ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/793/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1172/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.125 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілої - ОСОБА_7 ,

обвинуваченої - ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 21 березня 2025 року стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 21.03.2025 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Авдіївки, Донецької області, громадянку України, з вищою освітою, незаміжню, працевлаштовану на посаді продавець-консультант магазина « ІНФОРМАЦІЯ_2 », зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень 00 коп.

Вказаним вироком встановлено, що 24.12.2024 близько 22:40 год. ОСОБА_8 знаходилась у тамбурі між квартирами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , де також знаходилась потерпіла - ОСОБА_7 .

В ході спілкування між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виник словесний конфлікт під час якого, на ґрунті раптово виниклих неприязних особистих відносин у ОСОБА_8 виник умисел направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 .

Так, ОСОБА_8 усвідомлюючи протиправність своїх дій та діючи умисно, переслідуючи умисел направлений на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_8 в ході словесного конфлікту із ОСОБА_10 почала її штовхати. На що, ОСОБА_10 , захищаючись почала відштовхувати від себе ОСОБА_8 та в цей момент остання вкусила ОСОБА_7 у ділянку правого передпліччя.

Своїми умисними, протиправними діями ОСОБА_8 спричинила ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді садна на тлі синця на ліктьовій поверхні правого передпліччя у верхній третині, які відповідно до висновку експерта № 09-25/2025 відносяться до легких тілесних ушкоджень.

На зазначений вирок суду першої інстанції прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та обвинуваченою ОСОБА_8 подані апеляційні скарги.

До початку апеляційного розгляду прокурор відмовилась від своєї апеляційної скарги в порядку ч.1 ст.403 КПК України.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 21.03.2025, ухваливши виправдувальний вирок та закрити кримінальне провадження щодо неї за ч.1 ст.125 КК України.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, обвинувачена зазначає, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, а висновки суду першої інстанцій ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 373 КПК України та є істотним порушенням кримінального процесуального закону і тягне за собою скасування судового рішення.

Крім того, апелянт зазначає, що вона діяла в стані необхідної оборони захищаюсь від дій ОСОБА_7 , яка наносила їй телесні ушкодження, що виключає кримінальну відповідальність за вчинене.

Обвинувачена також зазначає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні належні, допустимі та достатні докази вчинення нею кримінального правопорушення, що є істотним порушенням і тягне за собою скасування судового рішення через відсутність встановленого розміру шкоди, завданої злочином.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченої та захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, думку прокурора та потерпілої, які вважали оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим, колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що ставлять під сумнів винуватість обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, перш ніж ухвалювати обвинувальний чи виправдувальний вирок, суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення та докази і позицію сторони захисту, надати їм належну, логічну оцінку, виходячи з вимог ст.ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

Крім того згідно з п. 15 ст.7, ст.22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.

При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Колегія суддів дійшла висновку, що зазначені вимоги кримінального процесуального закону суд виконав в повному обсязі.

Надаючи оцінку такому твердженню обвинуваченого колегія суддів виходить із правової позиції, висловленій в постанові Верховного суду від 10.09.2020 у справі № 555/2067/18.

Зокрема, колегія суддів виходить із того, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Законодавець вимагає лише, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням, що у даному провадженні було дотримано.

Колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, доводи апеляційних скарг обвинуваченої, встановила, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, дослідив обставини вчинення обвинуваченою ОСОБА_8 кримінального правопорушення за ч.1 ст.125 КК України згідно пред`явленого обвинувачення та обґрунтовано прийшов висновку про винуватість обвинуваченої у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження.

На підтвердження винуватості ОСОБА_8 та доведеності її вини у вчиненні кримінального правопорушення згідно пред`явленого обвинувачення, суд обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

Зокрема, потерпіла ОСОБА_7 в суді першої інстанції надала показання про те, що 24.12.2024 року вона вклала молодшу дитину спати і почула шум у тамбурі, а після стук у двері. Відчинила двері та побачила ОСОБА_8 . Між ними виник словесний конфлікт під час якого ОСОБА_8 почала її штовхати. Вона почала закриватися руками від неї, але ОСОБА_8 не зупинялась, хватала її за руки та вкусила у ділянку правого передпліччя. Враховуючи те, що у квартирі ОСОБА_8 знаходився якісь чоловік з яким вона голосно конфліктувала протягом всього вечора, побоюючись того, що останній може нанести тілесні ушкодження її старшому сину, який знаходився біля вхідних дверей та все що відбувалось бачив, вона забігла до квартири та зачинили вхідні двері. Після викликали швидку медичну допомогу та поліцію. Цю подію, крім ОСОБА_12 , бачила ще їх сусідка ОСОБА_13 через відчинені двері у тамбурі, яка знаходилась біля ліфту.

Свідок ОСОБА_12 також зазначив в суді першої інстанції, що він є старшим сином потерпілої ОСОБА_7 та 24.12.2024 десь о 22:30 вони разом з матір`ю почули шум у коридорі і як відчинялись двері сусідки ОСОБА_8 . Мати вирішила вийти в коридор подивитися що там відбувається, а його залишила з молодшим братом який вже спав. Після почув галас, крики та вирішив подивитися, що там відбувається. Відчинив двері і побачив, що ОСОБА_8 напала на його матір, почала її штовхати, мати закривала голову та обличчя руками, а ОСОБА_8 вкусила його мати за руку. Після чого мати забігла до квартири та зачинила двері. Під час подій які відбувалися у тамбурі між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 біля ліфту знаходилась сусідка ОСОБА_13 яка все бачила, оскільки двері тамбуру були відчинені. Він не бачив, щоб ОСОБА_7 наносила тілесні пошкодження ОСОБА_8

Свідок ОСОБА_13 , будучи допитаним в суді першої інстанції, пояснила, що вонає сусідкою обвинуваченої та потерпілої. Зазначила, що 24.12.2024 біля 22:30 вона перебувала біля ліфту на третьому поверсі, оскільки вирішила вийти на вулицю зі своєю собакою. ОСОБА_8 та ОСОБА_7 є її сусідами, квартири знаходяться на одному поверсі. Вона почули галас, шум який було чутно з тамбуру сусідів і побачила, що ОСОБА_8 стукає до дверей ОСОБА_7 . Остання відчинила двері, попрохала не кричати та припинити всі ці дії, оскільки у неї спить дитина, а ОСОБА_8 почала ще гучніше кричати на ОСОБА_7 з вимогою, щоб остання прибрала сміття з тамбуру, нецензурно висловлювалась в її бік та розмахувалась руками в бік ОСОБА_7 , почала її штовхати та вкусила її за праву руку. ОСОБА_7 побігла до своєї квартири, в дверях знаходився її син- ОСОБА_12 , який все це бачив і вони зачинили двері. Поглянувши на ОСОБА_8 вона побачила скляні очі у останньої. Після вона зайшла до ліфту та спустилась на перший поверх. Вона не бачила, щоб ОСОБА_7 наносила тілесні пошкодження ОСОБА_8 . Навпаки, ОСОБА_7 намагалась закритися від протиправних дій ОСОБА_8 . ОСОБА_7 вона знає довго тривалий час, як порядку виховану жінку, яка заміжня, має родину та виховують трьох дітей. Разом з тим, ОСОБА_8 охарактеризувала, як жінку яка веде не зовсім нормальний спосіб життя. До останньої дуже часто приходять якісь чоловіки та вживають спиртні напої.

Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_14 , яка є сусідкою обвинуваченої та потерпілої, пояснила, що вона не була свідком подій, обставини стали відомі зі слів ОСОБА_7 . З 2010 по 2012 рік займала посаду голови ОСББ. ОСОБА_7 вона знає довго тривалий час, як порядку виховану жінку. ОСОБА_8 охарактеризувала, як жінку, яка веде не зовсім нормальний спосіб життя.

Судом першої інстанції також була допитана свідок ОСОБА_15 , яка пояснила, що вона є головою ОСББ будинку, де мешкає обвинувачена та потерпіла. Зазначила, що вона не була свідком подій, обставини стали відомі з телефонної розмови з ОСОБА_8 24.12.2024. Під час телефонної розмови ОСОБА_8 повідомила про те, що вона 24.12.2024 біля 22:00 год повернулася додому и побачила, що в тамбуре знаходиться сміття яке ОСОБА_7 з ранку пообіцяла винести та прибрати, але цього не зробила. Вона почали робити прибирання у тамбурі, та не очікувано для неї вона побачила ОСОБА_7 , яка здійснила на неї напад, почала її смикати, затиснула її до кутку тамбура та почала її душити. З метою припинення цих подій, ОСОБА_8 вкусила ОСОБА_7 і забігла до своєї квартири. Через деякий час до неї прибула поліція і задала запитання стосовно цих подій. Під час допиту свідок ОСОБА_15 повідомила про те, що вона, як голова ОСББ зверталась до правоохоронних органів щодо перевірки осіб, які відвідували ОСОБА_8 раніше.

При цьому, колегії суддів ставиться критично до доводів обвинуваченої про відсутність свідків, які були безпосередніми очевидцями події у цьому кримінальному провадженні, оскільки такі твердження апелянта повністю спростовуються вищезазначеними показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які були безпосередньо допитані під час судового розгляду в суді першої інстанції, в тому числі за участі сторони захисту.

Належить також зазначити, що до початку свого допиту потерпіла та свідки ОСОБА_13 і ОСОБА_12 попереджалися про кримінальну відповідальність за надання завідома неправдивих показань та стороною захисту не надано будь-яких об`єктивних доказів, що вони не могли пам`ятати події, які мали місце згідно формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, в тому числі щодо дій обвинуваченої по відношенню до потерпілої, які передували до спричинення останній легких тілесних ушкоджень.

Колегія суддів також враховує, що свідок ОСОБА_12 є старшим сином потерпілої ОСОБА_7 , у зв`язку з чим він має певну зацікавленість у розгляді цього кримінального провадження, але його показання повністю відповідають показанням свідка ОСОБА_13 , а тому судом першої інстанції правильно взяті до уваги ці показання свідків при ухваленні оскаржуваного вироку.

Крім того, сторона захисту не надали суду апеляційної інстанції об`єктивних доказів, що ці свідки надавали завідомо неправдиві показання та вони мають намір обмовити обвинувачену ОСОБА_8 .

Більш того, свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не були очевидцями подій у цьому кримінальному провадженні та обставини подій у цій справі їм відомі лише зі слів потерпілої та обвинуваченої. Разом з цим, показання цих свідків стосуються відомостей, що характеризують особу потерпілої, а також подій, що були безпосередньо після вчиненого кримінального правопорушення, а тому ці показання є належними доказами у справі.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст.7, ч. 1 ст.26 КПК України, однією із загальних засад кримінального провадження є диспозитивність, яка полягає у вільному використанні суб`єктами кримінального провадження своїх процесуальних прав в межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Отже, сторона захисту у змагальному процесі не була позбавлена можливості також задавати потерпілій та свідкам питання, у тому числі, з метою підтвердження версії щодо відсутності протиправних дій потерпілої щодо обвинуваченої під час інкримінованого останній кримінального правопорушення.

Згідно ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу, а тому апеляційна скарга в цій частині є необґрунтованою та безпідставною.

Колегія суддів також зазначає, що потерпіла та свідки, що зазначені вище, ретельно допитувалися під час судового розгляду в суді першої інстанції, вони надавали детальні показання щодо обставин, пов`язаних із вчиненими ОСОБА_8 кримінального правопорушення за ч.1 ст.125 КК України, попереджалася про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, у зв`язку з чим у колегії суддів відсутні процесуальні підстави ставити під сумнів зазначені вище показання потерпілоїОСОБА_7 та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

Судом першої інстанції також співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку відомості, що містяться в письмових доказах, що надані стороною обвинувачення, а саме у: витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001148; висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи № 739-2024 від 25.12.2024; протоколу проведення слідчого експерименту від 26.12.2024 року та ілюстраціями до нього; висновку експерта № 09-25/2025.

Зокрема, з відомостей витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001148, вбачається, за заявою ОСОБА_7 внесені відомості цього реєстру про те, що її сусідка ОСОБА_8 24.12.2024 року о 22:00 вкусила її за руку та вдарила по обличчю.

З висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи № 739-2024 від 25.12.2024 вбачається, що на підставі судово-медичного огляду ОСОБА_7 встановлені наступні тілесні ушкодження: садно на тлі синця на ліктьовій поверхні правого передпліччя у верхній третині;-синець на передній поверхні лівого плеча у нижній третині. Садно на тлі синця утворилось від дії тупого твердого предмету, що мав обмежену контактну поверхню, за механізмом удару-тертя. Синець утворився від дії тупого твердого предмету, індивідуальні особливості діючої поверхні якого не відобразились, за механізмом удару або удару-стиснення. Враховуючи морфологічні ознаки встановлених тілесних ушкоджень, вони могли бути отримані у строк на який вказує обстежувана. За ступенем тяжкості синці та садно викликають незначні скороминущі наслідки, тривалість яких не перевищує 6 діб і за цією ознакою відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Як вбачається з відомостей протоколу проведення слідчого експерименту від 26.12.2024 року та ілюстраціями до нього, потерпіла ОСОБА_7 під час слідчого експерименту зазначила та показала про обставини і механізм отримання нею тілесних ушкоджень внаслідок дій ОСОБА_8 за обставин подій, що мали місце 24.12.2024 року о 22:30 у тамбурі між квартирами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

Висновком висновку експерта № 09-25/2025 встановлено, що згідно «Висновку фахівця» № 739-2024 від 25.12.2024 у гр. ОСОБА_7 мали місце наступні тілесні ушкодження: садно на тлі синця на ліктьовій поверхні правого передпліччя у верхній третині; синець на передній поверхні лівого плеча у нижній третині. Садно на тлі синця утворилось від дії тупого твердого предмету, що мав обмежену контактну поверхню, за механізмом удару-тертя. Синець утворився від дії тупого твердого предмету, індивідуальні особливості діючої поверхні якого не відобразились, за механізмом удару або удару-стиснення. Враховуючи морфологічні ознаки встановлених тілесних ушкоджень, вони могли бути отримані у строк вказаний у постанові.

За ступенем тяжкості синці та садно викликають незначні скороминущі наслідки, тривалість яких не перевищує 6 діб і за цією ознакою відносяться до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень (відповідно до п.п. 2.3.2.«б», 2.3.5., «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995).

Вирішення питання про «самоспричинення» тілесних ушкоджень, не входить до компетенції судово-медичного експерта, так як включає в себе юридичне поняття.

Враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень, розташованих у різних анатомічних ділянках та площинах тіла гр. ОСОБА_10 , можливість їх утворення внаслідок одноразового падіння потерпілої на площині (тобто «з висоти власного зросту»), виключається.

Показання гр. ОСОБА_16 , що викладені у «Протоколі проведення слідчого експерименту» від 26 грудня 2024, в цілому не суперечать наявним судово-медичним даним у частині механізму утворення та способу спричинення встановлених у неї тілесних ушкоджень.

Обвинуваченою не оспорюється в своїй апеляційній скарзі відомості, що містяться у вищенаведених письмових доказах, на які послався суд першої інстанції при доведеності її вини за пред`явленим обвинуваченням, а також не порушується питання щодо допустимості і достовірності цих доказів, а тому колегія суддів, дотримуючись вимог ст.404 КПК України, не перевіяє оскаржуваний вирок в цій частині.

При цьому, під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанції обвинувачена не заперечувала, що спричинила тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_10 , але вказувала, що вимушена була захищатися від дій потерпілої, внаслідок чого вона вчинила інкриміноване їй кримінальне правопорушення у стані необхідної оборони.

Разом з цим, перевіряючи такі твердження та доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_8 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Таке перевищення меж необхідної оборони тягне за собою кримінальну відповідальність лише у випадках, передбачених у ст.ст. 118, 124 КК України.

Колегія суддів зазначає, що право на необхідну оборону виникає лише за наявності для цього підстави. Така підстава відповідно до ч. 1 ст. 36 ККУкраїни характеризується двома елементами: учиненням особою суспільно небезпечного посягання та необхідністю його негайного відвернення або припинення.

Перший елемент підстави необхідної оборони - це наявність суспільно небезпечного посягання. Об`єктом суспільно небезпечного посягання можуть бути, зокрема, охоронювані законом права та інтереси іншої особи, тобто особи, яка хоч і була піддана посяганню, але сама їх не захищає і на захист якої стала інша особа. Істотною характеристикою суспільно небезпечного посягання є його наявність, тобто тривалість у часі, протягом якого тільки й можлива необхідна оборона.

Другий елемент, що характеризує підставу необхідної оборони, - це наявність у того, хто захищається, потреби в негайному відверненні чи припиненні наявного суспільно небезпечного посягання.

Існування підстави для необхідної оборони свідчить про те, що особа перебуває в стані необхідної оборони, тобто в неї виникло право на захист правоохоронюваних інтересів шляхом завдання шкоди тому, хто посягає. Таке право існує в особи лише протягом часу, коли вона перебуває в стані необхідної оборони. У разі якщо такий стан закінчився, то право на необхідну оборону припиняється. Якщо, незважаючи на це, особа все ж таки заподіює шкоду особі, що здійснювала суспільно небезпечне посягання, то вона підлягає кримінальній відповідальності за заподіяну шкоду на загальних підставах.

При цьому, колегія суддів критично ставиться до апеляційних доводів обвинуваченої та сторони захисту, що надані під час апеляційного розгляду, про те, що ОСОБА_8 не підлягає кримінальній відповідальності через її дії в стані необхідної оборони, оскільки такі твердження повністю спростовуються показаннями свідків як самої потерпілої, так і показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 .

Зокрема, потерпіла ОСОБА_16 пояснила під час свого допиту в суді першої інстанції, що будь-яких протиправних дій за фактичних обставин у цьому кримінальному провадженні стосовно обвинуваченої ОСОБА_8 не вчиняла.

Під час апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_16 фактично підтвердила свої показання і під час апеляційного розгляду.

Колегія суддів також враховує показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , які мешкають тривалий час в одному будинку з потерпілою ОСОБА_16 та характеризують її тільки з позитивного боку.

Крім того, апеляційний суд враховує, що свідок ОСОБА_15 зазначила при своєму допиті в суді першої інстанції, що не була очевидцем конфлікту між обвинуваченою та потерпілою, але зазначила, що в телефонній розмові між нею і ОСОБА_8 , остання їй вказала, що, з метою запобігання протиправних дій ОСОБА_16 , обвинувачена вкусила потерпілу за руку.

При цьому, в суді першої інстанції свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , будучи попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, пояснили, що конфлікт між потерпілою та обвинуваченою виник саме за ініціативи ОСОБА_8 , яка спочатку стукала до дверей квартири ОСОБА_16 , після чого остання була вимушена вийти у спільний тамбур між їхніми квартирами, де почався словесний конфлікти, під час якого обвинувачена почала штовхати потерпілу, яка вимушена була захищатися від дій останньої та виставила руку перед собою, та в цей час ОСОБА_8 вкусила за передпліччя руки ОСОБА_10 .

Тобто, на переконання колегії суддів, такі дії обвинуваченої не тільки свідчать про бажання останньої викликати словесний конфлікт із потерпілою, а також і про умисел ОСОБА_8 спричинити ОСОБА_16 тілесні ушкодження, які в подальшому були завдані у вигляді садна на тлі синця на ліктьовій поверхні правого передпліччя у верхній третині.

Колегія суддів також зазначає, що під час апеляційного розгляду встановлювались підстави, передбачені п.7 ч.1, ч.7 ст.284, ст.417 КПК України, але обвинувачена та потерпіла категорично заперечували проти цього.

Що стосується апеляційних доводів обвинуваченої ОСОБА_8 про відсутності позовних вимог з боку потерпілої, що, на думку останньої, виключає в її діях складу кримінального проступку за ч.1 ст.125 КК України, колегія суддів зазначає, що такі твердження апелянта є безпідставним та суб`єктивним, оскільки кримінальна відповідальність за цей склад кримінального правопорушення настає саме за завдання винною особою легких тілесних ушкоджень, що в майбутньому може бути підставою для подання потерпілою цивільного позову про стягнення з обвинуваченої матеріальної чи моральної шкоди за наслідками судового розгляду.

Отже, враховуючи вищезазначені досліджені докази, в тому числі показання потерпілої ОСОБА_16 та свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_12 про те, що обвинувачена була ініціатором конфлікту та здійснювала активні фізичні дії в бік потерпілої, від яких остання вимушена була захищатись, виставивши перед собою руку, в передпліччя якої вкусила обвинувачена, завдавши потерпілій легкі тілесні ушкодження, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги обвинуваченої про вчинення нею кримінального правопорушення у стані необхідної оборони, - є безпідставними та неспроможними, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та спростовуються ними.

З огляду на викладене, версія та доводи сторони захисту про незгоду з оскаржуваним вироком в частині наявності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення за ч.1 ст.125 КК України, внаслідок вчинення цих дій у стані крайньої необхідності, на переконання колегії судді, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, оскільки стороною захисту не надано суду відповідних доказів.

Колегія суддів розцінює не визнання обвинуваченою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, як обраний засіб захисту від пред`явленого обвинувачення і бажання уникнути відповідальності за скоєне.

У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки. Судом першої інстанції також повністю дотримані вимоги чинного законодавства, досліджено усі обставини кримінального провадження та оцінено надані докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, можуть бути покладені в основу обвинувального вироку. Стороною захисту не доведено наявність підстав для виправдання обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням чи зміни оскаржуваного вироку в частині кваліфікації дій обвинуваченого, з урахуванням доводів, наведених в апеляційній скарзі обвинуваченої ОСОБА_8 .

Таким чином, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції дослідивши докази надані сторонами кримінального провадження, оцінивши кожний доказ за своїм внутрішнім переконанням, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, тобто у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування чи зміни судового рішення при перевірці цього кримінального провадження, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, за наслідками апеляційного розгляду стороною захисту не доведено наявність підстав для скасування оскаржуваного вироку, а тому подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 21 березня 2025 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді :