки таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і буде необхідним для попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому, суд приходить до висновку, що даний вид покарання є достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Таким чином, згідно зі ст. 6 Конвенції виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду, завершальною стадією судового провадження. У зв`язку із цим під час розгляду питань про відстрочку, розстрочку необхідно дотримуватися вимог Конвенції щодо виконання судового рішення упродовж розумного строку (справи «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року, «Дубенко проти України» від 11 счня 2005 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та інші).

Покарання, яке обирає суд є пропорційним характеру вчиненого Ладаном дій та їх небезпечності, і є необхідним й достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Окрім цього, суд не вбачає підстав вважати, що обране покарання буде явно несправедливим унаслідок м`якості.

Призначаючи покарання суд стверджує принцип невідворотності покарання.

Запобіжний захід обвинуваченому під час досудового розслідування не обирався.

Цивільні позови не заявлялися.

Процесуальні витрати та речові докази по справі відсутні.

Керуючись ст. 100, 124, 368-370, 373, 374, 381, 382, 394 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_2 винним у вчиненні кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого ч. 1 ст. 389-1 КК України та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року пробаційного нагляду.

На підставі ч. 2 ст. 59-1 КК України, покласти на ОСОБА_2 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Строк відбування покарання у виді пробаційного нагляду обчислювати з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід відносно засудженого ОСОБА_2 не обирати.

Відповідно до ч. 4 ст. 382 КПК України копію вироку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Апеляційна скарга на вирок суду подається до Харківського апеляційного суду через Кегичівський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому ст. 382 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому ст. 382 цього Кодексу, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його на скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1