Подільський районний суд міста Києва
Провадження № 1-кп-758/194/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2025 року місто Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

законних представників - представників органа опіки та піклування -

ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

особи, стосовно якої вирішується клопотання, - ОСОБА_11 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні № 0001697 від 18.09.2021 р. стосовно:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, освіта вища, в шлюбі не перебуває, дітей на утриманні не має, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 25.07.2016 р. Подільським районним судом м.Києва за ч. 1 ст. 187 КК України із застосуванням примусових заходів медичного характеру,

у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2024 р. до Подільського районного суду міста Києва на підставі ухвали Київського апеляційного суду від 08 січні 2024 року на новий розгляд після скасування ухвали Подільського районного суду міста Києва від 18 листопада 2022 року надійшло кримінальне провадження за клопотанням прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_11 у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу від 22.01.2024 р. справу передано для розгляду судді ОСОБА_12 .

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 02.05.2024 р. справу передано для розгляду судді ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що 17.09.2021 року, приблизно о 22 год. 05 хв., ОСОБА_11 , перебуваючи біля будинку АДРЕСА_3 , побачив раніше незнайомого ОСОБА_6 .

В цей час, перебуваючи у стані неосудності, не усвідомлюючи свої дії та не маючи можливості керувати ними, ОСОБА_11 підійшов до ОСОБА_6 та почав наносити удари ногою в область ноги та руками в обличчя потерпілого, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді закритої травми лівої гомілки у вигляді перелому латеральної кісточки, яке за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу, після чого зірвав шкіряну сумку, в якій знаходився мобільний телефон марки «Samsung J5» вартістю 3 000 грн. 00 коп., пенсійне посвідчення, банківські картки та гаманець чорного кольору вартістю 100 грн.

Після цього ОСОБА_11 , тримаючи викрадену сумку при собі, зник з місця вчинення кримінального правопорушення, отримавши можливість розпорядитись викраденим майном на власний розсуд, тим самим заподіяв потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 3100 грн.

Вказаними діями ОСОБА_11 , будучи неосудним, згідно висновку судово- психіатричного експерта №158 від 30.11.2021 року, не усвідомлюючи суспільну небезпеку свого діяння і не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, вчинив суспільне небезпечне діяння за ознаками ч.1 ст.187 КК України, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій).

З огляду на те, що ОСОБА_11 за станом на час вчинення суспільно небезпечного діяння перебував в стані неосудності, прокурор звернувся до суду з клопотанням про застосування щодо нього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом.

Прокурори під час судового розгляду підтримали клопотання та просили застосувати до ОСОБА_11 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом.

Потерпілий в судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання прокурора.

Захисник ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_7 просив суд відмовити у задоволенні клопотання прокурора, вказав, що інкриміноване ОСОБА_11 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 187 КК України, є недоведеним, просив перекваліфікувати на ст.186 КК України.

Законні представники - представники органу опіки та піклування просили суд прийняти рішення відповідно до закону.

Особа, стосовно якої розглядається клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_11 винним себе не визнав та повідомив суду про таке. В кінці вересня 2021р. він йшов додому, навпроти будинку АДРЕСА_3 , де проживала дівчина, яка наймала у нього квартиру. Біля будинку стояли ОСОБА_6 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вживали спиртні напої. Підійшовши до ОСОБА_6 та повідомив, що йому потрібно піднятися на 5 (п`ятий) поверх будинку, щоб дівчина, яка проживала в його квартирі, забрала свої речі. Однак ОСОБА_6 повідомив, щоб ОСОБА_11 пішов, але потім ОСОБА_6 відкрив ключем вхідні двері до під`їзду та штовхнув ОСОБА_11 , в цей час між ними почалася штовханина. ОСОБА_6 впав на підлогу спотикнувшись, в нього злетіла сумка, яку ОСОБА_11 підібрав (вказав, що вона злетіла йому в руки). Після чого ОСОБА_11 швидкою ходою пішов в сторону будинку, сумку викинув, вміст якої йому не відомо. Крім цього, ОСОБА_11 в судовому засіданні вказав, що наміру в нього не було вчиняти кримінальне правопорушення.

Вчинення ОСОБА_11 суспільно небезпечного діяння, викладеного у клопотанні, підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами:

-допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 показав, що 17 вересня 2021 року близько о 22 годині 00 хвилин йшов додому, біля під`їзду по АДРЕСА_3 , з якого виходив ОСОБА_11 , останній напав на нього та наносив удари ногою в ногу та руками в обличчя. ОСОБА_11 почув крик дівчат, які сиділи біля під`їзду, та в цей час ОСОБА_11 вихопив у нього сумку і став тікати, сумку викинув, вміст сумки якої йому повернули працівники поліції. Наступного дня ОСОБА_6 звернувся до травмпункту, находився на лікарняному протягом 3-ох тижнів;

-допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 , яка є мешканкою мікрорайону, показала, що в вересні 2021 р., точної дати не пам`ятає, приблизно о 22 годині 00 хвилин перебувала на дитячому майданчику між будинками АДРЕСА_4 і АДРЕСА_5 з дитиною та з ОСОБА_14 , ОСОБА_6 проходив повз них, привітався та прямував до свого будинку, потім почулу, як останній закричав « І ти тут? » та побачила, як ОСОБА_11 наносив удари, схопив сумку ОСОБА_6 та почав бігти. Вона почала йому кричати «Стій, я тебе знаю і знаю де ти живеш». ОСОБА_11 кинув сумку та втік;

-допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 , яка ме є мешканкою мікрорайону, суду показала, що десь жовтень-листопад 2021 р. близько 22 год., знаходилась біля будинку АДРЕСА_5 на лавочці. Бачила, як ОСОБА_6 заходив в під`їзд, а там стояв ОСОБА_11 , у нього був капюшон. Останній штовхнув ОСОБА_6 та він впав, а в цей час ОСОБА_11 зірвав з нього сумку і втік;

-протоколом огляду місця події від 18.09.2021, відповідно до якого слідчим СВ Подільського УП ГУ НП у місті Києві ОСОБА_16 в присутності понятих проведено огляд місця події відкритої ділянки місцевості за адресою АДРЕСА_3 , а саме дитячий майданчик, біля якого знаходиться дерево, під яким знаходиться чорна шкіряна сумка через плече. В ході огляду виявлено та вилучено чорну шкіряну сумку, в якій знаходиться мобільний телефон марки «Samsung J5», гаманець чорного кольору, в якому знаходиться пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_6 , поміщено до спеціального пакету №3486783;

-даними протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 18.09.2021, відповідно до якого слідчим СВ Подільського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_16 18.09.2021 о 02 годині 40 хвилин було затримано громадянина ОСОБА_11 у присутності понятих на підставі ч. 3 ст. 208 КПК України із дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 233 та ст. 236 КПК України здійснено обшук затриманої особи ОСОБА_11 , під час якого нічого не вилучалось. Від надання пояснень ОСОБА_11 , відмовився;

-висновком судово-медичного експертизи № 042-1620-2021, проведеної експертом Київського міського бюро судово-медичної експертизи 09.11.2021-10.11.2021 року, згідно якого:

дані наданої медичної документації свідчать про те, що при зверненні за медичною допомогою 18.09.2021 року у гр. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мала місце: закрита травма лівої гомілки у вигляді перелому латеральної кісточки. Локалізація, морфологія вищевказаного ушкодження, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що спричинене воно травмуючою дією тупого предмета, могло утворитись в термін, вказаний в постанові, тобто 17.09.2021 року. Морфологічні властивості виявленого перелому дозволяють стверджувати, що як відновлення анатомічної цілісності вказаної кістки так і відновлення функції лівої гомілки буде спостерігатися у строк понад 21 добу, та саме з цього строку обчислювати тривалість розладу здоров`я як критерію визначення ступеню тяжкості. Тому вказана закрита травма лівої гомілки за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу, відповідно до п.п. 2.2.1/в та п.4.6 «Правил»;

- висновком судово-психіатричної експертизи №158 від 30.11.2021, проведеною експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи , згідно якого:

1. У період час, до якого відноситься правопорушення, в скоєнні якого ОСОБА_11 підозрюється (17.09.2021 року), він не знаходився у стані тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, а виявляв ознаки шизоафективного розладу; змішаний тип (згідно з МКХ-10, шифр F 25.2);

1.1. За своїм психічним станом у період часу, до якого відноситься правопорушення, в скоєнні якого ОСОБА_11 підозрюється /(17.09.2021 року), він не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними;

2. У теперішній час ОСОБА_11 не знаходиться у стані тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, а виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у формі шизоафективного розладу; змішаний тип (згідно з МКХ-10, шифр F 25.2);

2.1 За своїм психічним станом у теперішній час ОСОБА_11 не може усвідомлювати свої дії та керувати ними.

3. З урахуванням психічного стану ОСОБА_11 у теперішній час, а також характеру правопорушення, в скоєнні якого він підозрюється, йому рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

4. У теперішній час у ОСОБА_11 не виявлено клінічних ознак хронічного алкоголізму та наркоманії. У теперішній час ОСОБА_11 не потребує проведення протиалкогольного та протинаркоманічного лікування».

Таким чином, вирішуючи питання щодо кваліфікації дій ОСОБА_11 суд вважає, що його дії вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 187 КК України як вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із застосуванням насильства, небезпечного для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), та вважає вчинення ним таких дії цілком підтвердженими наявними у матеріалах справи та дослідженими судом доказами.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 16.11.2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» встановлено, що розбій як злочин проти власності (стаття 187 КК) - це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Небезпечне для життя чи здоров`я насильство (стаття 187, частина третя статті 189 КК) - це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення. До них слід відносити, зокрема, і насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, придушення за шию, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо.

Суд також зазначає, що судово-медична експертиза щодо потерпілого ОСОБА_6 призначена за постановою слідчого СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_17 від 09.11.2021 року. З правами, обов`язками та відповідальністю експерта, що передбачені ст. 69,70 КПК України експерт ознайомлена. За відмову без поважних причин від виконання покладених на неї обов`язків, за дачу завідомо неправдивого висновку експерта експерт ОСОБА_15 попереджена за ст. 384, 385 КК України, про що поставила свій підпис, експертизою визначено ступінь тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_6 середнього ступеня тяжкості.

Для проведення експертизи були надані копія Витягу з ЄРДР, довідка від 18.09.2021 року з травмпункту КНП « Консультативно-діагностичний центр » Подільського району м. Києві на ім`я ОСОБА_6 , медичний висновок №ЕТВ4-9М38-ВВМС-С4М9 від 22.09.2021 року з КНП « Консультативно-діагностичний центр » Подільського району м. Києві, фотокопія протоколу допиту потерпілого ОСОБА_6 від 18.09.2021 року.

При ознайомленні в порядку ст. 290 КПК України з матеріалами досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, сторона захисту не порушувала питання про надання їй доступу до медичної документації, за результатами дослідження якої експертом сформовано висновок №042-1620-2021, проведеного 09.11.2021-10.11.2021 року.

Під час судового розгляду захисник просив надати тимчасовий доступ до речей та документів, а саме: журналів, відомостей, списків, розписків, бази даних тощо, які підтверджують або спростовують факт передачі медичної документації, а саме: довідки від 18.09.2021 року з травмпункту Комунального некомерційного підприємства « ІНФОРМАЦІЯ_4 на ім`я ОСОБА_6 58 років; медичного висновку № ЕТВ4-9М38-ВВМС-С4М9 від 22.09.2021 року з Комунального некомерційного підприємства « ІНФОРМАЦІЯ_4, потерпілому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від Комунального некомерційного підприємства « ІНФОРМАЦІЯ_4. Оскільки зазначене вище медична документація складалась, заповнювалась співробітниками Комунального некомерційного підприємства « ІНФОРМАЦІЯ_4, то відповідно саме це підприємство є розпорядником і володільцем речей і документів, доступ до яких потрібен, і тому вони перебувають і можуть перебувати лише у володінні Комунального некомерційного підприємства « ІНФОРМАЦІЯ_4 (ЄРДПОУ НОМЕР_1 ), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_6 .

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 28.03.2025 року було надано тимчасовий доступ, відповідно до якого протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 15.04.2025 року складеного адвокатом ОСОБА_7 в присутності ОСОБА_18 встановлено: що адвокат ОСОБА_7 15.04.2025 року прибув до « ІНФОРМАЦІЯ_4. 14.05.2025 року від уповноваженої особи оримав довідку №492 від 09.05.2025 року, будь-яких інших речей і документів не надано.

Відповідно до наданої довідки №492 від 09.05.2025 року видана директором Комунального некомерційного підприємства « ІНФОРМАЦІЯ_4, вказано, що ІНФОРМАЦІЯ_4 » в своїй компетенції не може підтвердити та спростувати факт передачі медичної документації на ім`я ОСОБА_6 , оскільки вся медична інформація пацієнта знаходиться в межах медичної інформаційної системи « Хелсі ».

Крім того, суд зауважує, що потерпілим ОСОБА_6 були надані добровільно медичні документи в цілому, то слід вказати, що відповідно до правового висновку Об`єднаної палати ККС Верховного Суду (постанова від 27 січня 2020 року № 754/14281/17) відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, не відкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом.

У цій же постанові Об`єднана палата зазначила про те, що якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України.

Зважаючи на статті 22, 290, 412 КПК України у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону може бути не відкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що потягне за собою визнання його недопустимим доказом на підставі ст. 87 цього Кодексу.

Висновки експерта відкриті захисту.

Порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), - це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (див. постанову Верховного суду України від 16 березня 2017 року у справі № 671/463/15-к).

У цій справі порядок, встановлений КПК дотримано, а тому суд визначаючись з долею доказів зауважує, що згідно з ст. 85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Наведені судом вище докази, згідно ст. 85, 86 КПК, є належними та допустимими.

При формуванні таких висновків суд виходив з такого.

Частина 1 статті 87 КПК передбачає, що для визнання доказу недопустимим необхідно встановити, що при його отриманні істотно порушені права і свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Тоді як частина 2 цієї ж статті визначає, яке саме порушення суд має визнати істотним, істотність порушення прав і свобод у інших випадках має вирішуватися судом, виходячи з обставин порушення та їх впливу на отримання доказів.

В постанові ВС від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18 вказано, що вищеназвані норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

В постановах від 28 січня 2020 року у справі № 359/7742/17 та від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС зауважив, що вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

В постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС вказав, що суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до частини 2 або 3 статті 87 КПК, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору частини 1 статті 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.

В постанові від 06 липня 2021 року у справі № 720/49/19 ВС зауважив, що оцінюючи надані сторонами докази на предмет їх допустимості згідно з частиною 1 статті 87 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що зазначені положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих в документах, що згадані у відповідній нормі. Тобто, будь-яке процесуальне порушення, допущене в ході збирання доказів, саме по собі не може бути підставою для визнання їх недопустимими. У зв`язку із цим, за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.

Повертаючись до обставин цієї справи Суд зауважує, що вважає такий підхід правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі Суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.

Безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику. Водночас порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті злочину і покаранні злочинця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

В постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Як наслідок слід констатувати, що вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК до наданих сторонами доказів, суд констатує, що в цій справі ці положення не можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими, адже вони мають місце не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Так, порушень вимог ст. 237 КПК під час проведення слідчих дій, які б, як указав ВС, були фундаментальними, не установлено.

Як наслідок Суд сприймає указані письмові докази (протоколи ОМП, висновки експертиз та інші), як належні та допустимими, які у своїй сукупності доводять обставини визначені ст. 513 КПК.

Відповідно до ст. 94. Оцінка доказів КПК слідує, що суд здійснює таку оцінку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення , з урахуванням того, що жоден доказ не має наперед встановленої сили.

В постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 зауважено, що законодавець в ст. 94 КПК вказує, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке є основою для прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні.

Оцінка доказів за внутрішнім переконанням віддзеркалює незалежність суду у здійсненні процесуальних функцій, оскільки за своїм змістом є впевненістю в тому, що судом надано правильну оцінку процесуальним джерелам доказів, засобам доказування і встановленим фактам, і що ухвалений із дотриманням правил ст. 94 КПК висновок щодо питань, які поставлені перед судом в кримінальному провадженні його учасниками, є правильним в контексті стандарту доведення поза розумним сумнівом винуватості (невинуватості) особи у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

З урахуванням зазначеного суд не має підстав до перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 2 ст. 187 КК України на ст. 186 КК України, як про це зазначає сторона захисту.

В цій ситуації, у порядку ч. 1 ст. 92 КПК, прокурор, за наслідками розгляду провадження, довів обставини визначені ч. 1 ст. 513 цього Кодексу.

Враховуючи зазначене, в даному кримінальному провадженні ОСОБА_11 виявляє ознаки хронічного психічного захворювання, а саме: шизоафективного розладу, змішаний тип (згідно з МКХ-10, шифр F25.2). За своїм психічним станом на теперішній час ОСОБА_11 не може усвідомлювати свої дії, керувати ними та потребує застосування по відношенню до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом.

В постанові від 16 січня 2023 року в справі № 761/37225/20 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду вказала, що суспільна небезпека діяння, вчиненого в стані неосудності, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК, має оцінюватись за загальними критеріями - характером і ступенем з урахуваннях всіх вищезазначених елементів, які їх визначають (характером суспільних відносин, на які діяння посягає, об`єктивними ознаками діяння, а саме місцем, часом, обстановкою, способами й засобами його вчинення, знаряддям, кількістю осіб, характером суспільно-небезпечних наслідків, інтенсивністю посягання, видом і розміром шкоди, яка заподіюється діянням охоронюваним кримінальним законом суспільним відносинам чи ставить їх під загрозу реального заподіяння такої шкоди).

При кримінально-правовій оцінці суспільно небезпечного діяння, вчиненого особою в стані неосудності, суд має виходити із об`єкту посягання та об`єктивної сторони вчиненого діяння з урахуванням всіх фактичних обставин і зовнішнього прояву дій особи.

Правильна кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого особою в стані неосудності, впливає на обрання виду примусових заходів медичного характеру та на правильну кваліфікацію дій особи, яка є суб`єктом кримінального правопорушення і вчинила кримінальне правопорушення спільно з неосудною особою, обрання їй правильної форми та міри кримінальної відповідальності.

Отже, враховуючи вказані обставини в даному кримінальному провадженні, у ОСОБА_11 встановлено наявність як медичного критерію (хронічне психічне захворювання), так і інтелектуальної то вольової ознак критерію (нездатність розуміти свої дії та керувати ними).

З огляду на ці обставини суд дійшов висновку про вчинення ОСОБА_11 суспільно небезпечного діяння у стані неосудності та як наслідок - про необхідність застосування щодо останнього примусових заходів медичного характеру.

В постанові від 16 січня 2023 року в справі № 761/37225/20 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду зауважила, що відповідно до вимог статей 92, 93, 94 КК та ч. 3 ст. 503, ст. 505, ч. 1 ст. 513 КПК при розгляді кримінального провадження про застосування примусових заходів медичного характеру кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого в стані неосудності, повинна ґрунтуватись лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій, при цьому суд має виходити із об`єкту посягання та об`єктивної сторони вчиненого діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК, з урахуванням всіх фактичних обставин і зовнішнього прояву дій особи, з огляду на те, що встановлення будь-якої форми вини у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим.

У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2015 року в справі «Берланд проти Франції» щодо природи та мети примусової госпіталізації високий суд зауважив, що такий захід медичного характеру може бути призначений лише у випадку, коли психіатричним заключенням встановлено наявність у особи психічного розладу, що свідчить про її неосудність та становить ризик для безпеки людей чи дотримання громадського порядку. Проголошення особи неосудною з підстав наявності психічного розладу та вжиття пов`язаних з цим заходів процесуального примусу не є «покаранням» в розумінні п. 1 ст. 7 Конвенції, проте розглядається як запобіжний (превентивний) захід.

Відповідно Суд, враховуючи висновок судово-психіатричного експерта № 158 від 30 листопада 2021 року, визнає доведеним, що ОСОБА_11 вчинив вказане суспільно небезпечне діяння у стані неосудності.

Згідно ч. 2 ст. 513 КПК України імперативно визначено, що визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

У відповідності до вимог ст. 19, 94 КК України до осіб, визнаних судом неосудними, залежно від характеру і тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння та ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб може бути застосована госпіталізація до психіатричних закладів зі звичайним, посиленим чи суворим наглядом або їм може бути надана у примусовому порядку амбулаторна психіатрична допомога за місцем проживання.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» передбачено, що зазначені примусові заходи мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку встановлених Кримінальним та Кримінально процесуальним кодексами України, цим законом та іншими законами. За рішенням суду застосовуються вищевказані примусові заходи медичного характеру.

З урахуванням того, що відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» визначаючи відповідно до ч. 3 -5 ст. 94 КК тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити як з його психічного стану, так із характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння.

Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч. 1 ст. 94 КК України) суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме). При цьому в ухвалі (постанові) суду не треба наводити назву конкретного психіатричного закладу, до якого має бути госпіталізована неосудна особа, і вказувати строк застосування примусового заходу медичного характеру, проте необхідно зазначити про скасування з часу доставки (прийому) неосудного до цього закладу запобіжного заходу (якщо останній був застосований).

Отже, суд визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності уважає за доречне застосувати примусові заходи медичного характеру у відношенні нього.

Разом з тим, визначаючи, відповідно до ч. 3-5 ст. 94 КК, тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, Суд виходить як з його психічного стану, так і з характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння, що з метою об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч. 1 ст. 94 КК) з`ясувавши думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі, у наведеному ними висновку № 158 від 30 листопада 2021 року в поєднанні з характером вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, уважає слушним застосування до ОСОБА_11 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом.

Позаяк, в силу ч. 5 ст. 94 КК госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із посиленим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, що і має місце в цій справі, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах посиленого нагляду.

На підставі вищевикладеного суд вважає, що клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_11 з урахуванням характеру та тяжкості наявного психічного захворювання, ступеня небезпечності психічно хворого для себе та інших осіб, а також тяжкості вчинення суспільно небезпечного діяння, необхідно задовольнити і застосувати до ОСОБА_11 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

Судові витрати на проведення судово-медичної експертизи №042-1620-2021 від 10.11.2021 року, які становлять 2 344 грн. 00 коп., слід віднести на рахунок держави, оскільки відповідно ч. 2 ст. 124 КПК України, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта у разі ухвалення обвинувального вироку.

На підставі ст. 100 КПК України, суд вирішує долю речових доказів, а саме: речові докази: чорну шкіряну сумку, в якій знаходився мобільний телефон Самсунг, гаманець чорного кольору, в якому знаходиться пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_6 , які були передані на зберігання власнику ОСОБА_6 - залишити у його володінні.

Керуючись ст.ст. 19, 92, 93, 94 КК України , ст. ст. 100, 512, 513, 516 КПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із посиленим наглядом.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають небезпечну поведінку та утримувати в Комунальному некомерційному підприємстві « Клінічний заклад з надання психіатричної допомоги «Психіатрія », що розташована за адресою: Київська область, Фастівський район, смт. Глеваха, вул. Павлова, 7 , - залишити без змін до набрання ухвалою законної сили.

Речові докази по справі: чорну шкіряну сумку, в якій знаходився мобільний телефон Самсунг, гаманець чорного кольору, в якому знаходиться пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_6 , які були передані на зберігання ОСОБА_6 , - залишити у його володінні як власника.

Ухвала може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її оголошення до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд міста Києва.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

СуддяОСОБА_1