ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/819/267/25
Головуючий в суді І інстанції: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спеціального судового провадження (in absentia) апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 22 січня 2025 року в кримінальному провадженні №0000466 від 10 грудня 2022 року стосовно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Херсон Херсонської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.28, ч.4 ст.111-1 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м.Херсон Херсонської області, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше несудимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.28, ч.4 ст.111-1 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених судом першої інстанції обставин.

Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 22 січня 2025 року ОСОБА_9 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права обіймати будь-які посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування та займатися фінансово-господарською діяльністю, а також діяльністю, пов`язаною з наданням публічних послуг на строк 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією всього належного йому майна.

Запобіжний захід ОСОБА_9 у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, застосований ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.01.2024 року - залишено без змін, до затримання обвинуваченого та приведення вироку до виконання.

Ухвалено початок строку відбуття покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_9 , рахувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з дня його фактичного затримання.

Строк додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати будь-які посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування та займатися фінансово-господарською діяльністю, а також діяльністю, пов`язаною з наданням публічних послуг, рахувати з моменту відбуття ОСОБА_9 основного покарання.

ОСОБА_10 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права обіймати будь-які посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування та займатися фінансово-господарською діяльністю, а також діяльністю, пов`язаною з наданням публічних послуг на строк 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією всього належного їй майна.

Запобіжний захід ОСОБА_10 у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, застосований ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.01.2024 року - залишити без змін, до затримання обвинуваченої та приведення вироку до виконання.

Ухвалено початок строку відбуття покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_10 , рахувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з дня її фактичного затримання.

Строк додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати будь-які посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування та займатися фінансово-господарською діяльністю, а також діяльністю, пов`язаною з наданням публічних послуг, рахувати з моменту відбуття ОСОБА_10 основного покарання.

Вироком вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винуватими вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.28, ч.4 ст.111-1 КК України, скоєного за наступних обставин.

Згідно з Конституцією України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (далі рф) 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Усупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права президент рф, а також інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади рф, діючи всупереч вимогам п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ) спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів зс рф на територію України.

Так, 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН). До складу ООН входять Україна, рф та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН усі члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями: № 2131 (XX) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (XXV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки; № 3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX) серед іншого визначено, що ознаками агресії є: застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: - вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її; - бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; - блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; - напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави; - застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; - дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; - засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є рф.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з указаним документом територія України є неподільною та недоторканною. Незалежність України визнали держави світу, серед яких і рф.

31 травня 1997 року відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та рф уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98- ВР та Федеральним Законом РФ від 2 березня 1999 року № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2, 3 зазначеного Договору рф зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та рф про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований РФ 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1, 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статі 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішується питання про зміну території України. Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території.

До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська. Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

22 лютого 2022 року президент рф направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил (далі ЗС) рф за межами рф, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року, близько 5 години ранку президент рф публічно оголосив про рішення розпочати повномасштабну військову агресію проти України.

24 лютого 2022 року указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено введення в Україні воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався, востаннє з 05 годин 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб відповідно до Закону України № 2915-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку воєнного стану в Україні».

Так, 24.02.2022 військовослужбовці зс рф шляхом збройної агресії із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України в Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, Запорізькій, Київській, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та здійснили окупацію частин указаної території.

У період з 24.02.2022 по теперішній час більшу частину території Херсонської області захоплено військовослужбовцями зс рф та на даний час вона знаходиться під окупацією держави-агресора.

Відповідно до п. 7 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована рф територія України (далі тимчасово окупована територія) це частини території України, в межах яких збройні формування рф та окупаційна адміністрація рф встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування рф встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації рф.

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією», станом з 01.03.2022 по 11.11.2022 Херсонська міська територіальна громада включена до переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Так, 07.12.2001 засновано Товариство з обмеженою відповідальністю «Синєвір», (код ЄДРПОУ № 31507214), юридична адреса: Херсонська область, Білозерський район, село Токарівка, траса Ростов-Одеса-Рені, 597 км, основним напрямком діяльності якого є вантажний автомобільний транспорт,торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами, технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами, роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах, діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщування, діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування, роздрібна торгівля пальним.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань директором ТОВ «Синєвір» з 07.12.2001 є ОСОБА_9 , а головним бухгалтером є ОСОБА_10 .

Громадянин України ОСОБА_9 , будучи директором ТОВ «Синєвір» та громадянка України ОСОБА_10 будучи головним бухгалтером ТОВ «Синєвір» в точно не встановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше початку липня 2022 року перебуваючи за місцем фактичного розташування ТОВ «Синєвір» за адресою: м. Херсон, вул. Ракетна, 110, попередньо змовилися на провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора.

У подальшому, ОСОБА_9 діючи за попередньою змовою з ОСОБА_10 , у невстановлений час, але не пізніше початку липня 2022 року, знаходячись за місцем фактичного розташування ТОВ «Синєвір» за адресою: м. Херсон, вул. Ракетна, 110, достовірно знаючи про окупацію Херсонської області збройними силами російської федерації, створення на території міста Херсон так званої окупаційної «військово-цивільної адміністрації Херсонської області», діючи умисно, на шкоду суверенітетові, територіальної цілісності та незалежності України, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, розпочав провадити господарську діяльність у взаємодії з державою агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території Херсонської області.

Так, з метою провадження незаконної господарської діяльності ОСОБА_9 05.07.2022 здійснив реєстрацію в окупаційних органах держави-агресора рф так званого «Общества с ограниченной ответственностью «Синевир» (мовою оригіналу) за юридичною адресою: Херсонська область, Білозерський район, с. Токарівка, траса Ростов-Одеса-Рені, 597 км. з присвоєнням коду платника податків юридичної особи держави-агресора.

В подальшому, ОСОБА_9 у невстановлений час, але не пізніше 17.08.2022, перебуваючи в м. Херсон, з метою провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором та незаконними органами влади, які були створені на окупованій території здійснив відкриття в банківській установі держави-агресора «ПАО Промсвязьбанк м. Москва» розрахункового рахунку «Общества з ограниченной ответственностью «Синевир» (мовою оригіналу) № у валюті - російський рубль.

Крім того, ОСОБА_9 як керівник так званого «ООО «Синевир» діючи разом з головним бухгалтером, так званого «ООО «Синевир» ОСОБА_10 , в період з липня по листопад 2022 року здійснював видачу заробітної плати найманим працівникам підприємства у валюті держави-агресора - російському рублі, чим підтримав рішення окупаційної адміністрації держави-агресора рф, щодо введення в обіг у Херсонській області російського рубля як платіжного засобу та єдиної грошової одиниці на окупованій території Херсонської області для інтеграції в банківську систему російської федерації.

Так, у період з 11.07.2022 по 11.11.2022 ОСОБА_9 , здійснюючи управління та загальне керівництво, так званого «ООО «Синевир», яке фактично розташоване за адресою: м.Херсон, вул. Ракетна, 110, з метою отримання прибутку та особистого збагачення, перебуваючи на тимчасово окупованій території, а саме в м. Херсон, діючи в порушення ч. 2 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідно до якої здійснення господарської діяльності юридичними особами місцезнаходженням яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України, провадив господарську діяльність у взаємодії з незаконними органами влади держави-агресора шляхом укладання правочинів з реалізації і постачання нафтопродуктів та паливно-мастильних матеріалів, а також наданням послуг з вантажних перевезень, чим забезпечував діяльність незаконних органів влади та окупаційної адміністрації держави-агресора рф, а саме:

- 11.07.2022 забезпечив перевезення рису вагою 4300 кг. транспортним засобом ІСУЗУ з днз НОМЕР_1 , на загальну суму 215 000,00 рублів та транспортним засобом MAN з днз НОМЕР_2 забезпечив перевезення рису вагою 7000 кг. на загальну суму 350 000 рублів до Кубанського ринку м. Симферопіль АР Крим;

- 18.07.2022 забезпечив надання послуг, так званому «Департаменту здравоохранения Херсонской области» з вантажних перевезень м. Херсон - м. Берислав - м. Херсон на загальну суму 25 000 рублів;

- 20.07.2022 в м. Херсон уклав контракт № 1/20/07 з незаконним органом влади, так званим «Департаментом здравоохранения военно-гражданской администрации Херсонской области» на поставку паливно-мастильних матеріалів та в подальшому надав послуги та забезпечив видачу паливно-мастильних матеріалів на загальну суму 119 000, 00 рублів;

- 15.08.2022 в м. Херсон уклав договір № 1/15/08 з так званим «Государственным бюджетным учреждением здравоохранения «Херсонский обласной кардиологический центр» (мовою оригіналу) на поставку нафтопродуктів та в подальшому забезпечив поставку нафтопродуктів до вказаної установи.

Окрім цього, ОСОБА_9 здійснюючи управління та забезпечення господарської діяльності, так званого «ООО «Синевир», діючи за попередньою змовою з ОСОБА_10 в період з 11.07.2022 по 11.11.2022, перебуваючи на тимчасово окупованій території, а саме в м.Херсон, надавав останній вказівки на:

- здійснення ведення бухгалтерського обліку, з дотриманням норм російського законодавства, так званого «ООО «Синевир» (мовою оригіналу);

- здійснення формування документів з проведення господарських операцій і розрахунків з незаконними органами влади держави-агресора рф та юридичними особами, створеними окупаційною адміністрацією рф.

Крім того, ОСОБА_9 на протязі з 11.07.2022 по 11.11.2022 перебуваючи на тимчасово окупованій території, а саме в м. Херсон, надав вказівки головному бухгалтеру ОСОБА_10 на формування документів з проведення господарських операцій і розрахунків з незаконними органами влади держави-агресора рф та юридичними особами, створеними окупаційною адміністрацією рф, а саме:

- рахунку на оплату №5 від 17.08.2022 «ООО Синевир» (мовою оригіналу) на поставку паливно-мастильних матеріалів на розрахунковий рахунок, відкритий в «ПАО Промсвязьбанк м. Москва» № від ГБУЗ «Херсонский областной центр службы крови» на суму у 19 900 рублів;

- рахунку на оплату №1 від 04.08.2022 «ООО Синевир» (мовою оригіналу) на поставку паливно-мастильних матеріалів на розрахунковий рахунок, відкритий в «ПАО Промсвязьбанк м. Москва» № від «Департамента здравоохранения Херсонской области» (мовою оригіналу) на суму 279 015 рублів;

- рахунку на оплату № 9 від 07.09.2022 «ООО Синевир» (мовою оригіналу) на поставку паливно-мастильних матеріалів на розрахунковий рахунок, відкритий в «ПАО Промсвязьбанк м. Москва» № від «ГБУЗ «Херсонский областной госпиталь ветеранов войны» (мовою оригіналу) на суму 20 400 рублів;

- рахунку на оплату № 370 від 22.07.2022 з надання послуг «Департаменту здравоохранения Херсонкойобласти» з постачання паливно-мастильних матеріалів на загальну суму 119 000 рублів;

- рахунку на оплату № 369 від 18.07.2022 з надання послуг «Департаменту здравоохранения Херсонской области» з вантажних перевезень м. Херсон - м. Берислав - м. Херсон на загальну суму 25 000 рублів.

Також, ОСОБА_9 , здійснюючи управління та забезпечення господарської діяльності, так званого «ООО «Синевир», надав вказівку головному бухгалтеру ОСОБА_10 прийняти готівкові кошти в сумі 25 000 рублів отриманих від так званого «Департамента здравоохранения Херсонской области» в касу підприємства згідно прибуткового касового ордера № 1, які остання у подальшому оприбуткувала.

За вищевикладених обставин, ОСОБА_9 в період з 11.07.2022 по 11.11.2022, перебуваючи на тимчасово окупованій території, а саме в м. Херсон, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_10 , діючи умисно, на шкоду суверенітетові та територіальної цілісності України, усвідомлюючи протиправність та суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, сповідуючи проросійські погляди, вчинив умисні, незаконні дії, спрямовані на провадження господарської діяльності у взаємодії з державою агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території Херсонської області, в тому числі окупаційною адміністрацією держави - агресора.

Суд кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1 КК України, як провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_9 , у невстановлений час, але не пізніше початку липня 2022 року, знаходячись за місцем фактичного розташування ТОВ «Синєвір» за адресою: м. Херсон, вул. Ракетна, 110, достовірно знаючи про окупацію Херсонської області збройними силами російської федерації, створення на території міста Херсон так званої окупаційної «військово-цивільної адміністрації Херсонської області», діючи умисно, на шкоду суверенітетові, територіальної цілісності та незалежності України, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, розпочала провадити господарську діяльність у взаємодії з державою агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території Херсонської області.

05.07.2022 року з метою провадження незаконної господарської діяльності ОСОБА_9 здійснив реєстрацію в окупаційних органах держави-агресора рф так званого «Общества с ограниченной ответственностью «Синевир» (мовою оригіналу) за юридичною адресою: Херсонська область, Білозерський район, с. Токарівка, траса Ростов-Одеса-Рені, 597 км. з присвоєнням коду платника податків юридичної особи держави-агресора.

ОСОБА_10 , як головний бухгалтером так званого «ООО «Синевир», діючи разом з керівником так званого «ООО «Синевир» ОСОБА_9 , в період з липня по листопад 2022 року здійснювала видачу заробітної плати найманим працівникам підприємства у валюті держави - агресора - російському рублі, чим підтримала рішення окупаційної адміністрації держави-агресора рф щодо введення в обіг у Херсонській області російського рубля як платіжного засобу та єдиної грошової одиниці на окупованій території Херсонської області для інтеграції в банківську систему російської федерації.

У період з 11.07.2022 року по 11.11.2022 року ОСОБА_10 забезпечуючи ведення бухгалтерського обліку та звітності так званого «ООО «Синевир», яке фактично розташоване за адресою: м. Херсон, вул. Ракетна, 110, перебуваючи на тимчасово окупованій території в м. Херсон, діючи в порушення ч. 2 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідно до якої здійснення господарської діяльності юридичними особами місцезнаходженням яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України, з метою отримання прибутку та особистого збагачення, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_9 та на виконання вказівок останнього, діючи умисно, на шкоду суверенітетові та територіальної цілісності України, усвідомлюючи протиправність та суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, сповідуючи проросійські погляди, вчинила умисні, незаконні дії, спрямовані на провадження господарської діяльності у взаємодії з державою агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території Херсонської області, в тому числі окупаційною адміністрацією держави - агресора, а саме:

- здійснювала ведення бухгалтерського обліку, з дотриманням норм російського законодавства так званого «ООО «Синевир» (мовою оригіналу);

- здійснювала формування документів з проведення господарських операцій і розрахунків з незаконними органами влади держави-агресора рф та юридичними особами, створеними окупаційною адміністрацією рф.

Так, ОСОБА_10 , в період з 11.07.2022 року по 11.11.2022 року, перебуваючи на тимчасово окупованій території, а саме: в м. Херсон, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_9 та на виконання вказівок останнього, провадила господарську діяльність у взаємодії з незаконними органами влади держави-агресора шляхом формування документів з проведення господарських операцій і розрахунків з незаконними органами влади держави-агресора рф та юридичними особами, створеними окупаційною адміністрацією рф, а саме:

- рахунку на оплату №5 від 17.08.2022 року «ООО Синевир» (мовою оригіналу) на поставку паливно-мастильних матеріалів на розрахунковий рахунок, відкритий в «ПАО Промсвязьбанк м. Москва» № від ГБУЗ «Херсонский областной центр службы крови» на суму у 19 900 рублів;

- рахунку на оплату №1 від 04.08.2022 року «ООО Синевир» (мовою оригіналу) на поставку паливно-мастильних матеріалів на розрахунковий рахунок, відкритий в «ПАО Промсвязьбанк м. Москва» № від «Департамента здравоохранения Херсонской области» (мовою оригіналу) на суму 279 015 рублів;

- рахунку на оплату № 9 від 07.09.2022 року «ООО Синевир» (мовою оригіналу) на поставку паливно-мастильних матеріалів на розрахунковий рахунок, відкритий в «ПАО Промсвязьбанк м. Москва» № від «ГБУЗ «Херсонский областной госпиталь ветеранов войны» (мовою оригіналу) на суму 20 400 рублів;

- рахунку на оплату № 370 від 22.07.2022 року з надання послуг «Департаменту здравоохранения Херсонской области» з постачання паливно-мастильних матеріалів на загальну суму 119 000 рублів;

- рахунку на оплату № 369 від 18.07.2022 року з надання послуг «Департаменту здравоохранения Херсонской области» з вантажних перевезень м. Херсон - м. Берислав - м. Херсон на загальну суму 25 000 рублів;

Також, ОСОБА_10 , діючи за вказівкою ОСОБА_9 , прийняла готівкові кошти в сумі 25 000 рублів отриманих від так званого «Департамента здравоохранения Херсонской области» в касу підприємства, згідно прибуткового касового ордера № 1, які остання у подальшому оприбуткувала.

Суд кваліфікував дії ОСОБА_10 за ч.2 ст.28, ч. 4 ст. 111-1 КК України, як провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із вироком суду захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій просить вирок суду стосовно ОСОБА_9 змінити та призначити ОСОБА_9 більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування та займатися фінансово-господарською діяльністю, пов`язаною з наданням публічних послуг на строк 10 років, з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначила, що призначене ОСОБА_9 покарання є максимальним, що визначене санкцією статті та з огляду на відомості про особу обвинуваченого надто суворим.

Суд при ухваленні вироку не врахував, що ОСОБА_9 раніше не судимий, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався. При цьому внаслідок розгляду справи в порядку ч.3 ст.323 КПК України у обвинуваченого не було можливості надати суду пояснення з приводу висунутого обвинувачення.

На думку захисника, враховуючи відомості про особу обвинуваченого йому можливо призначити більш м`яке покарання.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні, в тому числі стосовно ОСОБА_10 не оскаржений.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Захисник в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив вирок суду змінити, та призначити більш м`яке покарання.

Прокурор заперечив доводи апеляційної скарги, зазначив, що вирок суду є законним та обґрунтованим.

В судових дебатах сторони залишилися на своїх позиціях.

Відповідно до ч.3 ст.323 КПК України судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1КПК України, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

Повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 КПК України та на офіційному веб-сайті суду.

З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги з дотриманням правил, передбачених ч.8 ст.135 та ст.323 КПК України, зокрема шляхом надсилання повідомлень за останнім відомим місцем реєстрації/проживання обвинувачених та шляхом публікацій повідомлень про виклик до суду в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»), а також шляхом розміщення повісток про виклик до суду на веб-сайті Херсонського апеляційного суду та направлення документів на адресу його захисників.

Однак, обвинувачені до суду не з`явилися, заяв чи клопотань не подавали, у зв`язку з чим судовий розгляд у даному кримінальному провадженні здійснювався за відсутності обвинувачених (in absentia) з обов`язковою участю захисників, що були забезпечені державою, які не заперечували проти апеляційного розгляду за відсутності ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши та перевіривши доводи апеляційної скарги, вислухавши сторони в судових дебатах, які залишилися на попередніх позиціях, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення при зазначених у вироку обставинах і кваліфікація його дій за ч.2 ст.28 ч.4 ст.111-1 КК України, ніким не оскаржується, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції не переглядає вирок суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до вимог ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимогст.65 КК України та роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів, особу винного, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та врахував обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину в умовах воєнного стану.

Як вбачається з матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_9 раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, має зареєстроване місце проживання, не є депутатом будь-якого рівня. Відомостей щодо сімейного стану ОСОБА_9 , наявності у нього утриманців матеріали кримінального провадження не містять.

Разом з тим, ОСОБА_9 вчинив злочин невеликої тяжкості проти основ національної безпеки України в період встановленого в Україні воєнного стану, наслідком вчинення якого стало проведення господарської діяльності у взаємодії з державою агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_9 судом першої інстанції не встановлено. Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_9 визнано - вчинення злочину в умовах воєнного стану.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання ОСОБА_9 фактично прийняв до уваги всі наявні у суду дані, що характеризують особу обвинуваченого, а також врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, форму і ступінь вини.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про надмірну суворість призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Статтею 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Разом з тим, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Зважаючи на викладене, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції цілком обґрунтовано та мотивовано прийшов до висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі в максимальному розмірі, що передбачений ч.4 ст.111-1 КК України (позбавлення волі на строк 5 років), вважаючи таке покарання справедливим, законним, обґрунтованим та таким, що відповідає принципам справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації та невідворотності покарання.

З огляду на тяжкість та характер скоєного ОСОБА_9 кримінального правопорушення саме такі вид та міра покарання матимуть на обвинуваченого належних виховний вплив та сприятимуть його виправленню та попередженню нових кримінальних правопорушень.

У даному випадку суд першої інстанції обґрунтовано зважив на підвищену суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке вчинене в умовах воєнного стану на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та незалежності України, а також суспільних відносин, які забезпечують існування України як суверенної, незалежної, демократичної і правової держави.

Одночасно суд врахував всі наявні відомості про особу обвинуваченого в тому числі і ті на якій звертає увагу в апеляційній скарзі захисник, зокрема щодо відсутності судимостей та відсутності відомостей про притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності.

Що стосується призначення ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавленням права обіймати будь-які посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування та займатися фінансово-господарською діяльністю, а також діяльністю, пов`язаною з наданням публічних послуг на строк 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією всього належного йому майна, то на переконання апеляційного суду, місцевий суд дотримався вимог чинного законодавства при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 додаткового покарання.

Згідно з ч.1 ст.55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як основне або додаткове покарання за вчинення кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України, передбачених статтями 111-1, 111-2 цього Кодексу, призначається на строк від десяти до п`ятнадцяти років.

Згідно з положеннями чинного законодавства призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю несе превентивну функцію, що спрямоване на виконання завдання, визначеного ст.2 КК України, а саме запобігання кримінальним правопорушенням.

На думку апеляційного суду, судом першої інстанції надано належну оцінку характеру та ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, скоєного ОСОБА_9 , що полягало у провадженні господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора, вчинене за попередньою змовою групою осіб, а також тим наслідкам для держави та її громадян, котрі за собою ці дії потягли.

Таким чином суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді заборони займатися фінансово-господарською діяльністю, а також діяльністю, пов`язаною з наданням публічних послуг.

З огляду на те, що ОСОБА_9 вчинено злочин, що пов`язаний зі співпрацею та взаємодією з державою-агресором, позбавлення обвинуваченого права обіймати будь-які посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування є також обґрунтованим.

Строк призначеного судом першої інстанції додаткового покарання на думку суду апеляційної інстанції є співмірним суспільній небезпечності скоєного злочину та забезпечить належну превентивну функцію щодо запобігання вчиненню обвинуваченим нових кримінальних правопорушень.

Всі інші обставини, на які посилається в апеляційній скарзі захисник були відомі суду під час розгляду кримінального провадження та цілком враховані судом при призначенні ОСОБА_9 покарання.

Інших обставин чи матеріалів, ніж ті з урахуванням яких суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, апеляційному суду не надано.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли стати підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку, не встановлено.

Зважаючи на викладене апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а підстави для зміни чи скасування оскаржуваного вироку відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ч.2 ст.376, ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 22 січня 2025 року стосовно ОСОБА_9 за ч.2 ст.28 ч.4 ст. ст. 111-1 КК України - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той же строк з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3