"01" липня 2025 р. Окрема думка
головуючого судді ОСОБА_1 у кримінальному провадженні
за обвинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Зміст прийнятого рішення
Ухвалою суду від 01 липня 2025 року було вкотре задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 строком на 60 днів із визначенням застави у розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 454 200 грн. Цієї ж ухвалою колегія суддів продовжила обвинуваченому ОСОБА_2 строк дії обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, у зв?язку із внесенням застави.
Позиція щодо ухваленого рішення
Повністю погоджуюсь із позицією більшості колегії суддів у частині задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії обов?язків ОСОБА_2 . Також погоджуюсь із висновками колег у частині необхідності продовження запобіжного заходу ОСОБА_3 , утім не поділяю їх позиції щодо залишення останнього під вартою.
Вважаю, що у цій ситуації колегія суддів мала можливість і була зобов`язана застосувати більш м`який запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту, із покладенням передбачених законом обов`язків на ОСОБА_3 .
Мотиви незгоди з рішенням більшості
Не можу погодитись із більшістю колегії суддів, яка вкотре продовжує тримання під вартою ОСОБА_3 як єдиний можливий захід. Такий підхід свідчить не стільки про оцінку ризиків, скільки про інерцію та небажання шукати більш збалансовані рішення.
Вважаю, що не можна оминути увагою ту обставину, що продовжуючи ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у суду відсутні законні підстави щодо необхідності його подальшого застосування, які б водночас виправдовували збереження найсуворішого запобіжного заходу. Ба більше, у суду немає наразі аргументованої відповіді на питання сторони захисту, чому неможливо застосувати нічний домашній арешт із покладенням процесуальних обов`язків, який би дозволив досягти тих самих цілей, але без надмірного обмеження права на свободу.
Поруч із наведеним, важливим є питання, що у центрі уваги судді має бути особа обвинуваченого, і жалкую, що не змогла переконати колег у зміні підходів при розгляді цього питання.
Вважаю, що людиноцентрична дискреція судді має ґрунтуватися на законі та діяти в межах права з метою захисту основоположних прав та свобод людини.
Сутність людиноцентричності якраз і полягає у тому, щоб визнавати людину найвищою цінністю.
У цьому контексті вважаю за необхідне зазначити наступне.
Після завершення досудового розслідування, обвинувальний акт надійшов до Дніпровського районного суду міста Києва 03 лютого 2020 року для розгляду по суті.
До листопада 2023 року у Дніпровському районному суді міста Києва тривав судовий розгляд, який неодноразово починався спочатку через зміну складу суду.
Водночас судовий розгляд так і не був завершений у зв`язку із заявленим через декілька років судового розгляду самовідводом головуючим суддею ОСОБА_6 та неможливістю у подальшому утворити новий склад суду, через що справа була направлена до суду апеляційної інстанції для зміни підсудності.
Після визначення підсудності Київським апеляційним судом, 12 грудня 2023 року вказане кримінальне провадження надійшло до Дарницького районного суду міста Києва, у зв`язку з чим судовий розгляд розпочався спочатку із проведення підготовчого судового засідання.
При цьому встановлено, що ОСОБА_3 безперервно перебуває під вартою з моменту затримання, тобто з 13 квітня 2019 року.
На додаток до цього можна також констатувати, що обвинувачений ОСОБА_3 раніше не судимий, має сталі соціальні зв`язки, постійне місце проживання у Київській області, де проживають його дружина та дитина, яка є особою з інвалідністю.
Такі обставини підтверджують міцність його зв`язків із суспільством і родиною та потребують особливого врахування при вирішенні питання про пропорційність подальшого застосування тримання під вартою.
Поряд з цим, необхідно констатувати, що з урахуванням висунутого обвинувачення та відповідно у випадку доведення вини ОСОБА_3 , останній має право на застосування положень ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону від 26.11.2015 № 838-VIII) щодо зарахування у строк відбування покарання строку тримання під вартою із розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає два дні попереднього ув`язнення.
Вказану обставину я не маю права залишати поза увагою, оскільки запобіжний захід у вигляді тримання під вартою вже рахується як більше, ніж 12 років позбавлення волі, що фактично перетворюється у відбуття покарання, яке є можливим лише коли провина обвинуваченого є доведеною.
При цьому цей строк не може бути виправданим максимальним очікуванням покарання за встановленою санкцією інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_3 кримінальних правопорушень за ч. 1 ст. 14, ч. 5 ст. 185 (крадіжка); ч. 4 ст. 187 (розбій); ст. 257 (бандитизм) КК України, та за примарної перспективи найскорішого завершення судового розгляду.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів провадження, тривалий судовий розгляд за попередніх складів суду не був пов`язаний суто із поведінкою обвинуваченого ОСОБА_3 , який не ухилявся від суду, не перебував у розшуку, не вбачається і вжиття судом будь-яких заходів до останнього, який би затягував судовий розгляд, зловживаючи процесуальними правами тощо.
Також з огляду на складність цього кримінального провадження, його обсяг та кількість учасників судового провадження, ймовірність його розгляду із ухваленням остаточного судового рішення в найближчий термін є вкрай низькою, враховуючи також відкладення судових засідань і через об`єктивні причини.
Особливої уваги заслуговує та обставина, що питання тривалості перебування під вартою саме обвинуваченого ОСОБА_3 вже було предметом розгляду Європейського суду з прав людини. У рішенні у справі «Антонюк та інші проти України» ЄСПЛ констатував порушення Конвенції щодо надмірної тривалості тримання під вартою ОСОБА_3 у цьому кримінальному провадженні. Такий висновок ЄСПЛ є обов`язковим для національних судів та виключає можливість подальшого ігнорування цієї проблеми.
Слід також додати, що ухвалою колегії суддів у жовтні 2024 року стосовно ОСОБА_3 було визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що на той час становило 1 514 000 грн. Надалі, враховуючи тривалість тримання під вартою та фактичну неспроможність обвинуваченого або його близьких осіб внести таку суму, колегія суддів неодноразово зменшувала розмір застави, і станом на сьогодні він становить 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 454 200 грн.
Проте й ця сума залишається для обвинуваченого непомірною і ОСОБА_3 у судових засіданнях послідовно наголошує, що немає можливості внести заставу, адже перебуває під вартою вже понад шість років, втратив будь-які джерела доходу, тоді як до моменту затримання він тривалий час працював у державних органах.
Все викладене як раз свідчить, що наразі обраний запобіжний захід фактично втратив свою альтернативність і перетворився на безальтернативне тримання під вартою.
Переконана, що за наслідками розгляду клопотання прокурора єдиним пропорційним рішенням було зміна запобіжного заходу із тримання під вартою на нічний домашній арешт. Це б дозволило забезпечити баланс між інтересами правосуддя і правами людини, а також нагадало, що загалом мета кримінального процесу не зламати людину, а гарантувати справедливість.
Головуючий суддя ОСОБА_1