КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/5063/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року про арешт майна,

за участю:

представника власника майна ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000019 від 04.09.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 201-3 КК України.

Накладено арешт на майно, що було вилучене 14.06.2025 року за результатом проведення обшуку будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (право власності зареєстровано за ОСОБА_10 ), а саме: мобільний телефон марки NokiaIMEI НОМЕР_1 , IMEIНОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/25361/25 від 24.06.2025 року і постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно, вилучене 14.06.2025 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1.

На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що ухвала суду першої інстанції винесена безпідставно, з істотним порушенням вимог матеріального та процесуального законодавства, є незаконною і необґрунтованою, тому підлягає скасуванню.

Скаржник зазначає, що під час розгляду клопотання судом першої інстанції накладено арешт на майно особи, яка не є підозрюваною у кримінальному провадженні.

Представник власника майна вказує на те, що прокурор не надав будь-якої оцінки щодо правової підстави для арешту майна, не зазначив та належним чином не обґрунтував, яким чином майно має відношення до кримінального провадження, які саме сліди вчинення кримінального правопорушення могли залишитись на ньому та чи можна взагалі використовувати це майно як речовий доказ у кримінальному провадженні.

Вказує на те, що вартість майна, яке належить арештувати, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням у відповідності до положення ст. 170 КПК України, проте в матеріалах клопотання сторони обвинувачення ці дані відсутні.

Тобто ухвала слідчого судді про накладення арешту на майно постановлена без належного об`єктивного з`ясування обставин кримінального провадження.

Відтак висновки слідчого судді щодо наявності підстав для накладення арешту на майно, як вважає апелянт, не ґрунтуються на вимогах закону.

Враховуючи те, що матеріали клопотання не містять обставин, яке відношення це майно має до розслідування вчинених кримінальних правопорушень, у даному провадженні органом досудового розслідування не доведено необхідності у накладенні арешту на майно, а тому відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України це мало стати підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора.

Адвокат зазначає про те, що у клопотанні прокурором не наведено жодного доказу того, що вказане майно є предметом злочину чи отримано незаконним шляхом, а тому відсутні обґрунтовані підстави накладення арешту.

Вказує, що арештоване майно не було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберегло на собі його сліди або не містить інші відомості, які можуть буди використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, також не було об`єктом кримінально протиправних дій, та не набуте кримінально протиправним шляхом.

Скаржник посилається і на те, що власник майна не перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого та не є особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Також посилається на те, що слідчим не доведено того, що вилучення мобільного телефону разом з інформацією, що на ньому міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або що такий об`єкт отриманий в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а відтак підстави для вилучення вказаного майна відсутні.

На думку представника власника майна, прокурором не доведено, що майно, на яке було накладено арешт, має значення для досудового розслідування, є речовим доказом, та є необхідність у його подальшому збереженні.

Таким чином, накладення арешту на майно порушує право особи щодо володіння майном, а слідчий суддя належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення, та не врахував докази представника третіх осіб, а лише доводи прокурора.

Також апелянт вказує на те, що орган досудового розслідування протиправно вилучив телефон власника майна попри те, що він надавався на огляд та зняття інформації з нього.

Зазначає про те, що слідчий суддя при ухваленні рішення не пересвідчився у фактичності доказів, та не перевірив, чи отримані ці докази у передбачений КПК України спосіб.

Адвокат вказує на те, що судом першої інстанції не було надано належну правову оцінку обставинам, вказаним у клопотанні про арешт майна, та враховано тільки той факт, що майно, на яке було накладено арешт, було визнано стороною обвинувачення в якості речового доказу.

На думку представника власника майна, наведені вище обставини свідчать про наявність істотних порушень вимог КПК України під час розгляду клопотання про арешт майна, що призвело до прийняття необґрунтованого та незаконного рішення слідчим суддею, а тому в сукупності з іншими доводами апеляційної скарги наявні підстави для скасування оскаржуваної ухвали.

Таким чином, прокурором не було доведено, що майно, на яке накладено арешт, має значення для досудового розслідування, є речовим доказом, та є необхідність у його подальшому збереженні. Також застосування заходу забезпечення у виді арешту є обмеженням законного права особи щодо володіння майном та здійснення підприємницької діяльності, а отже, таке майно негайно підлягає поверненню його власнику, тобто скасуванню арешту.

Відтак, висновки слідчого судді щодо наявності підстав для накладення арешту на майно не ґрунтуються на вимогах закону.

З урахуванням викладеного, а саме того, що матеріали клопотання не містять обставин, яке відношення вилучене майно має до розслідування вчинених кримінальних правопорушень, а також дане питання неодноразово вже вирішувалось слідчими суддями, у даному провадженні органом досудового розслідування не доведено необхідності у накладенні арешту на майно, відтак відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України це мало стати підставою для відмови у задоволенні клопотання, що не було зроблено слідчим суддею.

В порушення вимог закону слідчим суддею не було надано належної оцінки доказам представника третіх осіб, щодо майна яких вирішується питання про арешт та взято до уваги доводи прокурора про необхідність накладення арешту на майно.

В уточненій апеляційній скарзі від 04.07.2025 року адвокат ОСОБА_7 посилається на те, що визнання стороною обвинувачення арештованого майна речовим доказом у даному кримінальному провадженні не може бути єдиною умовою для накладення на нього арешту, оскільки не є визначеною законом підставою для цього.

Таким чином, наявність постанови слідчого про визнання майна речовим доказом не може бути беззаперечною підставою для накладення арешту на майно у разі відсутності розумних підозр вважати його доказом злочину.

Представник власника майна зазначає про те, що обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, прокурор не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, в свою чергу, у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

Зазначає, що матеріали кримінальної справи не містять доказів, що вилучені речі були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, були об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом.

В судове засідання власник майна та прокурор не з`явились, про дату, час та місце судового засідання їх повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора та власника майна, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно статей 7, 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Офісом Генерального прокурора здійснюється процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні за №0000019 від 04.09.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 201-3 КК України щодо переміщення (контрабанди) через державний кордон України поза митним контролем або з приховуванням від митного контролю за попередньою змовою групою осіб.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 створено злочинну групу, до складу якої входить більше шести осіб, кожен з яких має свою роль в злочинному механізмі, який направлений на здійснення незаконного переміщення (контрабанди) через державний кордон України поза митним контролем або з приховуванням від митного контролю брендових ювелірних виробів, діамантів та швейцарських годинників, з метою ухилення від сплати митних та інших загально обов`язкових платежів, що в подальшому призводить до нанесення державі збитків у великому розмірі.

Крім того, угрупуванням здійснюється реалізація незаконного ввезеного товару за готівку (гривня, долар США, Євро), або криптовалют через власний магазин «Lux Groups».

Проведеними заходами встановлено, що до організованої ОСОБА_11 злочинної групи входять більше десяти осіб, які мають власні ролі та забезпечують безперервну діяльність створеного ним злочинного механізму з контрабанди високоліквідних товарів та подальшої їх реалізації на території України за готівку або криптовалюту без сплати будь-яких податків до Державного бюджету.

Разом з тим встановлено, що діяльність злочинного угрупування «Lux Groups» на території України здійснюється нелегально, без оформлення будь-яких юридичних осіб чи фізичних осіб-підприємців та сплати відповідних податків.

Так, згідно отриманої відповіді Держмитслужби N?19/19-02-04/8.21/4726 від 11.10.2024 року встановлено, що інформація стосовно митного оформлення товарів суб?єктами господарської діяльності: ТОВ «Люкс Групс», ТОВ «Вотч Трейд», ФОП « ОСОБА_11 », ФОП « ОСОБА_12 », ФОП « ОСОБА_13 », в Держмитслужбі відсутня.

В ході проведення досудового розслідування від начальника 4 (четвертого) управління ГУ «Д» ДЗНД СБ України ОСОБА_14 надійшли матеріали виконання доручення за N? 14/4/2-3937 від 26.03.2025 року, згідно якого встановлено, що до вказаного кримінального правопорушення причетні ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ОСОБА_19 , ОСОБА_6 , ОСОБА_20 , а також борт провідники міжнародних авіарейсів та провідники міжнародного потягу «Варшава-Київ».

Крім того встановлено, що ОСОБА_11 , спільно з іншими членами угрупування організували «комісійний зал», через який здійснюють продаж підроблених брендових прикрас, в оригінальних упаковках, видаючи товар за оригінал.

В ході виконання доручення слідчого працівниками ГУ «Д» ДЗНД СБ України встановлено, що громадянин ОСОБА_6 - водій, кур`єр - член угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_2 », проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено що право власності на об`єкт нерухомості зареєстровано за ОСОБА_10 .

З метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання та вилучення знарядь кримінального правопорушення - товарів, ввезених поза митним контролем на територію України, в тому числі ювелірних виробів, виникла необхідність у проведенні обшуку за адресою: АДРЕСА_2 .

14.06.2025 року детективом на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва проведено обшук у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час проведення обшуку у вказаному приміщенні виявлено та вилучено: мобільний телефон марки Nokia IMEI НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_6 .

Під час огляду інформації, яка знаходиться на зазначеному телефоні, виявлено ряд збережених контактів груп месенджерах з повідомленнями/листуваннями між собою осіб щодо придбання та реалізації годинників та ювелірних виробів, дат, часу та тривалості спілкування/переписок пов`язаних між собою осіб, що має доказове значення у кримінальному провадженні та встановлення всіх обставин, які підлягають доказуванню під час досудового розслідування. Однак, для копіювання інформації, виявленої у вказаному мобільному пристрої та виявлення видаленої інформації, необхідно подолання логічного захисту операційної системи мобільного пристрою.

З метою подолання логічного захисту, виявлення видалених файлів та встановлення відомостей, які мають значення для досудового розслідування, у кримінальному провадженні 14.06.2025 року призначена комп`ютерно-технічна експертиза.

17.06.2025 року (клопотання датоване 15.06.2025 року) прокурор першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_21 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000019 від 04.09.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 201-3 КК України.

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що вилучене майно є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, оскільки на ньому міститься інформація щодо обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інформація, яка має доказове значення у кримінальному провадженні та відповідно з метою збереження речових доказів існує необхідність у застосуванні арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження з метою досягнення дієвості цього провадження, проведення експертиз.

Завданнями кримінального провадження згідно зі ст. 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Так, стороною обвинувачення з метою досягнення імперативних завдань кримінального провадження, визначених статтею 2 КПК України, здійснюється збирання, перевірка та оцінка доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження та відповідно до статті 91 КПК України підлягають доказуванню.

Згідно ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставини, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

3 огляду на зміст ст. 98 КПК України, сторона обвинувачення приходить до висновку, що зазначений мобільний телефон містить відомості (електронні файли), які можуть бути використані як доказ факту чи обставини, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому він підлягає арешту.

Враховуючи викладені обставини, 14.06.2025 року на підставі ст. 98 КПК України детективом БЕБ винесено постанову про визнання вищезазначеного майна речовими доказами та приєднання до кримінального провадження.

14.06.2025 року детективом винесено постанову про призначення судової комп`ютерно-технічної експертизи, в ході проведення якої буде досліджений мобільний телефон.

Прокурор у клопотання зазначив, що під час огляду інформації, яка знаходиться на зазначеному телефоні, виявлено ряд збережених контактів груп мессенджерах з повідомленнями/листуваннями між собою осіб щодо придбання та реалізації годинників та ювелірних виробів, дат, часу та тривалості спілкування/переписок пов`язаних між собою осіб, що має доказове значення у кримінальному провадженні та встановлення всіх обставин, які підлягають доказуванню під час досудового розслідування. Однак, для копіювання інформації, виявленої у вказаному мобільному пристрої та виявлення видаленої інформації, необхідно подолання логічного захисту операційної системи мобільного пристрою.

З метою подолання логічного захисту, виявлення видалених файлів та встановлення відомостей, які мають значення для досудового розслідування, у кримінальному провадженні 14.06.2025 року призначена комп`ютерно-технічна експертиза.

Метою арешту майна у даному випадку є забезпечення збереження речових доказів, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Таким чином, з метою всебічного, повного й неупередженого досудового розслідування, встановлення всіх обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а також з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, перетворення, передачі, відчуження речових доказів, виникла необхідність у накладенні арешту на майно.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000019 від 04.09.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 201-3 КК України.

Накладено арешт на майно, що було вилучене 14.06.2025 року за результатом проведення обшуку будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (право власності зареєстровано за ОСОБА_10 ), а саме: мобільний телефон марки NokiaIMEI НОМЕР_1 , IMEIНОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 .

Задовольняючи дане клопотання про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000019 від 04.09.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 201-3 КК України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою його збереження як речових доказів у вказаному кримінальному провадженні.

Також слідчим суддею зазначено про те, що надані прокурором дані в протоколі обшуку, підтверджують висновки викладені в постанові від 14.06.2025 року про визнання вилученого майна речовими доказами, про те, що фактичні дані, які містяться, дають підстави для висновків на даній стадії, що майно є засобом чи знаряддям вчинення вказаного кримінального правопорушення, у зв`язку з чим їх вилучення узгоджується з правилам ст. 168 КПК України.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Так, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на мобільний телефон марки Nokia IMEIНОМЕР_1 , IMEIНОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовими доказами постановою детектива від 14.06.2025 року у даному кримінальному провадженні.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу власника майна з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів апеляційної скарги представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Твердження апелянта про непричетність ОСОБА_6 до кримінального правопорушення, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення про те, що вилучений телефон може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, а інформація, яка міститься у телефоні, може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому зазначене майно відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта про відсутність будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 є передчасними та такими, що не є предметом оцінки слідчого судді під час розгляду клопотання про арешт майна.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу власника майна з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Твердження апелянта про те, що арештоване майно не відповідає критеріям ст. 98 КПК України є безпідставними, так як встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що тимчасово вилучене майно, зокрема мобільний телефон, може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення та міг зберегти на собі сліди кримінального правопорушення, або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідають ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Посилання представника власника майна на порушення органом досудового розслідування вимог ст. 168 КПК України, так як орган досудового розслідування мав можливість зняти копії інформації з вилученого пристрою, до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки, як убачається із клопотання прокурора, у органу досудового розслідування були достатні підстави вважати, що вилучене майно могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому, за умови доведеності прокурором наявності беззаперечних підстав для накладення арешту на вилучене майно, порушення органами слідства вимог ст. 168 КПК України не можуть бути безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що постанова від 14.06.2025 року про визнання майна речовими доказами носить формальний характер, так як вказана постанова детектива, а також клопотання прокурора про арешт майна, з посиланням на встановлені у кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, всупереч твердженням представника власника майна, містять відповідні мотиви та підстави на обґрунтування висновку про відповідність такого майна ознакам речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України, зокрема, посилання на те, що зазначене майно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення або містить інші відомості про обставини, що встановлюються під час кримінального провадження.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна ОСОБА_6 завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4