Справа № 303/9349/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/277/25 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 червня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Несвиж Несвижського району Мінської області, Республіка Білорусь, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

ОСОБА_7 призначено за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом іспитового строку в 3 (три) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України на період іспитового строку покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Прийнято відмову потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , цивільного позивача ОСОБА_12 від цивільних позовів, провадження закрито.

Вирішено питання з речовими доказами, процесуальними витратами, арештом майна, запобіжним заходом та заставою.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 , 31 липня 2021 року близько 17 години 14 хвилин, керуючи технічно справним транспортним засобом марки «INFINITI» моделі FX35», реєстраційний номер НОМЕР_1 , без пасажирів, з вантажем у вигляді будівельних матеріалів, загальною вагою 375 кілограм, рухався зі швидкістю 100 км/год., яка перевищувала максимально допустиму швидкість транспортних засобів поза населеними пунктами 90 км/год., по автодорозі «Н- 09» сполученням «Мукачево - Івано-Франківськ - Рогатин - Львів» зі сторони міста Мукачево у напрямку села Верхній Коропець, Мукачівського району, Закарпатської області, у світлий час доби, без опадів та будь-яких інших атмосферних явищ, де дорога вкрита асфальтобетоном, крива в плані - незначне заокруглення дороги ліворуч по ходу його руху, має дві смуги руху, по одній у кожному напрямку, які розділені між собою дорожньою-горизонтальною розміткою 1.1 (вузька суцільна лінія), що поділяє транспортні потоки протилежних напрямків.

Рухаючись таким чином по своїй правій смузі руху у напрямку села Верхній Коропець, Мукачівського району, проїжджаючи повз територію АЗС «БРСМ», що зліва по ходу його руху, водій ОСОБА_7 , діючи всупереч вимогам п 1.3., п. 1.5., п.1.10. терміни «безпечна швидкість», «небезпека для руху» та «розділювальна смуга», п.п. б), д) п. 2.3., п. 10.1., п. 12.1., п. 12.3. п.п. (б) п. 14.2. та п. 34 Дорожня горизонтальна розмітка 1.1 (вузька суцільна пінія) «Правил дорожнього руху» затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, будучи самовпевненим та нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників порожнього руху, керуючи транспортним засобом проявив неуважність до порожньої обстановки, що склалася та її зміни, не забезпечив безпеку дорожнього руху, перетнув дорожню горизонтальну розмітку 1.1, виїхав на зустрічну смугу руху та розпочав виконувати маневр обгону колони попутно рухаючихся у той час, по його правій смузі руху трьох транспортних засобів, а саме першого автомобіля марки «Ford» моделі «C-Мах», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_13 , другого автомобіля марки «Mercedes-Benz» моделі «Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_14 та третього автомобіля марки «Mazda» моделі «323», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_12 , на якому у той час завчасно був увімкнений світловий покажчик лівого повороту, та який змінював напрямок свого руху ліворуч, ближче до дорожньої горизонтальної розмітки 1.1, мав перевагу в русі та створював водію ОСОБА_7 небезпеку для руху. Здійснивши обгін першого автомобіля, водій ОСОБА_7 не відмовився від виконання подальшого невиправданого маневру обгону, не дотримався безпечної швидкості, чим самим позбавив себе змоги безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух у даних дорожніх та погодних умовах, не повернувся на раніше займану смугу в проміжок між автомобілями, які він обганяв з дотриманням безпечної дистанції - хоча міг, з моменту виникнення небезпеки для руху, яку він об`єктивно був спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, продовжив рухатися далі, збільшуючи при цьому свою швидкість руху та проїжджаючи навпроти заїзду на територію АЗС «АВІАС», що на 4-му км., мінус 114,4 м. автодороги «Н-09», допустив зіткнення з автомобілем марки «Mazda»моделі «323», реєстраційний номер НОМЕР_4 , який у той час знаходився на смузі руху напрямком зі сторони села Верхній Коропець у бік міста Мукачево, у стадії завершення виконання маневру повороту ліворуч на територію АЗС «АВІАС».

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, передній пасажир автомобіля марки «Mazda» моделі «323» реєстраційний номер НОМЕР_4 , ОСОБА_15 , згідно висновку судово-медичної експертизи отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми; субарахноїдальних крововиливів; закритої травми грудної клітки у вигляді множинних двобічних переломів ребер; забою та розриву обох легень; забою органів середостіння та гематораксу (3000 мл.); закритої травми черева у вигляді розриву печінки та селезінки; закритої хребетно-спінальної травми у вигляді перелому тіла 7-го грудного хребця з пошкодженням спинного мозку; закритого перелому в ділянці лівого променево-зап`ястного суглобу, що ускладнилось масивною внутрішньою кровотечею, що призвело до травматичного та гіповолемічного шоків, що і явилося безпосередньою причиною його смерті.

Дані тілесні ушкодження є характерними для травми особи, яка знаходилась середині салону автомобіля в момент ДТП, що мала місце 31 липня 2021 року, та згідно п. 2.1.1. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17 січня 1995, відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що небезпечні для життя у момент їх спричинення і перебувають у прямому причинному зв`язку із безпосередньою причиною настання смерті.

Крім цього, у результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, задній пасажир автомобіля марки «Mazda»моделі «323», реєстраційний номер НОМЕР_4 , неповнолітній ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку судово-медичної експертизи отримав тілесні ушкодження у вигляді: розриву селезінки; забою та гематоми печінки; забою та гематоми нирки (правої та лівої); дифузного забою головного мозку; перелому тіла лівої великогомілкової кістки з переломом малогомілкової кістки; перелому тіла правої стегнової кістки; переломів кісток тазу; множинних відкритих ран в області тазостегнового суглобу і стегна зліва та травматичного шоку. Вказані тілесні ушкодження є характерними для травми особи, яка знаходилась в середині салону автомобіля в момент ДТП, що мала місце 31 липня 2021 року, та згідно п. 2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17 січня 1995 року, відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень.

Таким чином, водій ОСОБА_7 порушив вимоги п. 1.3., п. 1.5., п.1.10. терміни «безпечна швидкість», «небезпека для руху» та «розділювальна смуга», п.п. б), д) п. 2.3., п. 10.1., п. 12.1., п. 12.3., п.п. б) п. 14.2. та п. 34 Дорожня горизонтальна розмітка 1.1 (вузька суцільна лінія) «Правил дорожнього руху».

Невиконання ОСОБА_7 вимог п. 10.1., п. 12.3., п.п. б) п. 14.2. та вимог дорожньої горизонтальної розмітки 1.1 (вузька суцільна лінія) «Правил дорожнього руху», знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали, зокрема отриманням потерпілим ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень та отриманням потерпілим ОСОБА_15 тяжких тілесних ушкоджень що потягли за собою смерть.

Такі дії ОСОБА_7 суд кваліфікує за частиною 2 статті 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжкі тілесні ушкодження та спричинили смерть потерпілого.

Органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковані як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що заподіяли потерпілому ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження та спричинили потерпілому ОСОБА_15 тяжкі тілесні ушкодження, що потягли за собою смерть потерпілого - частина 3 статті 286-1 КК України.

Не погоджуючись із цим вироком, прокурор Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_6 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 червня 2023 року скасувати, ухвалити вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим за ч. 3 ст. 286-1 КК України та призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 7 років. У решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор покликається на те, що суд визнав ОСОБА_7 винним за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто, констатувавши в діях обвинуваченого порушення вимог Правил дорожнього руху, не взяв до уваги лише таку кваліфікуючу ознаку кримінального правопорушення, як вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Сторона обвинувачення, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Прокурор вважає, що перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння повністю доведено матеріалами кримінального провадження, тому суду слід було застосувати стосовно ОСОБА_7 положення не ч. 2 ст. 286, а ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Як зазначає прокурор, після ДТП, яка мала місце 31 липня 2021 року, ОСОБА_7 було доставлено до лікувального закладу, де він був оглянутий лікарем. За результатами такого огляду зроблено висновок, що останній перебуває у стані алкогольного сп`яніння. З метою перевірки на стан алкогольного сп`яніння в обов`язковому порядку було застосовано алкотестер «Драгер», при чому двічі. Перший раз показник алкоголю складав 1,86 проміле, повторно, через деякий час, - 1,82 проміле. Результати алкотестера відображені у медичній документації ОСОБА_7 (медична картка стаціонарного хворого №9505), а також у медичній довідці від 21 вересня 2021 року за №1215/01-12.

Звертає увагу, що пристрій «Драгер», яким здійснювалося визначення концентрації алкоголю в крові ОСОБА_7 шляхом аналізу повітря, яке він видихав, сертифікований, відповідає технічному регламенту щодо медичних виробів, з добрим терміном придатності (до 7 червня 2023 року). При цьому допитаний у судовому засіданні лікар Мукачівської центральної районної лікарні, який проводив огляд ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , показав, що 31 липня 2021 року після 17 години в лікарню поступив потерпілий ОСОБА_12 (другий водій, учасник дорожньо-транспортної пригоди). Після огляду пацієнта, було прийнято рішення про його госпіталізацію. Обстеження на алкоголь показало нульовий результат. Пізніше було доставлено іншого водія учасника ДТП, ОСОБА_7 . Його доставили на ношах, через травму ноги. З самого початку був присутній запах алкоголю з порожнини рота. На запитання лікаря «чи вживав алкоголь» ОСОБА_7 кивнув головою. У подальшому ОСОБА_7 також був обстежений алкотестером «Драгер», таке обстеження проводилося двічі: перший раз результат був 1,86 проміле, другий раз, приблизно через 20 хвилин, - 1,82 проміле. Оскільки «Драгер» зафіксував стан алкогольного сп`яніння, то у ОСОБА_7 медичним працівником взято біологічні взірці крові. Таким чином, огляд ОСОБА_7 на стан алкогольного сп`яніння проведений під час отримання ним медичної допомоги, тому, відповідно, і запис у журнал реєстрації медичного огляду осіб не вносився.

Відповідно до висновку експерта від 16 серпня 2021 року №1714 за результатами проведення токсикологічної експертизи у крові ОСОБА_7 не виявлено метиловий, етиловий, н-пробіловий, н-бутиловий, н-аміловий спитри та їх ізомери. Однак, із матеріалів кримінального провадження, які досліджені у судовому засіданні, встановлено, що кров у ОСОБА_7 взята 31 липня 2021 року о 18:30 год., а до судово-токсикологічного відділення лабораторії облбюро СМЕ слідчим доставлена лише 12 серпня 2021 року, тобто через 12 днів, що ставить під сумнів, що у пробірках могла бути крові ОСОБА_7 . Твердження обвинуваченого про те, що він не вживав алкоголь, зроблені з метою уникнення ним покарання за вчинений злочин.

Як вказує прокурор, вказаний висновок експертизи не є основним доказом того, що ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Крім цього, прокурор зазначає, що призначене судом покарання є занадто м`яким, не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вказує, що приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд недостатньо врахував обставини вчинення злочину, а саме характер порушень вимог ПДР, адже обвинувачений свідомо сів за кермо транспортного засобу у стані алкогольного сп`яніння, що призвело до загибелі однієї людини ти отриманні тяжких тілесних ушкоджень неповнолітнім підлітком. Під час досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнавав., у своїх показаннях перекладав вину за дорожньо-транспортну пригоду на водія іншого транспортного засобу ОСОБА_12 . Тобто у цьому випадку відсутнє щире каяття з боку обвинуваченого. За цих обставин відсутні підстави для застосування щодо нього ст. 75 КК України.

Звертає увагу, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення належить до суспільно небезпечних злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, а тому позиція потерпілого щодо покарання, яке винний повинен понести за скоєне, під час вирішення цього питання судом не є вирішальною.

28 липня адвокат ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подав пояснення у порядку п. 5 ч. 3 ст. 42 КПК України, у яких просить апеляційну скаргу прокурора на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 червня 2023 року відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Подані пояснення аргументує тим, що сторона захисту не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, оскільки судом першої інстанції правомірно та відповідно до закону було перекваліфіковано дії ОСОБА_7 з ч. 3 ст. 286-1 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України. Призначене ОСОБА_7 покарання з застосуванням ст. 75 КК України є таким, що відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, достатнім для перевиховання ОСОБА_7 та недопущення такого в майбутньому. Звертає увагу, що ОСОБА_7 визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, щиро розкаявся, повністю відшкодував шкоду, спричинену кримінальним правопорушенням, усім потерпілим. Кошти в сумі 124 050 гривень, які були внесені в якості застави, обвинувачений просив перерахувати на потреби Збройних Сил України, які надалі були туди перераховані. Судом при призначенні покарання було взято до уваги також особу обвинуваченого, те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, обвинувачується у вчиненні необережного злочину, має позитивну характеристику та двох неповнолітніх дітей. За цих обставин, сторона захисту вважає подану прокурором апеляційну скаргу необгрунтованою.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримав частково, оскільки погодився з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 05 лютого 2025 року, стосовно недоведеності наявності у діях обвинуваченого ОСОБА_7 такої кваліфікуючої ознаки як вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння; просив призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 просили відмовити у задоволенні апеляційних вимог, пославшись на їх безпідставність.

Неповнолітній потерпілий ОСОБА_11 , його законний представник ОСОБА_17 та представник ОСОБА_18 , будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення апеляційного розгляду, у судові засідання 22 квітня 2025 року, 27 травня 2025 року, 29 липня 2025 року та 02 вересня 2025 року не з`явились. 18 квітня 2025 року на адресу суду надійшла заява представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_18 про проведення судового засідання без його участі та участі потерпілого ОСОБА_11 ; з приводу апеляційної скарги вказав, що сторона потерпілого у її вирішенні покладається на розсуд суду.

Потерпілий ОСОБА_10 та представник цивільного позивача ОСОБА_19 , будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення апеляційного розгляду, у судові засідання 22 квітня 2025 року, 27 травня 2025 року, 29 липня 2025 року та 02 вересня 2025 року не з`явились, про поважність причин неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не подали.

За цих обставин, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, з метою дотримання розумних строків розгляду, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як слідує з матеріалів справи, органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 було кваліфіковано за ч. 3 ст. 286-1 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що заподіяли потерпілому ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження та спричинили потерпілому ОСОБА_15 тяжкі тілесні ушкодження, що потягли за собою смерть потерпілого.

Втім, місцевим судом у ході судового розгляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 порушив правила безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжкі тілесні ушкодження та спричинили смерть потерпілого, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги прокурора, остання, зокрема, не згодна з кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 через виключення судом такої кваліфікуючої ознаки як вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Під час касаційного перегляду ухвали Закарпатського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року у кримінальному провадженні №0000346, якою переглянуто оскаржений вирок від 08 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 , Третя судова палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 05 лютого 2025 року, надавши оцінку касаційним доводам прокурора щодо помилкової кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, дійшла висновку про відсутність підстав для скасування ухвали Закарпатського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року з підстав неправильної кваліфікації дій обвинуваченого. Тим самим, указана колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції про недоведеність наявності у діях ОСОБА_7 такої кваліфікуючої ознаки, як вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння, що могло б мати наслідком визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України.

За правилами ст. 439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

За цих обставин, враховуючи, що указані вимоги щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 були предметом перевірки суду касаційної інстанції та за результатом розгляду яких касаційний суд дійшов висновку про їх безпідставність, апеляційний суд, врахувавши думку прокурора та сторони захисту, вважає недоцільним повторний перегляд апеляційної скарги в цій частині.

Стосовно апеляційних доводів прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання суспільній небезпеці злочину та його особі, то апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Приписами ч. 1 ст. 75 КК України (у редакції станом на 31 липня 2021 року) передбачено, якщо суд, крім визначених законом випадків, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За змістом цієї норми закону, підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, належним чином мотивоване у вироку, про можливість її виправлення без відбування покарання. Такий висновок суду повинен ґрунтуватися на відомостях про вчинене особою кримінальне правопорушення, її посткримінальну поведінку, характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки, наявність чи відсутність судимостей тощо. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини в сукупності, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання в умовах застосування положень ст. ст. 75, 76 КК України.

На переконання колегії суддів, зазначені вимоги закону при призначенні ОСОБА_7 покарання та визначенні порядку його відбування були дотримані місцевим судом не в повному обсязі.

Як слідує з оскарженого вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції зазначив про: ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до тяжкого злочину; характер та мотиви допущеного обвинуваченим порушення правил безпеки дорожнього руху; заподіяні наслідки та його ставлення до них; дані про особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий, на обліках у наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, має постійне місце роботи в ТзОВ «АвтоКомплект», на його утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно; те, що обвинувачений відшкодував заподіяну потерпілим шкоду та ініціював перерахування суми застави на користь Збройних Сил України; думку потерпілих, які просили призначити ОСОБА_7 покарання, не пов`язане з позбавленням волі, та визначити йому додатковий вид покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами; добровільне відшкодування заподіяної моральної та матеріальної шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням, як обставину, що пом`якшує покарання; відсутність обставин, що його обтяжують.

Пославшись на вказані обставини, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України основного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, а також про можливість звільнення обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки та поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

При цьому, будь-яких переконливих мотивів в обґрунтування рішення стосовно звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням суд у вироку не навів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Втім, ухвалюючи своє рішення, суд першої інстанції, належним чином не оцінив і не врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме те, що керуючи технічно справним транспортним засобом обвинувачений порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило неповнолітньому потерпілому ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження та спричинили потерпілому ОСОБА_15 тяжкі тілесні ушкодження, що потягли за собою смерть потерпілого.

Крім того, ОСОБА_7 під час досудового розслідування та судового розгляду вини у вчиненні кримінального правопорушення не визнавав, у своїх показаннях перекладав вину за дорожньо-транспортну пригоду на водія іншого транспортного засобу ОСОБА_12 .

Апеляційний суд вважає, що навіть попри вчинення ОСОБА_7 злочину через необережність, враховуючи тяжкість наслідків у виді загибелі людини та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень неповнолітньому, відсутні підстави стверджувати, що обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім для реальної корекції соціальної поведінки обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що без відбування обвинуваченим покарання такі заходи не здатні забезпечити реалізацію визначеної у ст. 50 КК України мети, захистити права і свободи інших осіб від протиправних посягань, а відтак застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України не сприятиме досягненню справедливого балансу між його правами та свободами й інтересами держави та суспільства.

На думку апеляційного суду, призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання з випробуванням за встановлених обставин не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими водіями.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вчинений обвинуваченим ОСОБА_7 тяжкий злочин є суспільно небезпечним, його наслідки невідворотними, а мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його щодо особи, яка вчинила злочин.

При цьому, покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності відповідальності, що відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Таким чином, оскільки колегія суддів дійшла висновку про помилкове застосування положень ст. 75 КК України, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання в порядку п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України з ухваленням апеляційним судом нового вироку в цій частині за правилами, визначеними у п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, колегія суддів відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує загальні засади призначення покарання, які враховані судом першої інстанції, те, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, у результаті якого настали незворотні наслідки у вигляді смерті потерпілого, а неповнолітньому потерпілому заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, ставлення обвинуваченого до вчиненого та вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 основне покарання у розмірі, наближеному до мінімального за санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На переконання колегії суддів, саме таке покарання відповідатиме принципам співмірності вчиненому, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Факт наявності в обвинуваченого двох малолітніх дітей, позитивна характеристика за місцем проживання та перерахунок застави на рахунок Збройних Сил України не можуть враховуватись як підстава для звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням.

Водночас, згідно з ч. 5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Як слідує з матеріалів справи, ухвалою слідчого судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 серпня 2021 року до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Львівської області від 14 лютого 2022 року ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою з визначенням розміру застави, яку було внесено 14 лютого 2022 року та ОСОБА_7 звільнено з-під варти.

З огляду на викладене, ОСОБА_7 у строк покарання слід зарахувати строк попереднього ув`язнення з 03 серпня 2021 року до 14 лютого 2022 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 420, ч. 15 ст. 615 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу прокурора Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок у цій частині, яким ОСОБА_7 визнати винним за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком 2 роки.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 03 серпня 2021 року до 14 лютого 2022 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4