Справа № 736/903/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/560/25
Категорія - ч. 1 ст.125 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000062 від 02.04.2025, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Корюківського районного суду Чернігівської області від 16 квітня 2025 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Корюківка, Корюківського району, Чернігівської області, з повною загальною середньою освітою, депутатом не являється, одруженого, військовозобов`язаного, не працюючого, маючого на утриманні малолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , згідно ст. 89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

У С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді 180 годин громадських робіт.

Початок строку відбуття покарання постановлено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Місцевим судом установлено, що ОСОБА_7 , 24.03.2025 близько 19 год 00 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та знаходячись у кухні будинку, що за адресою: АДРЕСА_3 , на ґрунті неприязних сімейних відносин, з особистих мотивів, діючи умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у виді заподіяння шкоди здоров`ю потерпілій та бажаючи їх настання, в ході конфлікту, стоячи навпроти своєї дружини ОСОБА_7 , наніс їй два удари правою ногою по лівій нозі в область сідниці. Після цього, перемістившись на подвір`я домоволодіння за вказаною адресою ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати свій єдиний умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, в ході триваючого конфлікту, стоячи над дружиною ОСОБА_7 , яка лежала на землі на животі, наніс їй два удари правою ногою по задній поверхні шиї. Вищезазначеними умисними діями ОСОБА_7 спричинив своїй дружині ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді гематом в ділянці сідниць та гематом по задній поверхні шиї, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про запобіганнята протидію домашньому насильству» під домашнім насильством розуміється діяння (дії або бездіяльність) фізичного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до п. b ст. 3 Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (Стамбульська конвенція) - «домашнє насильство» означає всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Вказаними умисними діями ОСОБА_7 , у відповідності до ст. 1, 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», вчинив домашнє насильство у формі фізичного насильства відносно дружини ОСОБА_7

Не оспорюючи кваліфікацію дій, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 , захисник подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду в частині призначення покарання змінити та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн. Вважає вирок суду занадто суворим, адже обставинами, що пом`якшують покарання, є визнання вини, його щиросердечне розкаяння, активне сприяння слідству у розкритті злочину, за час проведення слідства ОСОБА_7 багаторазово пожалкував про вчинене, вибачився. Звертає увагу, що обвинувачений працює неофіційно, є єдиним годувальником у родині, на його утриманні знаходяться дружина та малолітня дитина, а виконання вироку позбавить всю родину засобів існування. На думку захисту, саме покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян буде достатнім та необхідним для досягнення основної мети покарання.

До початку розгляду справи від потерпілої ОСОБА_7 надійшло клопотання з проханням звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку з примиренням та закрити кримінальне провадження стосовно нього.

Заслухавши доповідача, прокурора, який просив вирок суду залишити без змін, позицію обвинувачееного мта потерпілої, які наполягали на задоволенні апеляційної скарги чи на закритті кримінального провадження у зв`язку з примиренням, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів провадження, обвинувальний акт щодо вчинення ОСОБА_7 кримінального проступку розглядався у спрощеному провадженні, а тому встановлені досудовим розслідуванням і, відповідно, судом, фактичні обставини кримінального правопорушення колегія суддів не переглядає відповідно до вимог ч.1 ст. 394, ч.1 ст.404 КПК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 382 КПК вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження. Отже, ця норма відсилає до загальних вимог кримінального процесуального закону, яким має відповідати вирок суду, ухвалений за результатами спрощеного провадження і такою нормою є ст. 374 КПК.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який згідно ст. 12 КК України є кримінальним проступком, особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, не працює, має на утриманні малолітнього сина, за медичною допомогою в диспансерні та наркологічне відділення не звертався, врахував обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття обвинуваченого, обставини, які обтяжують покарання, а саме, вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою перебуває у сімейних відносинах та вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала в стані алкогольного сп`яніння, та обґрунтовано призначив за ч. 1 ст. 125 КК України покарання у виді громадських робіт в межах санкції вказаної статті.

Що стосується покарання, призначеного обвинуваченому, то воно визначене судом з урахуванням ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особи обвинуваченого та оцінки обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочини, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для їх виправлення та попередження нових злочинів.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити із класифікації злочинів, критерії якої передбачені ст. 12 КК України, а також із особливостей конкретного злочину та обставин його вчинення.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачено, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним й достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченому міру покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше силу ст. 89 КК України не судимий, непрацюючий, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, має на утриманні малолітнього сина, врахував обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у виді громадських робіт у межах санкції частини статті.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони обґрунтовані та належним чином мотивовані, тому не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог щодо неврахування судом пом`якшуючих покарання обставин, висновки суду в цій частині відповідають встановленим обставинам кримінального провадження.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований та доказів отримання ним доходів із законних джерел у кримінальному провадженні немає, а тому підстав для призначення покарання у виді штрафу не вбачає.

На думку колегії суддів апеляційного суду, таке покарання повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень та підстав вважати його надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі, немає.

Призначене місцевим судом покарання відповідає загальним засадам призначення покарання та особі обвинуваченого і є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Стосовно клопотання потерпілої ОСОБА_7 щодо закриття кримінального провадження на підставі ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням із обвинуваченим, то по ньому слід відмовити, оскільки справи відносно домашнього насильства не підлягають закриттю у зв`язку з примиренням.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Залишити без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , а вирок Корюківського районного суду Чернігівської області від 16 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4