Справа № 676/754/25
Провадження № 1-кп/676/212/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2025 року Кам`янець-Подільський міськрайонний суд

Хмельницької області

в складі: головуючого судді - ОСОБА_1

з участю секретаря - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_4 , ОСОБА_5

потерпілої - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

у відкритому судовому засіданні в залі ІНФОРМАЦІЯ_1 розглянув обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000455 за обвинуваченням,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та зареєстрованого по АДРЕСА_1 , жителя по АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, пенсіонера - інваліда ІІІ групи, не одруженого, з вищою освітою, судимого:

- вироком військового трибуналу Севастопольського гарнізону від 01.12.1988 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п. «в» ст.265, ст.ст. 41, 42 КК ГССР до 4-ох років позбавлення волі;

- вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 24.11.1994 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 81 КК України (в редакції 1960 року) до 3 років позбавлення волі з іспитовим терміном 2 роки;

- вироком ІНФОРМАЦІЯ_4 від 08.09.1999 року за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.140, ч.3 ст.140, ч.3 ст. 81, ст.42 КК України (в редакції 1960 року) до 3 років 6 місяців позбавлення волі;

- вироком ІНФОРМАЦІЯ_4 від 06.12.1999 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 229-6, ст.. 42 КК України (в редакції 1960 року) до 4 років позбавлення волі;

- вироком ІНФОРМАЦІЯ_4 від 08.04.2005 року за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 395, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст.263, ст.70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі;

- вироком ІНФОРМАЦІЯ_5 від 18.02.2010 року за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 297, ч. 1 ст.70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі;

- вироком ІНФОРМАЦІЯ_6 від 22.11.2013 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289, ст. 69 КК України до 2 років 8 місяців позбавлення волі;

- вироком ІНФОРМАЦІЯ_7 від 15.04.2020 року за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 115, ч. 3 ст. 115-2, ч. 1 ст. 70 КК України до 15 років позбавлення волі.

- 20.08.2024 звільнений з ІНФОРМАЦІЯ_8 на підставі ст.. 152 Кримінально-виконавчого кодексу України (у зв`язку з хворобою),

- вироком ІНФОРМАЦІЯ_5 від 31.01.2025 року за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.162 КК України до двох років обмеження волі; (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України, суд, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_7 , органом досудового обвинувачується в тому, що він близько 07.55 год. 28 жовтня 2024 року перебуваючи біля банкомату АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » №САНМ 5616 по АДРЕСА_3 , маючи при собі банківську картку «Універсальна» АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » № НОМЕР_2 та пін-код до неї, власником якої є потерпіла ОСОБА_6 , яку попередньо та добровільно йому надала остання, прийняв рішення про таємне викрадення грошових коштів потерпілої, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, таємно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, в період воєнного стану, помістив банківську картку потерпілої ОСОБА_6 № НОМЕР_2 до банкомату АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » № САНМ 5616 та після введення пін-коду до вказаної картки, шляхом зняття грошових коштів із рахунку, викрав грошові кошти потерпілої в сумі 7280 грн., чим спричинив ОСОБА_6 майнову шкоду на вказану суму.

Він же, близько 07.57 год. 28 жовтня 2024 року перебуваючи біля банкомату АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » №САНМ 5616 по АДРЕСА_3 , маючи при собі банківську картку «Універсальна» АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » № НОМЕР_2 та пін-код до неї, власником якої є ОСОБА_6 , яку йому попередньо добровільно надала я, прийняв рішення про таємне викрадення грошових коштів потерпілої, продовжуючи свій єдиний злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, таємно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, в період воєнного стану, помістив банківську картку потерпілої ОСОБА_6 № НОМЕР_2 до банкомату АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » № САНМ 5616 та після введення пін-коду до вказаної картки, шляхом зняття грошових коштів із рахунку, викрав грошові кошти потерпілої в сумі 5200 грн., чим спричинив ОСОБА_6 майнову шкоду на вказану суму.

Він же, близько 09.06 год., 28 жовтня 2024 року перебуваючи біля банкомату АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » №САНМ 5616 по АДРЕСА_3 , маючи при собі банківську картку «Універсальна» АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » № НОМЕР_2 та пін-код до неї, власником якої є ОСОБА_6 , яку йому попередньо добровільно надала остання, прийняв рішення про таємне викрадення грошових коштів потерпілої, продовжуючи свій єдиний злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, таємно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, в період воєнного стану, помістив банківську картку потерпілої ОСОБА_6 № НОМЕР_2 до банкомату АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » № САНМ 5616 та після введення пін-коду до вказаної картки, шляхом зняття грошових коштів із рахунку, викрав грошові кошти потерпілої в сумі 5200 грн., чим спричинив ОСОБА_6 майнову шкоду на вказану суму.

Він же, близько 11.53 год. 28 жовтня 2024 року, перебуваючи біля банкомату АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » №САНМ 1659 по АДРЕСА_4 , маючи при собі банківську картку «Універсальна» АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » № НОМЕР_2 та пін-код до неї, власником якої є ОСОБА_6 , яку йому попередньо добровільно надала остання, прийняв рішення про таємне викрадення грошових коштів потерпілої, продовжуючи свій єдиний злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, таємно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, в період воєнного стану, помістив банківську картку потерпілої ОСОБА_6 № НОМЕР_2 до банкомату АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » № САНМ 1659 та після введення пін-коду до вказаної картки, шляхом зняття грошових коштів із рахунку, викрав грошові кошти потерпілої в сумі 5200 грн., чим спричинив ОСОБА_6 майнову шкоду на вказану суму.

Він же, близько 13.42 год. 28 жовтня 2024 року, перебуваючи біля банкомату АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » №САНМ 7875 по АДРЕСА_5 , маючи при собі банківську картку «Універсальна» АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » № НОМЕР_2 та пін-код до неї, власником якої є ОСОБА_6 , яку йому попередньо добровільно надала остання, прийняв рішення про таємне викрадення грошових коштів потерпілої, продовжуючи свій єдиний злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, таємно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, в період воєнного стану, помістив банківську картку потерпілої ОСОБА_6 № НОМЕР_2 до банкомату АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » № САНМ 7875 та після введення пін-коду до вказаної картки, шляхом зняття грошових коштів із рахунку, викрав грошові кошти потерпілої в сумі 3120 грн., чим спричинив ОСОБА_6 майнову шкоду на вказану суму.

Своїми умисними діями, які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану ОСОБА_7 , вчинив кримінального правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 , свою вину в скоєні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, не визнає, підтримує показим потерпілої в тому, що вона добровільно надала йому свою банківську картку і ПІН-код до неї, дозволила зняти йому кошти, скільки йому буде потрібно, не заперечує проти того, що має повернути борг потерпілій. На момент отримання картки не знав, скільки на ній знаходиться грошей, потерпіла не встановлювала йому кінцевий термін повернення коштів, просить провадження по справі закрити, оскільки його дії мають ознаки цивільно-правових відносин.

Відповідно до ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Ст. 92 КПК України передбачено, що обов`язок доказування обставин, які підлягаю доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України покладається на слідчого, прокурора.

Згідно ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст.9 КПК України.

Згідно ч. ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Дослідивши безпосередньо в ході судового розгляду відповідно до ст. 23 КПК України докази сторони обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, зокрема:

Так, допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 показала, що обвинувачений є її співмешканцем, 28 жовтня 2024 року він направлявся до м. Кам`янець-Подільський, на автобусній зупинці вона самостійно надала йому свою банківську карту та ПІН-код до неї, при цьому повідомила, що він може зняти кошти скільки йому буде треба, а після приїзду поверне картку, мав повернутись за декілька днів. Оскільки, ОСОБА_7 вчасно не повернувся, хоча і телефонував їй, під час телефонної розмови не зразу повідомив їй, скільки зняв грошей з картки, але все ж назвав суму коштів, які зняв та зобов`язався їх повернути в сумі 39 000 грн. На час спілкування з обвинуваченим їй було відомо від працівника банку, скільки ОСОБА_7 зняв грошей. Працівники поліції до яких вона звернулась допомогли встановити їй на телефон додаток ІНФОРМАЦІЯ_10 , останнім вона розповіла теж саме, що і в суді. Будь-яких претензій до ОСОБА_7 немає, не говорила під час досудового розслідування слідчим, що дала згоду ОСОБА_7 на зняття 150 грн. Прокурор ОСОБА_4 неодноразово тиснув на неї, після дачі нею показів в судовому засіданні, сказав, що ОСОБА_7 відпустять, її посадять, а він як прокурор піде з роботи. Перед приміщенням суду прокурор говорив їй, що ОСОБА_7 погана людина і грошей їй не поверне, також їй неодноразово дзвонила слідча ОСОБА_9 ) з претензіями навіщо вона дала такі покази в судовому засіданні. Також, вона не говорила слідчим, що ОСОБА_7 обманом заволодів її карткою, дійсно вона підписувала документи, які їй надавали поліцейські, не читаючи їх. Просить відпусти обвинуваченого претензій до нього немає.

- свідок, працівник поліції ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що в складі СОГ отримала виклик, потерпіла повідомила про шахрайські дії ОСОБА_7 , з яким проживала разом декілька днів, дала йому банківську картку та ПІН0код до неї, карту сказала повернути пізніше.

- допитана в судовому засіданні свідки, дізнавач ОСОБА_11 , показали, що в листопаді 2024 року внесла відомості до ЄРДР на підставі заяви потерпілої ОСОБА_6 про шахрайство, при цьому повідомила обставини справи. Познайомились, проживали разом декілька днів, мав поїхати до Кам?янець-Подільського, дала йому на дорогу 150 грн. ОСОБА_7 мав приїхати через декілька днів, але не приїхав. Телефонував, що приїде пізніше поверне гроші . Дійсно ОСОБА_7 повідомляв їй, що ОСОБА_6 добровільно надала йому картку і дозволила йому зняти кошти, але скільки вона зараз не пригадує.

- допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , повідомила, що була дізнавачем в провадженні за ч.1 ст. 190 КК України по даній справі, допитувала потерпілу, яка повідомила, що ОСОБА_13 отримав від неї картку з якої мав зняти кошти на проїзд.

- свідок ОСОБА_14 слідчий в даному провадженні, в судовому засіданні показала, що знає потерпілу по справі, після того як отримала кримінальне провадження. Слідчих дій з потерпілою не проводила, однак неодноразово спілкувались в поза процесуальний спосіб, будь-яких процесуальних дій з потерпілою не проводила і відповідно процесуальних документі не складала.

Письмові докази сторони обвинувачення:

- 05.11.2024 року про вчинення кримінального правопорушення (т.1 а.с. 108; 109), внесено відомості до Єдиного реєстру досудового розслідування №0000455 та зареєстровано кримінальне провадження за ч.1 ст.190 КК України про те, що з 28.10.2024 ро по 31.102024 року невстановлена особа під приводом позики коштів, отримала від ОСОБА_6 банківську карту, шахрайським шляхом умисно заволоділа коштами в сумі 27800 грн., чим завдала матеріальної шкоди потерпілій.

- протоколом прийняття заяви від 04.11.2024 року потерпілої ОСОБА_6 проте, що ОСОБА_7 з 28.10.2024 ро по 31.102024 року зловживаючи довірою (дописано) заволодів її банківською картою, в період військового стану та використав її в особистих цілях в сумі 27800 грн., чим завдав матеріальної шкоди (т.1 а.с.110).

- протоколом огляду від 14.11.2024 року мобільного телефону поте6рпілої ОСОБА_6 , з фототаблицею до нього, на якому зафіксовано відомості про списання коштів з її рахунку з 7.55 год. 28.102024 року по 23.08 год. 31.10 2024 року (т. 1 а.с.115-121).

- протоколом огляду від 16.01.2025 року слідчою ОСОБА_14 диску з інформацією про рух коштів з банківського рахунку потерпілої ОСОБА_6 в АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » за період з 7.55 год. 28.102024 року по 23.08 год. 31.10 2024 року (т.2 а.с.3-40).

- постановою слідчого СВ Кам`янець-Подільського РУП ГУНП в Хмельницькій області від 14.01.2025 року змінено кваліфікацію кримінального діяння у провадженні №0000455 з ч.2 ст. 190 КК України на ч.4 ст. 185 КК України (т.2 а.с. 48-49), відповідні відомості внесено до ЄДРДР (т.2 а.с.46-47).

- протоколом тимчасового доступу від 29.05.2025 року до інформації з банківського рахунку потерпілої ОСОБА_6 в АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » за період з 7.55 год. 28.102024 року по 23.08 год. 31.10 2024 року та дослідженим в судовому засіданні диску з інформацією про рух коштів, де також є відомості про зняття обвинуваченим ОСОБА_7 грошових коштів з даного рахунку (т.2 а.с.173- 198)

Суд, допитав потерпілого, свідків, обвинуваченого, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, керуючись ст.129 Конституції України, ст.ст. 17, 22, 23 КПК України щодо презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, забезпечуючи, відповідно до вимог ст.321 КПК України, здійснення сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямувавши судовий розгляд на забезпечення з`ясування всіх обставин кримінального провадження, надавши сторонам кримінального провадження можливість подання ними суду доказів, самостійного обстоювання стороною обвинувачення та стороною захисту їхніх правових позицій, провівши судовий розгляд у відповідності до вимог ст.337 КПК України лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, встановив наступне.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №12 рп/2011 від 20.10.2011 р. визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог КПК України. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Кримінальний процесуальний закон (ст. 92 КПК України) покладає на сторону обвинувачення обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості представлених доказів.

Суд дослідив надані докази, однак дійшов висновку про їх невідповідність фактичним обставинам справи.

Зокрема,

- протоколом прийняття заяви від 04.11.2024 року потерпілої ОСОБА_6 проте, що ОСОБА_7 з 28.10.2024 ро по 31.102024 року зловживаючи довірою (дописано) заволодів її банківською картою, в період військового стану та використав її в особистих цілях в сумі 27800 грн., чим завдав матеріальної шкоди (т.1 а.с.110). В судовому засіданні потерпіла заперечила, обставини, які вказані в даному протоколі, хоча і підписала його, при цьому зазначила, що вони не відповідають фактичним обставинам справи, ОСОБА_7 не вчиняв відносно неї шахрайських дій і картку вона надала йому з власної ініціативи.

- протоколом огляду від 14.11.2024 року мобільного телефону поте6рпілої ОСОБА_6 , з фототаблицею до нього, на якому зафіксовано відомості про списання коштів з її рахунку з 7.55 год. 28.102024 року по 23.08 год. 31.10 2024 року (т. 1 а.с.115-121), однак даний доказ не містить відомостей про крадіжку ОСОБА_7 вказаних коштів, про які було відомо потерпілій, згідно наданого доказу. Обвинувачений не заперечує того факту, що дійсно зняв зазначені суми, але на це була згода самої потерпілої.

- протоколом огляду від 16.01.2025 року слідчою ОСОБА_14 диску з інформацією про рух коштів з банківського рахунку потерпілої ОСОБА_6 в АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » за період з 7.55 год. 28.102024 року по 23.08 год. 31.10 2024 року (т.2 а.с.3-40), однак суд вважає даний доказ не допустим, оскільки тимчасовий доступ до банківської таємниці отримала дізнавач ОСОБА_12 07.01 2025 року, тобто поза межами свої процесуальних прав (т.2 а.с.1-2). Станом на 06.01.2024 року не була дізнавачем у вказаному провадженні, окремих доручень від слідчого не отримувала, з 24.12.2024 року справа постановою прокурора передана до слідчого відділу Кам`янець-Подільського РУП ГУНП в Хмельницькій області (т.2 а.с.45).

Відповідно до вимог ч.2 ст.40 КПК України, слідчий органу досудового розслідування уповноважений: 1) починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом; 2) проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом; 3) доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам; 5) звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій; 6) повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру; 7) за результатами розслідування складати обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру та подавати їх прокурору на затвердження; 8) приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження за наявності підстав, передбачених ст.284 цього Кодексу; 9) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, серед яких, зокрема, визначено верховенство права та законність. Так, принцип верховенства права у розрізі кримінального процесу розуміється як визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст і спрямованість діяльності держави. В той же час, законність розкривається у КПК України як обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. При цьому закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати КПК України.

Згідно ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), в тому числі і розмір завданої шкоди, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та в передбачених законодавством випадках на потерпілого.

Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили. Суд обмежений у праві збору доказів вини обвинуваченого за власною ініціативою та, залишаючись об`єктивним і неупередженим, має створити необхідні умови для виконання сторонами їхніх процесуальних обов`язків та здійснення наданих їм прав, розглянути кримінальне провадження і постановити відповідне рішення. Суди при розгляді кримінальних справ не вправі перебирати на себе функції обвинувачення чи захисту.

Статтею 10 КПК України встановлено рівність всіх перед законом і судом.

Відповідно до ч.2 ст.62 Конституції України та аналогічна позиція держави закріплена у ч.2 ст.17 КПК України, - ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а, відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України та ч.4 ст.17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Таку позицію висловлює Пленум Верховного Суду України в Постанові №9 від 01 листопада 1996 року (з наступним змінами) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» у п. 18, а відповідно до п. 19 цієї ж постанови, визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини.

При цьому суд враховує, що однією із засад судочинства є, зокрема змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п.4 ст.129 Конституції України). Принцип змагальності конкретизовано і в ст.22 КПК України, якою також встановлено, що під час кримінального провадження суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Під час судового розгляду допитувались потерпіла, обвинувачений, ряд свідків, досліджувались письмові докази, із чого суд прийшов до висновку про відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягали доказуванню по інкримінованому особі обвинуваченню.

Дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Обвинувачення ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України, ґрунтується виключно на припущеннях і суперечливих доказах органу досудового розслідування і будь-якими письмовими чи іншими доказами не підтверджені. Згідно усталеної судової практики Верховного Суду визнання вини не є беззаперечним доказом і не звільняє слідчого, прокурора, суд від всебічної, повної та неупередженої перевірки та оцінки показань окремо та всієї доказової бази у сукупності.

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 послідовна в своїх показах, заперечує обставини викладені в обвинувальному акті по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч.4 ст. 185 КК України та настоює на тому, що вона з власної ініціативи передала 28 жовтня 2024 року обвинуваченому ОСОБА_7 свою банківську картку з ПІН-кодом та дозволила зняти кошти стільки, скільки йому буде потрібно. Не зважаючи на тиск на потерпілу з боку сторони обвинувачення та слідчого, потерпіла ОСОБА_6 заперечує крадіжку обвинуваченим її коштів, на зняття, яких надала згоду, при цьому не вказувала про будь-які обмеження під час їх зняття.

Враховуючи викладене, принцип презумпції невинуватості, суд вважає, що при визначенні обставини щодо таємного викрадення обвинуваченим ОСОБА_7 коштів з банківського рахунку потерпілої ОСОБА_6 в АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » за період з 7.55 год. 28.102024 року по 23.08 год. 31.10 2024 року неможливо покласти в основу обвинувачення, оскільки вони є суперечливими, не підтверджуються іншими доказами, а прокурором в судовому засіданні не доведено ту обставину, що стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи, є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Зважаючи на все вищезазначене, суд вважає, що прокурором в судовому засіданні не було доведено вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України ОСОБА_7 .

В судовому засіданні судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 не визнає вину, вважає, що його дії мають ознаки цивільно-правових відноси з потерпілою ОСОБА_6 , проти чого остання не заперечує.

Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1988 року, «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, «Яллог проти Німеччини» від 11.07.2006 року, «Шабельник проти України» від 19.02.2009 року, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя, на недоторканість житла тощо. Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому кримінальним процесуальним кодексом (ч.1 ст.86 КПК України).

Згідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згода на обов`язковість якої надана Верховною Радою України: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи…».

Відповідно п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» №5 від 29.06.1990 року, виправдувальний вирок постановляється у випадках :… - за недоведеністю участі підсудного у вчиненні злочину, коли факт суспільно-небезпечного діяння встановлено, але досліджені судом докази виключають або не підтверджують вчинення його підсудним.

Згідно п.23 зазначеної постанови, всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Якщо висунуті обвинувачення у вчиненні кримінального, карного діяння, то тягар доведення цих звинувачень, тобто обов`язок щодо пошуку, збирання і надання суду доказів вини обвинуваченого, лежить на стороні обвинувачення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 р. передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

Так, у справі «Barbara Messequ and Javardo v. Spain» від 06.12.1998 р. (п.146) Європейський Суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину: обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитись на користь підсудного.

У відповідності до роз`яснень, що містяться в ч.2 п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини.

Такий обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, поєднуються з такими ж положеннями ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В силу ч.ч. 1, 3 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; в діях обвинуваченого є склад злочину. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, суд, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дослідивши та оцінивши докази, надані сторонами в їх сукупності, враховуючи що всі можливості збирання додаткових доказів вичерпано, вважає, що ОСОБА_7 необхідно виправдати в зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та звільни його з під варти.

Питання про речові докази, вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_7 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та виправдати у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, скасувати, звільнити його з під варти в залі судового засідання, негайно.

Речові докази:

- DVD-R диск з інформацією про рух коштів з банківського рахунку потерпілої ОСОБА_6 в АТ КБ « ІНФОРМАЦІЯ_9 » за період з 7.55 год. 28.102024 року по 23.08 год. 31.10 2024 року, які зберігаються в матеріалах кримінального провадження, після набрання вироком законної сили, зберігати при справі.

Судові витрати відсутні.

Цивільний позов не заявлено

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Хмельницького апеляційного суду через Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копія вироку може бути отримана в суді учасниками судового провадження, а обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Суддя Кам`янець-Подільського міськрайонного суду

ОСОБА_1