БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/1546/24
Провадження № 1-кп/730/13/2025
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2025 р. м.Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Борзнянського районного суду Чернігівської області в м. Борзні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000145 від 12.09.2024 року, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Борзна Чернігівської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Борзнянського районного суду Чернігівській області від 18.09.2014 року за ч. 3 ст.186; ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 8 років, вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 24.10.2022 року за ст. 391 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 1 рік 2 місяці,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_6 , будучи раніше судимим вироком Борзнянського районного суду Чернігівській області від 18.09.2014 року за ч. 3 ст.186; ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 8 років, вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 24.10.2022 року за ст. 391 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 1 рік 2 місяці, після відбуття покарання, маючи не зняту та не погашену судимість на шлях виправлення не став та вчинив новий злочин.

Так, 12.09.2024 близько 01.00 годині ОСОБА_6 , перебував за місцем свого тимчасового проживання в будинку АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_8 . У цей час між ними на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник конфлікт, у ході якого ОСОБА_6 , із метою заподіяння тілесних ушкоджень, із особистого мотиву, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_8 , та бажаючи їх настання, умисно наніс останньому не менше 15 ударів руками, ногами та дерев`яною палицею в область голови, тулуба, нижніх та верхніх кінцівок, чим спричинив ОСОБА_8 тілесні ушкодження в області голови у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, яка виражалась синцями, саднами та забійними ранами обличчя, волосистої частини та обох вушних раковин, крововиливом під кон?юктиву правого ока, крововиливами у м`які покриви лоба зліва, тім?яної та обох тім?яно-скроневих ділянок, крововиливами у обидва скроневі м?язи, ушкодженням сухожильного апоневрозу та обмежено-дифузними крововиливами у м?які оболонки головного мозку; в області тулуба у вигляді синців грудної клітки та живота; в області кінцівок у вигляді просторих синців та саден обох верхніх кінцівок, рваної рани 3-го пальця правої кисті з відривом його нігтьової пластинки, синців обох нижніх кінцівок та забійних ран обох гомілок, масивних крововиливів у м?які тканини обох верхніх та нижніх кінцівок, закритих переломів тіл обох ліктьових кісток у поєднанні з вивихом голівки лівої променевої кістки, які відповідно до висновку експерта №202 від 17.01.2024 року, в комплексі, відносно живої особи, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя, та знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Вказаних висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (постанова ККС ВС від 28.03.2019 у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК України).

Обвинувачений ОСОБА_6 , протягом усього судового розгляду відмовлявся надавати пояснення у справі, лише іноді, у формі реплік, виказував своє відношення до обвинувачення. Так, зазначив, що він визнає свою винуватість частково, оскільки він не завдавав такої кількості ударів потерпілому, як то вказано в обвинувальному акті («завдав лише 10 ударів»). Також, він не погоджується з місцем вчинення злочину, оскільки завдавав удари потерпілому в іншому місці, ніж те, що зазначено у протоколі огляду місця події. Обвинувачений в дебатах та останньому слові відмовився також висловити свою точку зору щодо обставин справи та відношення до вчиненого.

У судових дебатах захисник зазначив, що слідством не доведена кількість ударів, які наніс обвинувачений потерпілому, а «смерть настала через неякісно надану потерпілому медичну допомогу, адже, коли приїхали працівники поліції на місце пригоди, потерпілий ще був живий, адекватний, відповідав на питання, не плутався у відповідях». Якби допомога була надана своєчасно, на місці, то потерпілий був би живий, а так його повезли до лікарні. Ураховуючи, що не доведено, що смерть настала від нанесених ударів, а на переконання сторони захисту, остання настала через неякісно надану медичну допомогу, захисник просив постановити щодо обвинуваченого виправдувальний вирок.

Незважаючи на повне невизнання вини, винуватість ОСОБА_6 у вчиненому доводиться наступною низкою доказів, перевірених у судовому засіданні, у їх сукупності та взаємозв`язку.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 показав, що загиблий це його старший син. Знає лише те, що його вбили, більше нічого не знає, жодними подробицями не володіє. Його попросили прихати до поліції, щоб він дійсно підтвердив, що вбитий є його сином. Сказали, що син у морзі, коли він приїхав та його побачив, що син був сильно побитий, саме від цього він помер. Як це було невідомо, але по місту та по селу усі казали, що це зробив ОСОБА_6 . На думку потерпілого, за вчинені ним дії його треба позбавити волі, він має відповісти за свої дії.

Допитаний у суді свідок ОСОБА_10 показав, що він працює парамедиком, була осінь 2024 року, на виклик приїхав з водієм ОСОБА_11 . Коли вони приїхали до домоволодіння у АДРЕСА_2 , то їх зустріла поліція. Зайшли до будинку, побачили потерпілого, він був у свідомості, але був сильно побитий, було багато крові, одразу було видно, що потерпілому завдано ЧМТ, у нього був перелом руки, травма плечової кістки та ноги. Загалом все свідчило про сліди побиття потерпілого. Потерпілий був у свідомості, він говорив. Йому одразу почали надавати допомогу по протоколу: виміряли тиск, перевірили сатурацію, пульс та таке інше. Було видно, що стан потерпілого був важкий, у процесі надання допомоги, його стан почав погіршуватися, тому було прийнято рішення негайно його доставити до лікарні, до реанімації. Працівники поліції допомогли винести потерпілого до карети швидкої. Його привезли до Борзнянської міської лікарні. Обвинуваченого раніше не знав, неприязних відносин до нього немає. Потерпілого раніше наглядно бачив, знав, що його звуть ОСОБА_12 . Коли з потерпілим розмовляв, він не казав, хто його побив. Вони з потерпілим розмовляли лише щодо травм, що де болить. Не було часу питати хто це зробив, оскільки у свідка була своя задача надати терміново допомогу. На місці всі медичні дії були здійснені у відповідності до медичного протоколу надання допомоги потерпілому. Смерть потерпілого настала саме через нанесені травми, які були несумісні з життям. Коли приїхали на місце, хто саме був ще точно не пам`ятає, оскільки одразу почав надавати допомогу, але пригадав, що були поліцейські, які їх зустріли, ще була жіночка, як зрозумів свідок, це була мати обвинуваченого.

На надані показання свідком обвинувачений, у формі репліки, зазначив, що уважає, що свідок неправильно надав допомогу через що й настала смерть потерпілого.

Допитаний у суді свідок ОСОБА_11 показав, що він працює водієм швидкої. На виклик він приїхав разом із лікарем ОСОБА_10 . Коли зайшли до будинку, то побачили сильно побитого потерпілого. Потерпілий був в агонії, кричав, на це страшно було дивитися. У процесі того, як лікар надавав йому допомогу, його стан став погіршуватися й було рішення негайно його везти у лікарню, привезли потерпілого до реанімації. Свідок потерпілого знав наглядно, він був дуже спокійний, мирний, був особою з інвалідністю, як дитина фактично. При свідкові він не казав, хто це зробив. Були побиті руки, ноги, голова. У подальшому потерпілий у реанімації помер. На місці пригоди були поліцейські, також була мама обвинуваченого, вона плакала, постійно казала: синок, синок. Таке з потерпілим могла зробити лише не людина.

Заявлений як свідок мати обвинуваченого ОСОБА_13 , відмовилася надавати пояснення у суді, незважаючи на роз`яснення суду, що такі пояснення можуть бути, в тому числі, на користь обвинуваченого. Після відмови надавати пояснення, вказаний свідок перебувала у залі судового засідання під час дослідження інших доказів.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань убачається, що відповідні відомості до останнього були внесені 12.09.2024 року о 06.03, а саме, що 12.09.2024 року приблизно о 01.00 годині на лінію «102» надійшло повідомлення від гр. ОСОБА_13 про те. що її син ОСОБА_6 у м. Борзна по вул. Володимирській спричинив тілесні ушкодження громадянину ОСОБА_8 . В результаті отриманих тілесних ушкоджень потерпілий помер у реанімаційному відділенні Борзнянської ЦМЛ (а.п. 25, 223, т. 1).

Згідно рапорту помічника чергового ВП №3 Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області від 12.09.2024 року, о 01.01 годині надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що по вул. Володимирській у м. Борзні потрібна допомога. Син заявниці б`є палицею свого знайомого, б`є по всьому тілу, син до цього перебував у місцях позбавлення волі 8 років, жінка намагалася їх розборонити, але син її вдарив, заявник ОСОБА_13 (а.п. 232, т. 1).

Згідно рапорту помічника чергового ВП №3 Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області від 12.09.2024 року, о 01.52 годині надійшло повідомлення зі служби 102 у відповідності до якого фельдшер повідомив, що до лікарні був доставлений ОСОБА_8 з діагнозом: відкрита ЧМТ, перелом правого передпліччя, забій грудної клітини, переломи ребер?, рвані рани нижніх кінцівок, госпіталізований у реанімацію, за словами потерпілого побив знайомий. Заявник ОСОБА_14 (а.п. 233, т. 1).

Згідно протоколу огляду місця події від 12.09.2024 року та фототаблиці до нього (т.1 а.п. 234-240), місцем події є домогосподарство за адресою: АДРЕСА_1 , у ході огляду вказаного домоволодіння у період часу з 02-45 год. по 04-08 год. за вказаною адресою було виявлено та вилучено тапочки темно-синього кольору зі слідами РБК, які поміщені до спеціального паперового конверту НПУ №1; змиви слідів РБК вилучені та поміщені до паперового конверту НПУ №2; дерев`яна палиця коричневого кольору зі слідами РБК вилучено та поміщена до спеціального паперового конверту НПУ №3, мобільний телефон марки «Samsung» вилучено та поміщено до паперового конверту НПУ №4.

Згідно відтвореного у судовому засіданні DVD диску, на якому містяться аудіо файли, останні є записами телефонного дзвінка ОСОБА_13 на лінію 102, остання повідомила про факт вчинення її сином протиправних дій, а саме умисного нанесення тілесних ушкоджень своєму знайомому ОСОБА_8 (а.п. 246-249, т. 1).

З голосу ОСОБА_13 убачається, що остання є дуже схвильованою, повідомляє поліції, що (перший аудіо файл) «…він вбиває людину, він його забиває, він його вб`є…, це мама дзвонить, швидше… Мій син б`є якогось друга, мій син б`є, він сидів 8 років. Він його вб`є, я почула крик, я на крик побігла так він мене відштовхнув, палкою б`є, він його заб`є, в нього сині ноги… він побитий такий, потерпілий каліка… швидше. Я ОСОБА_13 , мій син Воропай Ярослав, Божечкі, допоможіть, швидше». (Другий аудіо файл) «Повідомляю адресу: це м. Борзна, вул. Володимирська, 1. Як почула крик, як прибігла, мене всю колотить, я дуже перелякалася. Нам треба швидку, він побитий здорово».

Суд звертає увагу, що обвинувачений під час дослідження вказаного доказу, почувши голос матері, виявив бажання покинути судове засідання, почав нервувати, зазначив, що він не бажає досліджувати вказаний доказ, йому ніяково, почав виражатися нецензурно, висловив погрози щодо пошкодження майна суду, через що останній був видалений судом у вказаному судовому засіданні.

Згідно відтвореного у судовому засіданні DVD диску, на якому містяться відео файли, останні є записами з бодікамери працівника СРПП та на них зафіксовані обставини та події, які мали місце 12.09.2024 року під час виїзду наряду СРПП на місце події за повідомленням ОСОБА_13 . З даного відео убачається детальна обстановка місця події (а.п. 1-6, т. 2). Звертає увагу суд на те, що відповідаючи на питання працівників поліції ОСОБА_13 зазначила, що саме вона викликала швидку, оскільки потерпілий був сильно побитий. Також, вона боялася свого сина у той момент, оскільки він був «неадекватний, боялася, що він вдарить й мене».

При цьому, суд звертає увагу на те, що на вказаному відео ОСОБА_13 , а також сам ОСОБА_8 зазначають того, хто йому спричинив тілесні ушкодження. Так, на пряме запитання поліцейського ОСОБА_13 зазначає: «моє падло ( ОСОБА_15 ) знов побило хлопця, ОСОБА_16 , він там лежить бідненький, вони грали в карти, він йому гроші програв. Я почула крик, прибігла, а він його б`є, треба швидку. Бив руками та палкою. Спочатку одного побив, тепер цього». У процесі розмови ОСОБА_13 зазначила, що її син ОСОБА_17 не вперше побив ОСОБА_8 .

На запитання працівника поліції ОСОБА_8 відповів, що його побив ОСОБА_15 , при чому він його бив вже не перший раз.

Відповідно до протоколу огляду трупа з фотоілюстративними матеріалами від 12.09.2024 року на трупі ОСОБА_8 встановлено наявність численних тілесних ушкоджень в області голови, тулуба та кінцівок (а.п.9-13, т.2).

Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 166, смерть ОСОБА_8 наступила ІНФОРМАЦІЯ_2 , причина смерті: множинні відкриті та закриті травми тіла (а.п. 18, т. 2).

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 107 від 12.09.2024 року при експертизі трупа були встановлені наступні тілесні ушкодження: в області голови у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, яка виражалась синцями, саднами та забійними ранами обличчя, волосистої частини та обох вушних раковин, крововиливом під кон`юктиву правого ока, крововиливами у м`які покриви лоба зліва, тім`яної та обох тім`яно-скроневих ділянок, крововиливами у обидва скроневі м`язи, ушкодженням сухожильного апоневрозу та обмежено- дифузними крововиливами у м`які оболонки головного мозку; в області тулуба у вигляді синців грудної клітки та живота; в області кінцівок у вигляді просторих синців та саден обох верхніх кінцівок, рваної рани 3-го пальця правої кисті з відривом його нігтьової пластинки, синців обох нижніх кінцівок та забійних ран обох гомілок, масивних крововиливів у м`які тканини обох верхніх та нижніх кінцівок, закритих переломів тіл обох ліктьових кісток у поєднанні з вивихом голівки лівої променевої кістки.

Особливості характеру та локалізації відмічених тілесних ушкоджень можуть дозволяти вважати, що в утворенні їх могла мати місце дія тупих предметів з обмеженою, необмеженою (широкою, переважаючою) та поздовжньою поверхнею в місці контакту по механізму удару, що не виключає можливості виникнення більшості з них за умов, викладених у постанові про призначення судово-медичної експертизи, а саме: «...тілесні ушкодження...наносив громадянину ОСОБА_8 дерев`яною палицею, кулаками, ногами, а також ніжкою від дерев`яної лавки».

За ступенем тяжкості вони, як такі, що привели до розвитку загрозливих для життя явищ у формі набряку головного мозку з дислокацією його стовбура та травматичного шоку тяжкого ступеня, згідно п.2.1.2, п.2.1.3 (г, л, о) та п.4.8 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України за №6 від 17 січня 1995 року «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України», в комплексі мають ознаки ушкоджень небезпечних для життя, за цією ознакою кваліфікуються як тілесні ушкодження тяжкого ступеня тяжкості та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з фактом настання смерті.

Відповідно до кількості тілесних ушкоджень, які були встановлені при експертизі, зважаючи на їх характер та розташування, можна вважати, що в даному випадку могли мати місце неоднократні (в загальній кількості не менше сорока) травматичні впливи на тіло потерпілого, при цьому місцем прикладання травмуючої сили були його голова (не менше дев`яти травматичних дій), тулуб (не менше п`яти травматичних дій), верхні кінцівки (не менше шістнадцяти травматичних дій) та нижні кінцівки (не менше десяти травматичних дій).

Смерть ОСОБА_8 настала внаслідок отриманих множинних відкритих та закритих поєднаних травм тіла, які виражались обмежено-дифузними крововиливами у м`які оболонки головного мозку, закритими переломами обох ліктьових кісток та масивними крововиливами у м`які тканини обох верхніх та нижніх кінцівок, що в комплексі обумовило припинення функції центральної нервової системи, зупинку серцевої діяльності, дихання та настання смертельного наслідку. Наведений висновок про причину смерті підтверджується наступними, встановленими при експертизі даними: клінічно-вкрай тяжкий (критичний) стан хворого, порушення свідомості по типу коми та вітальних функцій тощо; морфологічно-наявність синців, саден та забійних ран в ділянці обличчя, волосистої частини та обох вушних раковин, крововиливу під кон`юктиву правого ока, синців в ділянці грудної клітки та живота, просторих синців та саден в ділянці обох верхніх кінцівок, рваної рани 3-го пальця правої кисті з відривом його нігтьової пластинки, синців в ділянці обох нижніх кінцівок та забійних ран обох голлілок, лласивних крововиливів у м`які тканини обох верхніх та нижніх кінцівок, крововиливів у м`які покриви лоба зліва, тім`яної та обох тім`яно-скроневих ділянок, крововиливів у обидва скроневі м`язи, закритих переломів тіл обох ліктьових кісток у поєднанні з вивихом голівки лівої променевої кістки та обмежено-дифузних крововиливів у м`які оболонки головного мозку; мала кількість крові в камерах серця («порожнє» серце), ознаки шунтування кровообігу в нирках, гостра емфізема (здуття) легень, згладженість борозно-закруткового малюнку півкуль головного мозку, розширення підпавутинного простору та його цистерн, нечіткість межі між корковою та мозковою речовинами головного мозку, випуклість мигдалеподібних часточок мозочка з борознами втиснення тканини відповідно до країв великого потиличного отвору, набряк оболонок та речовини головного мозку.

Момент настання смерті потерпілого чітко зареєстрований у медичній карті стаціонарного хворого, а саме, біля 02 години 00 хвилин 12 вересня 2024 року. Ступінь розвитку трупних явищ цілком може відповідати цьому терміну.

Дані за алкогольне сп`яніння у наданих медичних документах відсутні.

Також, в них відсутній аналіз крові на визначення вмісту алкоголю.

Із судово-токсикологічної експертизи крові потерпілого на визначення концентрації етилового спирту видно, що етиловий спирт не виявлено (на момент настання смерті) (а.п. 19-23, т. 2).

Згідно висновку експерта № 1896 від 23.09.2024 року при судово-медичній токсикологічній експертизі крові трупа ОСОБА_8 етанол не виявлений (а.п. 24, т. 2).

Висновком експерта № 571 від 23.09.2024 року встановлено, що кров трупа ОСОБА_8 відноситься до групи АІІ з ізогемаглютиніном анти-В ізосерологічної системи АВ0 (а.п. 25, т.2).

Згідно висновку медико - криміналістичної експертизи № 99-МК від 03.10.2024 на клапті шкіри з тім`яної ділянки голови від трупа громадянина ОСОБА_8 , виявлена одинична наскрізна рана, що має ознаки забійної (щілиноподібна, лінійна форма рани, осадненість, клаптевидність та нерівність країв, загостреність кінців, наявність сполучнотканинних перемичок в глибині рани, нерівність, бугристість та скошеність стінок), яка виникла внаслідок дії тупого твердого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею. По краях рани не виявлені сліди заліза (а.п.26-28, т.2).

Відповідно до протоколу слідчого експерименту від 14.11.2024 року ОСОБА_13 пояснила та показала обставини за яких було спричинено тілесні ушкодження потерпілому (а.п.58-61).

У відповідності до висновку експерта № 41-485-2024 від 09.12.2024 року, при судово-медичній експертизі зразка крові ОСОБА_8 встановлено, що його кров відноситься до групи А (II) з ізогемаглютиніном анти-В ізосерологічної системи АВ0. При судово-медичній експертизі речовини бурого кольору на фрагменті деревини (в постанові зазначеного як дерев`яна палиця) виявлена кров особи чоловічої генетичної статі. При серологічному дослідженні крові виявлений антиген А ізосерологічної системи АВ0. Отже, сліди крові на фрагменті деревини могли утворитися при травмуванні чоловіка в крові якого міститься антиген А системи АВ0, в тому числі і потерпілого ОСОБА_8 . При судово-медичній експертизі слідів бурого кольору на капцях виявлена кров людини, статеву належність якої встановити не представилось можливим із-за відсутності в препаратах клітинних елементів. При серологічному дослідженні цих слідів крові виявлений антиген А ізосерологічної системи АВ0, що не виключає походження даних слідів крові за рахунок потерпілого ОСОБА_8 . При судово-медичній експертизі слідів на шортах виявлена кров людини. В слідах в області гульфіка встановлено, що кров належить особі чоловічої генетичної статі. При серологічному дослідженні слідів крові виявлений антиген А ізосерологічної системи АВ0. Таким чином, кров на шортах може походити за рахунок людини (чоловіка), в крові якого міститься антиген А ізосерологічної системи АВ0, в тому числі і за рахунок потерпілого ОСОБА_8 (а.п. 70-78, т. 2).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 547 від 17.12.2024 року на час проведення експертизи, психічний стан: свідомість не потьмарена. Орієнтований всебічно вірно. В бесіді доступний продуктивному контакту, у плані заданого і по суті підтримує діалог. Відповів, що себе психічно хворим та хворим на алкоголізм не вважає. На прохання, зовні послідовно, розповів про обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється, безглуздостей з цього приводу не висловлював, на забування основних подій не посилався. Заявив, що «подозревают - подрался, человек умер... Суть подозрения понятна... Вину отрицаю. Когда человек на меня кидается, это не то что я осознанно хотел его убить... Перед тем вылил грамм 100,0 коньяка...». Розладів сприйняття та маревної продукції не виявляє. Мислення в звичайному темпі, конкретне. Емоційно сплощений, тло настрою рівне. Розуміє протиправність і караність кримінального правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється. Виявляє задовільні реакції самозахисту. При цільовому опитуванні заперечує вживання наркотичних речовин; повідомив, що останнім часом вживає до 200,0 гр. горілки, похмілля у себе заперечує. Неврологічний стан: без грубої вогнищевої симптоматики. Соматичніїй стан: середнього зросту, астенічної конституції. Шкіра та видимі слизові оболонки звичайного забарвлення. На лівому передпліччі шрами лінійної форми. Відмічаються татуювання. Внутрішні органи без доступної патології. Обґрунтування та пояснення даних про психічний стан особи та фактів, які встановлені і виявлені при дослідженні об`єктів експертизи: на підставі вищезазначеного комісія приходить до висновку, що ОСОБА_6 виявляє ознаки легкої розумової відсталості з емоційною нестійкістю (Р70.1 - за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду). Про це свідчать анамнестичні відомості, надана документація, які вказують на те, що у підексдертного на тлі спадкової обтяженості психічною патологією (батько зловживав спиртними напоями) з дитинства прослідковувались ознаки відсталості у психічному розвитку (дублював класи в загальноосвітній школі, навчався в допоміжній школі-інтернаті), які супроводжувались деліквентною поведінкою, у зв`язку з чим підекспертний перебував на обліку в дитячій кімнаті міліції, йому притаманні аутоагресивні тенденції. Досліджуваний перебуває під спостереженням лікаря-психіатра за місцем мешкання, йому встановлений діагноз: F70.1. Даний висновок підтверджується під час теперішнього судово-психіатричного огляду, який виявив у підекспертного конкретне мислення, малодиференційовані емоції, бідний словниковий запас, низький рівень аналітико-синтетичного функціонування. Однак, вказані порушення психічної діяльності діяльності підекспертного не супроводжуються маячними ідеями і грубими порушеннями пам`яті, уваги і інтелекту та не досягають того ступеня та глиби, щоб позбавити підекспертного здатності усвідомлювати свої дії та свідомо керувати ними. У матеріалах кримінального провадження, а також під час теперішнього експертного дослідження у ОСОБА_6 на теперішній час не виявлено клінічних ознак психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю з синдромом залежності.

За остаточними висновками експертизи, ОСОБА_6 , в період часу, до якого відноситься кримінальне правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється, виявляв та виявляє на теперішній час ознаки психічного розладу в формі легкої розумової відсталості з емоційною нестійкістю (F70.1 - за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду). D період часу, до якого відноситься кримінальне правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За його психічним станом на теперішній час, застосування примусових заходів медичного характеру не показане. У ОСОБА_6 , на теперішній час, не виявлено клінічних ознак психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю з синдромом залежності, тому відповідне лікування йому не показане. Примусові заходи медичного характеру щодо осіб з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання психоактивних речовин з синдромом залежності чинним законодавством не передбачені (а.п. 79-83).

Згідно протоколу затримання ОСОБА_6 від 12.09.2024, останнього було затримано 12.09.2024 року о 11.35 годині. З даного протоколу убачається, що зауважень під час його складання у обвинуваченого не було, що останній зазначив особисто у протоколі (а.п. 31-34, т. 2). Під час складання вказаного протоколу ОСОБА_6 достатньо детально розповів обставини за яких ним було нанесено удари потерпілому.

Як наслідок, у цій справі, процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, в їх сукупності, підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 того ж Кодексу.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений КПК України, суду надано не було.

Підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, оскільки не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження, регламентованих ст. 87 КПК України.

При формуванні таких висновків за наслідками розгляду провадження суд виходив з такого.

Частина 1 статті 87 КПК України передбачає, що для визнання доказу недопустимим необхідно встановити, що при його отриманні істотно порушені права і свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Тоді як частина 2 цієї ж статті визначає, яке саме порушення суд має визнати істотним, істотність порушення прав і свобод у інших випадках має вирішуватися судом, виходячи з обставин порушення та їх впливу на отримання доказів.

У постанові ВС від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18 вказано, що «норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК України істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи».

У постановах від 28 січня 2020 року у справі № 359/7742/17 та від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС зауважив, що «вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК України до наданих сторонами доказів, суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті».

У постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС указав, що «…суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до частини 2 або 3 статті 87 КПК України, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору частини 1 статті 87 КПК України, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим».

У постанові від 06 липня 2021 року у справі № 720/49/19 ВС зауважив, що «оцінюючи надані сторонами докази на предмет їх допустимості згідно з частиною 1 статті 87 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що зазначені положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані у відповідній нормі. Тобто, будь-яке процесуальне порушення, допущене в ході збирання доказів, саме по собі не може бути підставою для визнання їх недопустимими.

У зв`язку із цим, за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду».

Повертаючись до обставин цієї справи, суд зауважує, що вважає такий підхід правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.

Безумовно, істотне порушення фундаментальних справ і свобод особи - отримання доказів внаслідок поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та на правову допомогу захисника тощо - не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику.

Водночас порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися, виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті злочину і покаранні злочинця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

У постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Як наслідок слід констатувати, що, вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК України до наданих сторонами доказів, суд висновує, що в цій справі ці положення не можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими, адже вони мають місце не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Так, порушень вимог КПК України під час проведення слідчих дій, які б, як указав ВС, були фундаментальними, не установлено.

При цьому, слід зауважити, що Верховний Суд у постанові від 20.03.2018 в справі № 753/11828/13-к указав, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.

Також, як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких даних.

У ракурсі того, що порядок, встановлений КПК України (процесуальний порядок, форма, процедура), - це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (Верховний суд України постанова від 16.03.2017 у справі № 671/463/15-к), суд зазначає, що у цій справі, порядок, встановлений КПК України, дотриманий.

Як наслідок, суд сприймає письмові докази, як належні та допустимі, які у своїй сукупності доводять обставини, визначені ст. 81 КПК України, та через їх призму останні сприймаються судом, як дійсні.

Водночас, суд звертає увагу на те, що, як послідовно та стало зазначає Верховний Суд, самі по собі процесуальні рішення, такі як постанови і доручення, ухвалені під час досудового розслідування, судові рішення, витяги з ЄРДР, а також змагальні документи (клопотання, заяви, скарги тощо) не можуть оцінюватися з погляду допустимості, оскільки не є доказами у значенні ст. 84 КПК (наприклад, постанова ВС від 18.02.2025 у справі №495/263/17), а тому суд не надає оцінку таким процесуальним рішенням, які прокурор надав у цій справі, як докази вчинення обвинуваченим злочину, оскільки такі ані доводять вину обвинуваченого, ані її спростовують.

Також, у судових дебатах прокурор послався на письмові показання свідка ОСОБА_13 , яка вона надавала на досудовому розслідуванні, однак такий доказ судом не оцінюється, оскільки, у відповідності до норм КПК, суд сприймає доводи свідків безпосередньо.

Що стосується доводів сторони захисту, то останні для суду, у цій справі, не є переконливими.

Так, у цій справі, обвинувачений зазначив, що він не погоджується з місцем вчинення злочину, пояснив, що адреса зазначена в протоколі огляду місця події не відповідає місцю, де він наносив удари потерпілому. Суд вказану інформацію перевірив та встановив, що адресою реєстрації обвинуваченого є: м. Борзна вул. Володимирська, 1-О. В обвинувальному акті місце реєстрації обвинуваченого написано з помилкою (Володимирська, 10), але це було у подальшому усунуто судом шляхом дослідження матеріалів справи та шляхом запиту до Єдиного демографічного реєстру. По вул. Володимирській, 1 обвинувачений тимчасово мешкав, у свого брата ОСОБА_18 . Також, суд ретельно дослідив дані щодо місця вчинення злочину. З урахуванням пояснень свідків, процесуальних документів, а також відеофіксації, судом беззаперечно встановлено, що місцем вчинення злочину є адреса: м. Борзна вул. Володимирська, 1. Мати обвинуваченого викликала швидку саме на вказану адресу, саме на вказаній адресі було знайдено потерпілого працівниками поліції, а також, у подальшому, вилучалися сліди крові потерпілого, а також знайдена дерев`яна палка, якою наносилися удари потерпілому.

Крім того, обвинуваченим та захистом, після дослідження матеріалів справи, було заявлено клопотання про повторний виклик до суду та допит свідків: парамедика, який надавав першу медичну допомогу та водія швидкої. Так, сторона захисту, мотивуючи клопотання, зазначила, що необхідно у свідків дізнатися більш детально, яку саме медичну допомогу вони надавали потерпілому, оскільки, на думку сторони захисту, смерть потерпілого настала не від нанесених ударів, а від наданої неякісної першої медичної допомоги.

Оцінюючи вказані доводи клопотання та таку позицію загалом, суд виходить з того, що таке клопотання носить виключно характер затягування розгляду справи, оскільки останнє не заявлялося протягом усього судового слідства, яке, у даній справі, тривало досить тривалий час. Одночасно суд ураховує те, клопотання не є мотивованим, а питання поставлено лише про з`ясування у медиків, яку саме допомогу вони надавали. На думку суду, це виходить за межі пред`явленого обвинувачення, оскільки ані суд, ані інші учасники даного провадження не можуть, в силу своєї освіти, надати оцінку діям медичних працівників. При цьому, сторона захисту не була позбавлена протягом усього судового процесу звернутися до правоохоронних органів чи профільних медичних установ з питання надання неналежної медичної допомоги потерпілому медичними працівниками, які могли б в установлений законом спосіб надати оцінку діям медиків. Звертає увагу суд, що сторона захисту не позбавлена звернутися з відповідно заявою й після винесення вироку у справі. З клопотаннями про проведення будь-яких експертиз сторона захисту до суду не зверталася. Загалом, оцінюючи таку позицію сторони захисту, на думку суду, остання є надуманою. Так, судом було допитано свідків, досліджено у повному обсязі технічні носії, з яких убачається, що потерпілому почали надавати медичну допомогу, йому стало гірше, а тому було прийнято рішення негайно відвести потерпілого до лікарні, що й було зроблено без усіляких затримок чи зволікань. Також, суд ураховує, що за проведеними експертизами смерть потерпілого настала саме через нанесені йому удари, а не через ненадання належної медичної допомоги. Жодних доказів, які б спростовували висновки експертизи щодо настання причини смерті потерпілого чи хоча б ставили її під сумнів, стороною захисту не надано, як не надано й даних щодо неправомірних/неправильних дій медичного працівника чи дій, які не відповідали б певним медичним протоколам. Питання суду до сторони захисту щодо того, які саме суперечності чи протиріччя має усунути повторний допит свідків, залишилося без відповіді. Ураховуючи вищевикладене, суд уважає таку позицію сторони захисту такою, що спрямована на затягування розгляду справи та можливість уникнути обвинуваченим відповідальності за скоєння злочину.

Доводи обвинуваченого про те, що він наніс значно менше ударів, аніж про це написано в обвинувальному акті спростовуються висновками судово-медичної експертизи № 107, яка була досліджена судом вище та згідно з висновками якої обвинувачений наніс потерпілому, загалом, не менше 40 ударів, по різним частинам тіла, хоча прокурором в обвинувальному акті зазначено не менше 15 ударів. Таким чином, доводи обвинуваченого в цій частині повністю спростовуються матеріалами справи, в тому числі, й дослідженими доказами, а саме: відтворенням технічних носіїв, де мати обвинуваченого неодноразово повідомляла, що її син «забиває» потерпілого, «наносить численні удари». Суд не оцінює більшу кількість ударів, як про те вказано у експертизі, оскільки це буде виходити за межі обвинувачення, а також останні були нанесені по кінцівках потерпілого, але при цьому враховує, що смерть настала саме від нанесених ударів в область життєво важливих органів потерпілого.

Інші доводи сторона захисту не наводила та перед судом інші питання не ставила.

Крім іншого, у цій справ необхідно звернути увагу на таке.

Стороною обвинувачення, перед направленням обвинувального акта до суду, не були відкриті усі докази. Так, частина їх була відкрита вже під час судового розгляду по суті, а саме висновки експертиз (а.п. 68. Т. 2). Вказана ситуація не може бути підставою для визнання вказаних висновків неналежними доказами, оскільки на момент ознайомлення з матеріалами кримінального провадження (ст. 290 КПК) останні перебували у експертній установі, де проводились відповідні експертизи. За сталою практикою Верховного Суду, докази, які сторони отримали після завершення досудового розслідування, а тому вони не відкривались у порядку ст. 290 КПК України є додатковими доказами (ч. 11 ст. 290 КПК України), а тому вони мають бути відкриті сторонами одна одній у порядку, визначеному ст. 290 КПК України, з можливостями (правами) визначеними ч. 3, 4 ст. 290 КПК України, та дотриманням права на захист та рівності і змагальності сторін (див постанови ВС від 13.11.2018, справа № 394/1497/14-к, від 06.12.2018, справа № 521/2542/14-к). У даній справі сторона обвинувачення відкрила стороні захисту висновки експертиз у судовому засіданні, де здійснюється фіксація судового процесу, тобто з додержанням вимог ч. 11 ст. 290 КПК України, а тому суд допускає відомості, що містяться в них, як докази (ч. 12 ст. 290 КПК України), оскільки вони були отримані згідно з вимогами Кримінального процесуального законодавства України та містять в собі фактичні дані, що мають значення для справи.

Також, треба звернути увагу й на позицію обвинуваченого щодо отримання процесуальних документів у цій справі. Так, позиція обвинуваченого у цій справі зводиться до того, що він не бажає отримувати документи ані від суду, ані від органів досудового розслідування, ані від прокурора, ані від працівників СІЗО. Вказане підтверджується численнями актами, що містяться у справі, щодо відмови обвинуваченого від отримання процесуальних документів. Така позиція обвинуваченого є виключно його позицією, його власним вибором, вона є систематичною, усвідомленою позицією обвинуваченого та жодним чином не пов`язана із порушенням права на захист обвинуваченого чи права на справедливий судовий розгляд (а.п. 104, 121, 211).

У цій справі суд також вважає зазначити, що у процесі розгляду справи, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 330 КПК України, обвинуваченого було видалено за ухвалою суду з зали засідання (а.п.171, т.2). На виконання вимог закону, після повернення до зали засідання обвинуваченому була надана можливість у повному обсязі ознайомитися як з матеріалами справи, так й з усіма технічними носіями, журналом судового засідання, в тому числі, щодо доказів, які були досліджені судом, а також рішення, які були ухвалені за його відсутності, та надана можливість надати пояснення щодо них (а.п. 174, т.2), однак обвинувачений добровільно відмовився знайомитися з матеріалами справи (а.п. 180, т. 2). Вказане підтверджується актом, що долучений до матеріалів кримінального провадження, а також відповідним обговоренням в судовому засіданні, за результатом якого обвинувачений підтвердив, що не бажає знайомитися з матеріалами справи. Суд звертає увагу на те, що, ураховуючи позицію обвинуваченого, суд кожного засідання пропонував обвинуваченому ознайомитися з матеріалами справи, однак останній категорично відмовлявся.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. ч. 1, 2, 6 вказаної статті). Під час судового розгляду учасники судового провадження мають право заявляти клопотання у відповідності до вимог ст. 350 КПК України.

У даній справі всі долучені стороною обвинувачення письмові документи та матеріали були досліджені, версії перевірені. Сторони мали рівні права на збирання та подання до суду документів, інших доказів, клопотань, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України.

За змістом ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК України, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Аналізуючи показання обвинуваченого, надані в судовому засіданні, щодо невизнання винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину з тих підстав, що потерпілий помер від неякісно наданої медичної допомоги, суд вважає, що такі показання не відповідають дійсності, викликані бажанням уникнути відповідальності, та є способом захисту від висунутого обвинувачення.

Версія обвинуваченого у повному обсязі спростовується дослідженими судом доказами, яким дана належна оцінка. Показання обвинуваченого суперечать поясненням свідків, а також іншим доказам, аналіз яким дано судом вище, в тому числі висновкам експертиз.

Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи сторони захисту щодо недоведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину та недопустимості наданих стороною обвинувачення доказів.

Аналізуючи надані сторонами кримінального провадження докази в їх сукупності, суд вважає, що вони є достовірними, допустимими, узгоджуються між собою та в повній мірі доводять вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

При кваліфікації дій обвинуваченого Суд ураховує, що Верховний Суд у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК України, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Відповідно, суд, здійснивши кримінально-правову оцінку поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, через визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив нанесення умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_8 .

У даному провадженні суд провів розгляд виключно в межах пред`явленого обвинувачення прокурором.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни Суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Мотиви призначення відповідного покарання.

Суд при призначенні покарання має враховувати дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів. При призначенні покарання суд ураховує також роз`яснення, які містить п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (в редакції Постанови Верховного Суду № 8 від 12.06.2009р.), що суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що виправлення має на меті шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.

Конституційний Суд України зазначав, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих.

Обставини, що пом`якшують покарання, передбачені ст. 66 КК України, відсутні.

Обставинами, що обтяжують покарання, передбачені ст. 67 КК України, є вчинення злочину повторно та рецидив злочинів.

При визначенні міри покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, думку потерпілого та сторони обвинувачення щодо призначення суворого покарання, які наполягають на максимальній мірі покарання, суспільно-небезпечні наслідки дій обвинуваченого.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, але перебуває на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом F 70.1, має місце проживання, стан здоров`я, спосіб життя (не працює, не одружений), відношення обвинуваченого до вчиненого, особливості й обставини вчинення кримінального правопорушення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, те, що обвинувачений вже відбував покарання, в тому числі, за злочин, який було вчинено проти життя та здоров`я. Також, суд враховує, як характеризуючу обставину, що обвинувачений раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, схильний до вчинення адміністративних правопорушень, а також те, що злочин він вчинив маючи не погашену судимість за вчинення аналогічного злочину, що свідчить про те, що обвинувачений вперто не хоче ставати на шлях виправлення.

Окремо звертає увагу суд й на поведінку обвинуваченого під час розгляду справи у суді. Так, останній неодноразово порушував порядок у заді судового засідання, на зауваження головуючого не реагував, за що, в тому числі, видалявся з зали судового засідання. Обвинувачений неодноразово погрожував прокурору, нецензурно виражався, лаявся, підвищуючи голо, зневажливо відносився до сторони обвинувачення та суду.

А тому, відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, вважає, що для досягнення мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення обвинуваченого необхідно призначити йому покарання у виді позбавлення волі, адже таке буде покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченою кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме її виправленню та перевихованню з усвідомленням суспільної небезпечності діяння.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Підстав для вирішення питань, пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого, немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що відповідно до ст. ст. 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Питання про речові докази слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України, а про процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз, - відповідно до положень ст.ст. 122, 124 КПК України.

Цивільний позов не заявлявся, однак потерпілому роз`яснено його право на звернення до суду у порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373-376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з 12.09.2024, з моменту фактичного затримання.

Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили щодо обвинуваченого у виді тримання під вартою залишити без змін.

Речові докази у справі: капці темно-синього кольору зі слідами РБК, змиви слідів РБК, дерев`яна палиця зі слідами РБК, шорти чорного кольору спортивного типу з білими вставками (а.п. 96, 97, т. 2), (а.п. 241, 242, т.1), що зберігаються у кімнаті речових доказів ВП № 3 Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області знищити; мобільний телефон марки Самсунг (а.п. 241, 242, т.1), що зберігається у кімнаті речових доказів ВП № 3 Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області повернути власнику; технічні носії інформації (а.п. 250, т.1, а.п. 54-56, т. 2) залишити в матеріалах кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави в рахунок відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних з проведенням судових експертиз 22589 грн. (а.п.77, т. 2).

Вирок може бути оскаржений до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд Чернігівської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Сторони мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1