Справа № 452/2618/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/510/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_6 на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю: прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 квітня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 4000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68000 гривень.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 у виді застави - залишено без змін до набрання вироком законної сили. Після набрання вироком законної сили ухвалено повернути ОСОБА_7 заставу у розмірі 121120 грн.

Вирішено питання про речові докази та арешт майна.

Згідно вироку суду, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, користуючись тим, що на території України введено воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію, усвідомлюючи, що на період дії правового режиму воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-IX від 24 лютого 2022 року, із змінами, внесеними згідно з Указами Президента України №133/2022 від 14 березня 2022 року, №259/2022 від 18 квітня 2022 року, №341/2022 від 17 травня 2022 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» №57 від 27 січня 1995 року, виїзд за межі країни громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років забороняється під приводом організації незаконного переправлення громадянина України ОСОБА_11 через державний кордон України реалізував протиправний механізм заволодіння коштами останнього з метою особистого збагачення.

Так, ОСОБА_7 12.04.2024 року по телефону, призначивши особисту зустріч ОСОБА_11 , котрий виявив бажання незаконного перетину державного кордону України та, знаходячись у заздалегідь обумовленому ним місці поруч із магазином «Свій Маркет» в м. Новий Калинів на площі Авіації, 31 Самбірського району Львівської області, повідомив останньому надуману можливість організації ним незаконного перетину державного кордону України за винагороду в сумі 17000 доларів США, з яких в якості авансу слід було надати ОСОБА_7 8500 доларів США. Надалі 17 квітня 2024 року о 17.05год ОСОБА_7 в м. Новий Калинів на площі Авіації, 19 Самбірського району Львівської області отримав від ОСОБА_11 вказані копії документів та грошові кошти в сумі 8500 доларів США як аванс за нібито організацію, керівництво діями, сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод, щодо незаконного перетину ОСОБА_11 державного кордону України в обхід встановлених законодавчих обмежень, шляхом включення останнього до складу делегації, яка виїжджатиме за межі території України на міжнародну конференцію з одну із країн Європейського союзу, після чого протиправна діяльність ОСОБА_7 була припинена правоохоронними органами.

Такі дії ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч.3 ст.190 КК України, оскільки останній вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), в умовах воєнного стану, що завдало значної шкоди потерпілому.

На вказаний вирок суду перший заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підтримку своїх апеляційних вимог прокурор покликається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначення зам`якого покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вказує, що призначаючи обвинуваченому за ч. 3 ст. 190 КК України покарання у виді штрафу у розмірі 4000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (68000 гривень), суд не застосував положення ч.2 ст.53 КК України, які підлягали застосування, та призначив обвинуваченому розмір штрафу, який є меншим за розмір отриманого обвинуваченим доходу (8500 доларів США, що за курсом НБУ становить 336 376, 45 гривень).

Крім цього, прокурор вважає, що суд при призначенні покарання належним чином не врахував особу обвинуваченого, який будучи офіцером та начальником за військовим званням, будучи зобов`язаним показувати приклад дисциплінованості, неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень командирів, проводити роботу щодо зміцнення військової дисципліни, запобіганню надзвичайним подіям, кримінальним та іншим правопорушенням серед особового складу, використав умови воєнного стану для власного протиправного збагачення у значних розмірах.

Вважає, що дії ОСОБА_7 підривають авторитет ЗСУ, а відтак свідчать про підвищену суспільну небезпеку як вчиненого ним, так і особи обвинуваченого. Водночас, враховані місцевим судом дані лише характеризують особу обвинуваченого, однак не зменшують суспільної небезпеки вчиненого.

Стверджує, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді штрафу є надто м`яким, таке не сприятиме його виправленню та запобіганню аналогічним правопорушенням.

При апеляційному розгляді справи прокурори підтримали вимоги поданої апеляційної скарги з наведених у ній мотивів та просили таку задоволити.

Обвинувачений та його захисник заперечили апеляційну скаргу прокурора, як необґрунтовану.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, за обставин, встановлених судом першої інстанції, та кваліфікація його дій в апеляційному порядку не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Згідно апеляційної скарги прокурора, сторона обвинувачення не погоджується із призначеним обвинуваченому ОСОБА_7 покарання.

В силу вимог ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Як передбачено положеннями ст. 65 України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Згідно оскаржуваного вироку, місцевий суд при призначені ОСОБА_7 покарання у повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке класифікується як нетяжкий злочин, конкретні обставини справи, дані про особу винного, який раніше не судимий, не перебуває на психіатричному чи наркологічному обліках, позитивно характеризується за фактичним місцем проживання, його відношення до вчиненого, те, що обвинувачений є військовослужбовцем та виконує вагомий на сьогодні патріотичний обов`язок, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Всупереч апеляційним доводам прокурора, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про призначення ОСОБА_7 за ч.3 ст.190 КК України покарання у межах санкції даної статті, а саме у виді штрафу, оскільки таке покарання у повній мірі відповідає вимогам ст.50 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При цьому, у даному випадку колегія суддів не приймає до уваги апеляційні доводи прокурора про необхідність призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, а саме у виді позбавлення волі, з тих підстав, що останній є військовослужбовцем, його дії підривають авторитет ЗСУ та свідчать про підвищену суспільну небезпеку як вчиненого ним, так і особи обвинуваченого.

Так, колегія суддів враховує, що на даний час в Україні діє правовий режим воєнного стану, запровадженого у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, також враховує, що вчинене ОСОБА_7 вперше кримінальне правопорушення відноситься до нетяжких злочинів, і будь-яких даних про негативну посткримінальну поведінку обвинуваченого суду не надано.

Отже, за наведених обставин, колегія суддів переконана, що на даний час ОСОБА_7 не становить такої суспільної небезпеки, яка б вимагала призначення йому найсуворішого виду покарання, а саме у виді позбавлення волі, та вважає, що ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, на час дії в Україні правового режиму воєнного стану буде корисним у забезпеченні оборони держави.

З приводу апеляційних доводів прокурора щодо визначеного ОСОБА_7 розміру штрафу, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно ч.2 ст.53 КК України розмір штрафу визначається судом з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, розмір штрафу, що призначається судом, не може бути меншим за розмір майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, або отриманого внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу, незалежно від граничного розміру штрафу, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу. Суд, встановивши, що таке кримінальне правопорушення вчинено у співучасті і роль виконавця (співвиконавця), підбурювача або пособника у його вчиненні є незначною, може призначити таким особам покарання у виді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, без урахування розміру майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, або отриманого внаслідок вчинення кримінального правопорушення доходу.

Санкцією ч.3 ст.190 КК України передбачено покарання від чотирьох тисяч до восьми тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк від трьох до п`яти років.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 4000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68000 гривень.

На переконання колегії суддів визначений обвинуваченому місцевим судом розмір штрафу, у даному конкретному випадку, є правильним.

Так, згідно матеріалів справи діями обвинуваченого ОСОБА_7 реальної шкоди ОСОБА_11 фактично заподіяно не було, оскільки ОСОБА_11 передав ОСОБА_7 8500 доларів США, з яких 83 купюри по 100 доларів були несправжніми грошовими коштами (імітаційні засобів), і лише дві купюри по 100 доларів були справжніми та належали ОСОБА_11 .

Крім цього, після передачі ОСОБА_11 зазначених коштів ОСОБА_7 був відразу затриманий, а ці кошти було у нього вилучено та визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, і у подальшому оскаржуваним вироком дві купюри по 100 доларів, які були справжніми та належали ОСОБА_11 , ухвалено повернути останньому.

Таким чином, колегія суддів погоджується із визначеним судом ОСОБА_7 розміру штрафу у межах санкції ч.3 ст.190 КК України, та вважає, що призначене обвинуваченому покарання у повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України.

Підстави вважати, що призначене за оскаржуваним вироком обвинуваченому ОСОБА_7 покарання є явно несправедливим внаслідок м`якості відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не містить правових підстав для скасування оскаржуваного вироку суду, а отже така визнається судом апеляційної інстанції необґрунтованою та до задоволення не підлягає.

Крім того, за наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Водночас колегія суддів вважає, що з резолютивної частини оскаржуваного вироку слід виключити як помилково зазначене покликання на залишення при матеріалах кримінального провадження 2-х купюр номіналом по 100 доларів США з серією та номером LB18005226A та LF59213027C, оскільки цим же вироком суд обґрунтовано визначив, що ці дві купюри слід повернути ОСОБА_11 , адже згідно протоколу огляду, ідентифікації, помічення та вручення грошових коштів та ідентифікаційних засобів від 17.04.2024 зазначені 2 купюри номіналом по 100 доларів США були надані особисто ОСОБА_11 (т.1 а.с. 82-84).

За наведених обставин, вирок суду щодо ОСОБА_7 слід змінити у частині вирішення питання про речові докази.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419, КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 змінити у частині вирішення питання про речові докази.

Виключити з резолютивної частини даного вироку покликання на залишення при матеріалах кримінального провадження двох купюр номіналом по 100 доларів США з серією та номером LB18005226A та LF59213027C.

У решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції на протязі трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: