КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/464/25 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/4420/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

03 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 21 травня 2025 року,-

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7 ,

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 21 травня 2025 року клопотання прокурора задоволено, продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення застави, строком на 2 місяці, по 20.07.2025 року включно, з утримуванням його у ДУ «Київський слідчий ізолятор» МЮ України.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував те, що обвинувачений ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні чотирьох кримінальних правопорушень, три з яких є тяжкими злочинами, за кожне з яких передбачено основне покарання у виді позбавлення волі, та знаючи про тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватості у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, з метою уникнення відповідальності, може переховуватися від суду, особу винного, який одружений, має неповнолітніх двох дітей, матір похилого віку, яка є інвалідом 3 групи загального захворювання, постійне місце проживання, офіційно працевлаштований, раніше не судимий, те, що межах даного кримінального провадження наявні свідки, потерпілі, показання яких в силу положень ст. 352 КПК України мають бути досліджені судом безпосередньо під час судового розгляду, і дійшов висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Враховуючи дані про особу обвинуваченого, а також наявність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованих правопорушень, з огляду на фактичні обставини, за яких обвинуваченому інкримінується їх вчинення, їх підвищену суспільну небезпечність, суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, оскільки жоден інший запобіжний захід, крім тримання під вартою, не зможе забезпечити достатньо ефективний стримуючий характер по відношенню до ризиків, передбачених п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 21 травня 2025 року скасувати у зв`язку із неповнотою судового розгляду, істотним порушенням кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи і ухвалити нову ухвалу, якою застосувати щодо ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, зокрема цілодобовий домашній арешт або інший більш м`який запобіжний захід.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник вказує, що відповідно до мотивувальної частини клопотання прокурора, застосування запобіжного заходу обумовлено тим, що обвинувачення є обґрунтованим, а також існують ризик, передбачені ст. 177 КПК України, однак, при цьому до клопотання не додано жодного документу на підтвердження обґрунтованості обвинувачення, хоча таке посилання є у клопотання, а також не додано жодного доказу на підтвердження існування заявлених ризиків.

За таких обставин, на думку апелянта, суд першої інстанції приймаючи рішення щодо обвинуваченого ОСОБА_7 фактично довірився словам представникам сторони обвинувачення, що не відповідає загальним засадам кримінального провадження, таким як змагальність, законність та об`єктивність.

Крім того, апелянт вказує, що суд взагалі не досліджував питання застосування щодо обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою. Сторона захисту вважає, що в даному випадку судом допущено неповноту судового розгляду, яка полягає у тому, що особа обвинуваченого ОСОБА_7 не досліджувалась під час судового розгляду на предмет його схильності до втечі, продовження вчинення кримінальних правопорушень, тощо, що в свою чергу призвело до прийняття судом неправильного рішення.

Апелянт звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_7 має місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, має стійкі соціальні зв`язки, має на утриманні неповнолітніх дітей, працює, має низку захворювань, зокрема: ішемічну хворобу серця, панкреатит, а також, що в нього на утриманні перебуває похилого віку матір, 1946 року народження, яка є « Ветераном Праці».

Крім того, апелянт вказує, що ОСОБА_7 утримується під вартою вже майже рік, при цьому, сам з`явився до правоохоронних органів та повідомив про те, що сталось, а за цей проміжок часу на адресу органу досудового розслідування і сторони обвинувачення не надходило жодного повідомлення про загрозу від нього на адресу будь-кого, що свідчить про те, що заявлені прокурором ризики є надуманими.

Апелянт звертає увагу, що станом на даний час судове слідство знаходиться лише на початку. У ході судового розгляду досліджено лише перший том кримінального провадження, однак, вже здобуто докази на користь сторони захисту.

Захисник вказує, що станом на даний час стороною обвинувачення завершено проведення досудового розслідування, всі докази зібрані, свідки допитані та заходи забезпечення кримінального провадження вжиті, а тому реальної необхідності в утриманні під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 за наведених вище обставин відсутня.

Крім того, апелянт вважає, що клопотання сторони обвинувачення складено без дотримання вимог ст. ст. 184, 199 КПК України, а тому повинно було бути повернуто прокурору для усунення недоліків.

Апелянт наголошує, що судом зроблено висновки про те, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а також існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Так, відповідно до клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обвинувачення пред`явлене ОСОБА_7 є обґрунтованим, оскільки підтверджується певними матеріалами кримінального провадження, які до клопотання не додані та до матеріалів кримінального провадження не долучені, незважаючи на що суд прийняв рішення, яке є явно упередженим, оскільки судове рішення базується на припущеннях та не підтверджується жодними доказами.

При цьому, як зазначає апелянт, при прийнятті рішення про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд взагалі не досліджував питання не можливості запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, за допомогою інших більш м`яких запобіжних заходів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Вишгородського районного суду Київської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000997 від 15.08.2024 за обвинуваченням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 296, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України, за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 296 КК України, за обвинуваченням ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 263 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції були заслухані пояснення прокурора, потерпілого, представника потерпілого, обвинуваченого та його захисника для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів, вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Як правильно встановив суд першої інстанції, характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні чотирьох кримінальних правопорушень, три з яких є тяжкими злочинами, за кожне з яких передбачено основне покарання у виді позбавлення волі, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винним у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, особливу суспільну небезпечність, інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 296, ч. 4 ст. 186 КК України, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який одружений, має неповнолітніх двох дітей, матір похилого віку, яка є інвалідом 3 групи загального захворювання, постійне місце проживання, офіційно працевлаштований, дають достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 , з метою уникнення кримінальної відповідальності, може переховуватися від суду, що непоправно позначиться на виконанні завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, перешкоджати руху цього кримінального провадження, а також з огляду на мету, спосіб та обстановку вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, конкретні обставини діянь, вчинення яких інкримінується ОСОБА_7 , існує обґрунтований ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів, з врахуванням того, що на даний час у кримінальному провадженні свідки та потерпілі, показання яких в силу положень ст. 352 КПК України мають бути досліджені судом безпосередньо під час судового розгляду, не допитані, з великою ймовірністю існує і ризик незаконного впливу обвинуваченого на них, що може призвести до неповноти, недостовірності чи неточності показань цих осіб під час їх допиту в судовому розгляді.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність існування ризиків конкретними доказами є непереконливими, адже при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто, в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Щодо посилань захисника на те, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні завершено, всі докази зібрано та свідки допитані, то слід зазначити, що обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акту, шляхом безпосереднього дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, в тому числі, шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, тощо. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження, а тому враховуючи, що дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду і докази у повному обсязі ще не досліджені, в тому числі і не допитані свідки та потерпілі показання яких, суд сприймає безпосередньо, з урахуванням конкретних обставини кримінального провадження та особи обвинуваченого, існує велика ймовірність того, що останній усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує, може незаконно впливати на свідків, потерпілих та перешкоджати руху цього кримінального провадження іншим чином у разі зміни йому запобіжного заходу на інший не пов`язаний з триманням під вартою.

Не можуть свідчити про відсутність ризиків і посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений ОСОБА_7 з моменту з`явлення до правоохоронних органів, жодним чином не перешкоджав кримінальному провадженню, оскільки зазначені обставини, з урахуванням обсягу обвинувачення, конкретних обставини кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому не дають достатніх підстав вважати, що обвинувачений не зможе здійснити дії, передбачені п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Та обставина, що обвинувачений має місце проживання, раніше не судимий, має на утриманні неповнолітніх дітей, матір похилого віку, працює, також не може слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки та свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Щодо посилань захисника на незадовільний стан здоров`я ОСОБА_7 , як підставу для зміни запобіжного заходу, то на переконання колегії суддів, вони є непереконливими, оскільки жодних належних доказів, щодо неможливості перебування ОСОБА_7 за станом здоров`я в умовах слідчого ізолятораапеляційна скарга та долучені до неї матеріали не містить, не встановлено таких і судом першої інстанції.

Твердження захисника про те, що його підзахисний перебуває під вартою близько року, не може бути безумовною підставою для зміни йому запобіжного заходу, оскільки вказана обставина, відповідно до вимог ст. 178 КПК України не враховується при обранні запобіжного заходу та вирішенні питання доцільності тримання під вартою особи, щодо якої існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Посилання захисника на невідповідність клопотання сторони обвинувачення вимогам ст. 184, 199 КПК України є безпідставним, оскільки клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 відповідає вимогам закону та містить в собі всі необхідні відомості, в тому числі посилання та обґрунтування наявності ризиків, обґрунтування щодо неможливості їх запобігання, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а також обґрунтований виклад обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися і тому подальше тримання під вартою останнього є виправданим.

Рішення про доцільність продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та неможливість застосування до останнього більш м`яких запобіжних заходів, суд першої інстанції належним чином обґрунтував, і ставити під сумнів його законність та вмотивованість у колегії суддів підстави відсутні.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого, наразі підтверджують потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інший, менш суворий запобіжний захід, може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянта про те, що прокурором не доведено існування ризиків, колегія суддів вважає неспроможними.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне, на підставі ч.2 ст. 404 КПК України змінити оскаржувану ухвалу в частині визначення судом першої інстанції кінцевої дати строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, оскільки, строк дії ухвали про тримання під вартою обраховується не місяцями, а днями, відповідно, з урахуванням вимог ч. 5 ст. 115 КПК України, ч.1 ст. 197 КПК України та дати постановлення ухвали - 21 травня 2025 року, останній день тримання під вартою на підставі зазначеної ухвали є 19 липня 2025 року, а не 20 липня 2025 року, як зазначено в оскаржуваній ухвалі.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргузахисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

В порядку ч.2 ст. 404 КПК України, ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 21 травня 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення застави, по 20.07.2025 року включно - змінити в частині визначення судом першої інстанції кінцевої дати строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та вважати продовженим строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 до 19.07.2025 року включно.

В решті ухвалу суду залишити без зміни.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4