ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року

м. Київ

справа № 212/1970/18

провадження № 51-265 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 лютого 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 0001302 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 365Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст ухвалених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 лютого 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 365 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 2 роки.

На підставі статей 52, 54 КК ухвалено позбавити ОСОБА_7 спеціального звання - старшого сержанта поліції.

Крім того, у вироку вирішено питання щодо запобіжного заходу, обчислення строку відбування покарання, судових витрат та долі речових доказів.

Вказаним вироком також засуджено ОСОБА_8 , судове рішення щодо якого у касаційному порядку не оскаржується.

Так, ОСОБА_7 , будучи працівником поліції, відверто нехтуючи нормами чинного законодавства, нівелюючи основні засади поліцейської служби в Україні, вдався до вчинення умисного злочину, суспільно небезпечні наслідки якого призвели до порушення гарантованих Конституцією України прав і свобод громадянина за таких обставин.

Зокрема, 02 жовтня 2017 року о 12:03 старший оперуповноважений сектору карного розшуку Покровського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_8 відібрав у ОСОБА_9 заяву про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_10 за фактом незаконного заволодіння її автомобілем «ВАЗ 21112», д.н.з. НОМЕР_1 . Після цього 05 жовтня 2017 року ОСОБА_8 з метою надання своїм діям вигляду законності передав слідчому Покровського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_11 , який проводив досудове розслідування у кримінальному провадженні за заявою ОСОБА_9 , анкетні дані ОСОБА_6 та попросив слідчого надати доручення в порядку п. 3 ч. 2 ст. 40 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) про відпрацювання останнього на причетність до вчинення злочину і відібрання в нього пояснень.

Отримавши таке доручення, 05 жовтня 2017 року ОСОБА_8 , діючи без попередньої змови з ОСОБА_7 на належному останньому автомобілі «ВАЗ 2108», д.н.з. НОМЕР_2 , встановивши, що ОСОБА_6 для врегулювання конфлікту стосовно придбання автомобіля «ВАЗ 21112», д.н.з. НОМЕР_1 , прибуде до місця мешкання ОСОБА_9 , що на АДРЕСА_2 , приїхали до вказаної квартири та стали чекати ОСОБА_6 на міжквартирному майданчику п`ятого поверху. Коли приблизно о 18:40 ОСОБА_6 прибув за вказаною адресою та виходив з ліфта, ОСОБА_8 , будучи заздалегідь обізнаним про особу ОСОБА_6 , завдав йому удар в голову, а потім удар коліном у тулуб та по ногам, від чого ОСОБА_6 впав на підлогу, де ОСОБА_12 разом із ОСОБА_7 , діючи навмисно, перевищуючи владу, явно виходячи за межі наданих їм прав і повноважень, почали завдавати ОСОБА_6 удари ногами, чим спричинили фізичний біль, після чого застібнули кайданки на його руках, заведених за спиною. Коли ОСОБА_8 зателефонували, він припинив завдавати ударів ОСОБА_6 та, розмовляючи по телефону, для утримання потерпілого, наступив йому ногою на обличчя, почавши давити, чим спричинив фізичний біль.

Після чого, продовжуючи перевищувати владні повноваження, приблизно о 19:00 ОСОБА_8 разом із ОСОБА_7 вивели ОСОБА_6 з під`їзду, посадили до автомобіля та повезли до Покровського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області, що на вул. Шурупова, 7 у м. Кривому Розі, в ході поїздки ОСОБА_8 продовжив завдавати ударів ОСОБА_6 з вимогою повернути автомобіль.

У подальшому, приблизно о 20:08 вже перебуваючи у приміщенні кабінету № 231 Покровського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області, ОСОБА_8 продовжив періодично завдавати ОСОБА_6 ударів, а ОСОБА_7 , взявши бейсбольну биту, почав погрожувати останньому застосувати насильство, небезпечне для життя та здоров`я. Продовжуючи вчиняти злочинні дії, ОСОБА_8 і ОСОБА_7 забрали особисті речі ОСОБА_6 , з його мобільного телефону зателефонували ОСОБА_10 , у володінні якого перебував автомобіль «ВАЗ 21112», д.н.з. НОМЕР_1 , після ремонту та продажу ОСОБА_6 , та змусили потерпілого ОСОБА_6 у розмові просити привезти йому вказаний автомобіль. При цьому з метою складання неправдивих документів у вигляді пояснень ОСОБА_6 , ОСОБА_8 змусив потерпілого підписати два чисті аркуші паперу з написом «З моїх слів записано вірно мною прочитано».

Не домігшись бажаного результату, так як ОСОБА_10 під час телефонної розмови зрозумів, що ОСОБА_6 утримують проти його волі невідомі особи, та запропонував зустрітися наступного дня у присутності працівників правоохоронних органів, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , діючи узгоджено, усвідомлюючи, що їхні злочинні дії можуть бути помічені іншими працівниками поліції, відвезли ОСОБА_6 до опорного пункту Покровського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області, що на вул. Івана Мазепи, 16 у м. Кривому Розі, де ОСОБА_8 попросив ОСОБА_13 , який не був обізнаний про їхні злочинні дії, побути з ОСОБА_6

06 жовтня 2017 року приблизно о 03:50, перебуваючи в опорному пункті Покровського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області, ОСОБА_13 , побачивши, що ОСОБА_6 стало зле, почав йому надавати першу медичну допомогу. Оскільки потерпілому краще не ставало, розуміючи, що існує реальна загроза життю та здоров`ю ОСОБА_6 , зателефонував ОСОБА_8 та повідомив про стан здоров`я потерпілого, після чого викликав швидку медичну допомогу.

Перебуваючи у приміщенні КЗ «Криворізька міська лікарня № 16», ОСОБА_6 , побоюючись подальшого переслідування з боку працівників поліції, втік з лікарні та за допомогою сторонніх осіб зателефонував своїй матері ОСОБА_14 , повідомивши обставини свого зникнення. Після прибуття до місця свого мешкання на АДРЕСА_3 , ОСОБА_14 викликала швидку медичну допомогу, лікарі якої госпіталізували потерпілого ОСОБА_6 до КЗ «Криворізька міська лікарня № 2».

Зранку 06 жовтня 2017 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , розуміючи, що їхні злочинні дії стали відомі стороннім особам, вжили заходів щодо повернення речей ОСОБА_6 , а саме передали їх заступнику начальника відділу кримінальної поліції Криворізького ВП ОСОБА_15 , який передав зазначені речі матері потерпілого - ОСОБА_14 .

За встановлених фактичних обставин ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за перевищення влади, тобто за умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав та повноважень, що супроводжувалися насильством, за відсутності ознак катування, вчиненого групою осіб, без попередньої змови.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року судове провадження стосовно ОСОБА_8 зупинено до звільнення його з військової служби та виділено матеріали в окреме провадження.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_16 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишено без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, а вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 лютого 2024 року змінено в частині стягнення на користь держави судових витрат.

В іншій частині вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 залишено без зміни.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_6 просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду та звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Обґрунтовуючи такі вимоги, потерпілий вказує, що суди обох інстанцій належним чином не враховали того, що ОСОБА_7 хоча і не визнав вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, проте вибачився перед потерпілим та щиро розкаявся, добровільно відшкодував завдані збитки і навіть після ухвалення оскаржуваних рішень не припиняє розкаюватися, корить себе та шкодує, що не зупинив ОСОБА_8 , коли той одягав кайданки і здійснював протиправні дії, тобто сумлінною поведінкою довів своє виправлення, а тому не потребує відбування реального покарання.

Зазначає, що під час апеляційного розгляду він участі не брав, його інтереси ніхто не представляв, про судове засідання дізнався лише після постановлення оскаржуваної ухвали апеляційного суду, що перешкодило йому висловити наведені вище аргументи в судовому засіданні суду апеляційної інстанції та позбавило можливості реалізувати право на доступ до правосуддя.

Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу потерпілого не надходило.

Захисник ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_17 подав до суду відзив на касаційну скаргу потерпілого.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги потерпілого, просив оскаржувані судові рішення залишити без зміни.

Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 365 КК, й правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі потерпілим не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

У касаційній скарзі потерпілий вказує, що, призначаючи покарання, суди належним чином не враховали даних, що характеризують особу засудженого ОСОБА_7 , а також обставин, які пом`якшують його покарання.

Потерпілий вважає, що ОСОБА_7 своєю сумлінною поведінкою продемонстрував виправлення, а тому не потребує відбування реального покарання.

Однак з такими доводами потерпілого, що викладені у касаційній скарзі, колегія суддів погодитися не може з огляду на наступне.

Так, відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Разом з тим з огляду на дискреційні повноваження суд також вправі призначити покарання, нижче від мінімальної межі, передбаченої санкцією відповідної статті, або звільнити особу від відбування призначеного покарання з випробуванням за наявності для цього підстав.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання засудженому ОСОБА_7 та призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має вищу освіту, працевлаштований, одружений, має на утриманні малолітню дитину.

Обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання засудженому ОСОБА_7 , в ході судового розгляду встановлено не було.

Проаналізувавши вказані обставини у їх сукупності, місцевий суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_7 можливе виключно в умовах ізоляції його від суспільства, та призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади у правоохоронних органах на строк 2 роки, а також із позбавленням його спеціального звання - старшого сержанта поліції.

Не погодившись з вироком місцевого суду в частині призначеного покарання, стороною обвинувачення було оскаржено такий вирок в апеляційному порядку. При цьому прокурор у своїй апеляційній скарзі вказував про необхідність призначення ОСОБА_7 найбільш суворого основного покарання в межах санкції ч. 2 ст. 365 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років.

За наслідком апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що призначене судом першої інстанції покарання є законним, обґрунтованим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.

З огляду на викладене, перевіряючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд не встановив підстав для скасування чи зміни вироку місцевого суду у цій частині.

Зі змісту касаційної скарги потерпілого вбачається, що він також не погоджується із правильністю призначеного ОСОБА_7 покарання, вважає, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, а тому просить звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Обґрунтовуючи свої вимоги, потерпілий вказує, що судами обох інстанцій не було належним чином враховано те, що ОСОБА_7 вибачився перед потерпілим та щиро розкаявся, добровільно відшкодував завдані збитки, та навіть після ухвалення оскаржуваних рішень не припиняє розкаюватися, корить себе та шкодує, що не зупинив ОСОБА_8 , коли той одягав кайданки і здійснював протиправні дії.

Тобто, не погоджуючись з висновками місцевого та апеляційного судів в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, потерпілий в касаційній скарзі фактично порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані із суддівським розсудом.

Поняття суддівського (судового) розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду під час призначення покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначенні «інші обставини справи» або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Перевіряючи доводи потерпілого, колегія суддів погоджується з висновками місцевого та апеляційного судів в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та вважає, що таке покарання у даному конкретному випадку відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим та таким, що не суперечить положенням статей 50, 65 КК.

Таке покарання відповідає характеру та обставинам злочинної поведінки засудженого, який умисно, протиправно вчинив насильство щодо іншої людини, явно перевищуючи надані йому службою повноваження, хоча на момент вчинення вказаних дій був працівником правоохоронного органу, отже був наділений функціями та обов`язком захищати й охороняти життя, права і свободи громадян.

Тобто, відверто нехтуючи усталеними у суспільстві моральними нормами поведінки, а також всупереч службі, грубо порушуючи основоположні правові засади, гарантовані Конституцією України, зокрема таку, як право на особисту недоторканність, ОСОБА_7 вчинив умисний злочин, який відповідно до положень ст. 12 КК належить до категорії тяжких.

Водночас, колегія суддів вважає, що потерпілим не було наведено аргументованих доводів щодо надмірної суворості призначеного засудженому покарання.

Зокрема, колегія суддів не бере до уваги його доводи про те, що суди без відповідного реагування залишили ставлення ОСОБА_7 до вчиненого злочину, визнання своєї вини, жалкування про вчинене, вибачення та добровільне відшкодування шкоди.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що як у суді першої інстанції, так само і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 своєї винуватості не визнавав, не каявся, вказуючи, що незаконних дій стосовно потерпілого він не вчиняв, тілесних ушкоджень не заподіював.

Тобто послідовна позиція засудженого під час розгляду кримінального провадження свідчить про те, що ОСОБА_7 не усвідомив протиправності своїх дій та їх наслідків, та, відповідно, не зробив належних висновків, що не дає колегії суддів підстав вважати про наявність у нього щирого каяття, як про це вказує у скарзі потерпілий.

Також не знайшли свого підтвердження і доводи стосовно того, що ОСОБА_7 вибачився перед потерпілим та добровільно відшкодував шкоду, оскільки матеріали кримінального провадження не містять доказів на підтвердження вказаних обставин.

Колегія суддів звертає увагу, що добровільне відшкодування шкоди суд може врахувати як обставину, що у розумінні ст. 66 КК пом`якшує покарання обвинуваченій особі, лише тоді, коли ця обставина з наведенням відповідних доказів (у тому числі письмових) буде підтверджена перед судами (як першої, так і апеляційної інстанцій) в ході розгляду кримінального провадження, але до часу набрання обвинувального вироку суду законної сили.

Добровільне відшкодування шкоди після набрання обвинувального вироку законної сили є фактично його виконанням у порядку розділу VIII КПК та в даному випадку є обов`язком ОСОБА_7 , а не його правом, оскільки невиконання вироку в частині відшкодування заподіяної злочином шкоди для особи, на яку такий обов`язок покладений, може мати негативні наслідки аж до притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК.

З огляду на наведене колегія суддів не встановила підстав вважати призначене ОСОБА_7 покарання явно несправедливим унаслідок його суворості, як і не встановила підстав для застосування щодо нього положень ст. 75 КК, про що потерпілий просить у своїй касаційній скарзі.

За таких обставин доводи потерпілого про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, колегія суддів вважає непереконливими, а тому не вбачає підстав для їх задоволення.

Що ж стосується доводів потерпілого про те, що він не був належними чином повідомлений про час і дату апеляційного розгляду, що позбавило його можливості у суді апеляційної інстанції висловити свої міркування в частині призначеного покарання, то Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 в апеляційному порядку був оскаржений прокурором в частині невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, та захисником - у частині недоведеності винуватості ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні.

Апеляційний розгляд за вказаними апеляційними скаргами був призначений на 23 травня 2024 року, а згодом відкладений на 02 липня 2024 року, про що потерпілий ОСОБА_6 був повідомлений 16 квітня 2024 року та 02 червня 2024 року відповідно, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Однак, надалі з різних причин апеляційний розгляд неодноразово відкладався на 08 серпня 2024 року, 29 серпня 2024 року, 04 вересня 2024 року, 17 вересня 2024 року, 15 жовтня 2024 року та 29 жовтня 2024 року, проте матеріали кримінального провадження не містять відомостей, які б підтверджували повідомлення потерпілого про дату, час і місце апеляційного розгляду.

Колегія суддів вважає, що наведені обставини з огляду на положення ст. 412 КПК, хоча і є порушенням вимог кримінального процесуального закону, разом з тим, враховуючи позицію потерпілого, який під час судових дебатів не висловив свою незгоду із запропонованим прокурором видом та розміром покарання для ОСОБА_7 , в установленому законом порядку вирок суду не оскаржував, а після обізнаності про призначення апеляційного розгляду не виявляв цікавості щодо подальшого розгляду справи, у даному випадку таке порушення не може слугувати підставою для скасування оскаржуваної ухвали апеляційного суду, адже ці порушення вимог закону потерпілий пов`язує з позбавленням його можливості висловити свої доводи щодо призначеного ОСОБА_7 покарання, які (доводи) розглянуті судом касаційної інстанції під час касаційного розгляду за касаційною скаргою потерпілого.

З огляду на те, що суд касаційної інстанції не вбачає підстав для зміни судових рішень в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, скасування ухвали апеляційного суду у даному випадку не призведе до ухвалення судом апеляційної інстанції іншого рішення, аніж те, яке наразі оскаржує потерпілий.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, колегія суддів уважає за необхідне касаційну скаргу потерпілого залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 лютого 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3