КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/3291/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000230 від 12.03.2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2025 року задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС 2 відділу 4 управління ГСУ СБУ ОСОБА_8 , погоджене прокурором Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 , про арешт майна.

Накладено арешт на майно, що на праві приватної власності належить ОСОБА_7 , а саме: виявлені під час проведення обшуку сейфової скриньки НОМЕР_1, у відділенні АТ КБ «ПриватБанк», розташованому за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, буд. 1, предмети, які за своїми зовнішніми ознаками схожі на грошові кошти іноземної валюти «долар США», купюрами номіналом «100», у загальній сумі 200 000, які мають ознаки пошкодження.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що при постановленні оскаржуваної ухвали слідчим суддею не взято до уваги те, що було порушено строк розгляду клопотання та фактичну підміну процедур, які застосовуються при вирішенні питання про арешт майна.

Крім того, апелянт зазначає, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10.02.2025 у справі №761/5462/25 було зроблено висновок про те, що «з долучених до матеріалів клопотання копій матеріалів кримінального провадження вбачається, що в даному випадку слідчим належним чином не обґрунтовано, що вилучені предмети, які за своїми зовнішніми ознаками схожі на грошові кошти іноземної валюти «долар США», купюрами номіналом «100», у загальній сумі 200 000 здобуті злочинним шляхом чи вони мають зв`язок із вчиненням вказаного кримінального правопорушення».

Апелянт наголошує на тому, що 12.02.2025 на адресу слідчого стороною захисту було направлено клопотання про негайне повернення вилученого в ході обшуку майна, однак відповідь не отримано.

Вказує також, що 20.03.2025 до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла скарга на бездіяльність слідчого, подана стороною захисту в порядку ст. 303 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_9 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, слідчими ГСУ СБУ за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 220 240 000 000 002 30 від 12.03.2024, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111-2, за підозрою ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1 КК України.

В рамках вказаного кримінального провадження, ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1 КК України, санкція якої передбачає додаткове покарання у вигляді конфіскації майна.

Під час досудового розслідування, встановлено, що ОСОБА_7 , відповідно до заяви №0029 «про приєднання до підрозділу «Банківські сейфові скриньки», від 22.05.2024, винаймає сейфову скриньку НОМЕР_1 у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» МФО 305299, , розташованому за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, буд. 1, відкривши рахунок «ключ доступу» НОМЕР_2.

04.02.2025 у період часу з 16 год. 40 хв., до 18 год., 53 хв., з метою врятування речей, документів, які містять в собі відомості про обставини вчинення кримінальних правопорушень та майна, яке було здобуте у результаті його вчинення та є предметом кримінального правопорушення, у відповідності до ст. 233 КПК України, за участі ОСОБА_7 , проведено обшук сейфової скриньки НОМЕР_1, відкритої відповідно до заяви №0029 «про приєднання до підрозділу «Банківські сейфові скриньки», від 22.05.2024, у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» МФО 305299, , розташованому за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, буд. 1, за результатами якого виявлено та вилучено: предмети, які за своїми зовнішніми ознаками схожі на грошові кошти іноземної валюти «долар США», номіналом «100», у загальній сумі 200 000, які мають ознаки пошкодження.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва було надано дозвіл на проведення обшуку сейфової скриньки НОМЕР_1, відкритої відповідно до заяви №0029 «про приєднання до підрозділу «Банківські сейфові скриньки», від 22.05.2024, у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» МФО 305299, , розташованому за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, буд. 1.

31.03.2025 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва накладено арешт на майно, що на праві приватної власності належить ОСОБА_7 , а саме: виявлені під час проведення обшуку сейфової скриньки НОМЕР_1, у відділенні АТ КБ «ПриватБанк», розташованому за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, буд. 1, предмети, які за своїми зовнішніми ознаками схожі на грошові кошти іноземної валюти «долар США», купюрами номіналом «100», у загальній сумі 200 000, які мають ознаки пошкодження.

Задовольняючи клопотання прокурора, слідчий суддя дійшов висновку про те, що вищевказане майно відповідає критеріям визначеним у ст. 98 КПК України, оскільки може бути використано в суді для доведення обставин, які підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, а тому слідчий суддя вважав за доцільне накласти арешт на вказане майно для ефективного розслідування з метою збереження речових доказів та забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3)конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Так, постановою слідчого від 04.02.2025, виявлені під час проведення обшуку сейфової скриньки НОМЕР_1, у відділенні АТ КБ «ПриватБанк», розташованому за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, буд. 1, предмети, які за своїми зовнішніми ознаками схожі на грошові кошти іноземної валюти «долар США», купюрами номіналом «100», у загальній сумі 200 000, які мають ознаки пошкодження визнано, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000230 від 12.03.2024 року (а.с. 202-204)

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на вищевказане майно, з тих підстав, що вказане майно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вказане майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту може призвести до його приховування, пошкодження, знищення чи відчуження.

Окрім цього, слідчим суддею належним чином встановлено, що зазначені у клопотанні прокурора обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1 КК України могли мати місце і підтверджуються на цьому етапі досудового розслідування достатньою сукупністю даних та доказами, а санкція статті передбачає, у тому числі, конфіскацію майна, а тому існує обґрунтований ризик відчуження, приховання чи знищення майна задля запобігання можливої конфіскації у разі доведеності в майбутньому висунутого обвинувачення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на вказані предмети, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Посилання представника апелянта на невідповідність арештованого майна критеріям речових доказів є безпідставними, оскільки встановлені слідчим суддею фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вищевказане майно може бути здобуто за обставин, викладених у фабулі даного кримінального правопорушення та може бути використано як докази факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах власника майна чи інших осіб колегією суддів не встановлено.

Разом з цим, колегія бере до уваги посилання представника апелянта на порушення строків розгляду слідчим суддею клопотання про арешт майна, позаяк розгляд поданого клопотання дійсно відбувся не в строк, визначений ст. 172 КПК України, однак це не є безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна, як просить представник апелянта.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст.170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2025 року, якою накладено арешт на майно, що на праві приватної власності належить ОСОБА_7 , а саме: виявленими під час проведення обшуку сейфової скриньки НОМЕР_1, у відділенні АТ КБ «ПриватБанк», розташованому за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, буд. 1, предметами, які за своїми зовнішніми ознаками схожі на грошові кошти іноземної валюти «долар США», купюрами номіналом «100», у загальній сумі 200 000, які мають ознаки пошкодження, необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2025 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_10

Судді:

ОСОБА_11 ____________