Справа № 739/95/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/452/25
Категорія - ч.1 ст. 377 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю сторін кримінального провадження

особи, щодо якої застосовані примусові заходи медичного характеру ОСОБА_6

його законного представника ОСОБА_7

його захисника адвоката ОСОБА_8

прокурора ОСОБА_9

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові, одночасно в режимі відео конференції із Новгород-Сіверським районним судом, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000390 від 28 серпня 2024 року за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Сосницького районного суду Чернігівської області від 05 березня 2025 року про застосування примусових заходів медичного характеру,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою за вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 377 КК України, застосовані примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу із надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з базовою освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше неодноразово судимого та до якого застосовувались примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Питання про долю речового доказу вирішене у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Як установив суд, відповідно Постанови Верховної Ради України №4577-VI від 22.03.2012 року ОСОБА_10 обрано безстроково на посаду судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області.

Під час виконання своїх посадових обов`язків, здійснюючи правосуддя в порядку, встановленому процесуальним законом, суддя Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області ОСОБА_10 розглядав кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України.

Вироком Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області, ухваленого суддею ОСОБА_10 03 червня 2016 року, ОСОБА_6 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді чотирьох місяців арешту.

09 серпня 2024 року, близько 13 години 25 хвилин, ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області за адресою: м. Новгород-Сіверський, вул. Гімназична, 10-а, Чернігівської області, висловлював своє обурення роботою судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області ОСОБА_10 , звернувшись до нього російською мовою, яка є зрозумілою для зазначеного судді, вимагав від судді ОСОБА_10 прийняти рішення на його користь про повернення йому автомобіля, відомості про який в ході досудового розслідування не встановлено, та будучи незадоволеним відмовою судді прийняти таке рішення, всупереч встановленим нормам суспільної поведінки та моралі, двічі висловив погрозу вбивством та погрозу знищення майна на адресу судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області ОСОБА_10 , сказавши «Я, тебя зарежу, а машину твою спалю!» супроводжуючи, при цьому, висловлене ним, ненормативною лексикою.

Після висловлених погроз в приміщенні суду ОСОБА_6 вийшов на вулицю та підійшов до припаркованого автомобіля, в якому знаходився суддя ОСОБА_10 , всупереч встановленим нормам суспільної поведінки та моралі, висловив погрозу вбивством та погрозу знищення майна на адресу судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області ОСОБА_10 , сказавши «Я тебя зарежу, а машину спалю!», таким чином, ОСОБА_6 довів погрозу вбивства та знищення майна до відома судді, у зв`язку з виконанням цим суддею діяльності, пов`язаної зі здійсненням правосуддя.

Згідно з висновком експерта від 26 грудня 2024 року №569 за результатами амбулаторної судово-психіатричної експертизи встановлено, що у ОСОБА_6 в період часу, до якого відноситься кримінальне правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється, мали місце ознаки психічного розладу у формі параноїдної шизофренії (F20.0 - за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10 перегляду), який позбавляв його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

У ОСОБА_6 на теперішній час, має місце психічний розлад у формі параноїдної шизофренії (F20.0 - за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10 перегляду). ОСОБА_6 за психічним станом на теперішній час, показане застосування примусових заходів медичного характеру з поміщенням в спеціальний лікувальний заклад з метою його обов`язкового лікування, а також запобіганню вчиненню ним суспільно небезпечних діянь.

В апеляційній скарзі особа, щодо якої передбачене застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 фактично просить скасувати оскаржувану ним ухвалу Сосницького районного суду Чернігівської області від 05 березня 2025 року та залишити проходити амбулаторне лікування за місцем проживання та прописки в м. Новгород-Сіверський.

Стверджуючи про фабрикування матеріалів кримінального провадження, апелянт вважає безпідставним звернення прокуратури з клопотанням про застосування до нього примусових заходів медичного характеру. Вважає, що суд поверхнево дослідив матеріали справи, які не містять доказів його вини, оскільки жодних протиправних дій він не вчиняв, зокрема відсутні відеозаписи з камер спостереження на підтвердження встановлених обставин.

ОСОБА_6 не заперечує, що 09 серпня 2024 року був у приміщенні суду, оскільки приходив за повісткою, де і бачив суддю ОСОБА_10 , але ніяких погроз в його бік не висловлював, а лише вийшов за ним, коли той направлявся до автомобіля і сказав: «Ти зруйнував моє життя, ти їздиш на моїй машині», після цього пішов. Переконаний, що за рішенням судді ОСОБА_11 у 2009 році неправомірно отримав покарання, яке відбував реально.

Крім того, вважає ОСОБА_6 , висновок психіатричної експертизи не відповідає дійсності, оскільки на думку автора скарги, його роблять психічно хворою людиною без наявних для того підстав, а саме лікування є знущанням над людиною.

Також апеляційна скарга містить ряд інформації, яка стосується матері ОСОБА_6 та жодним чином не відображає позицію апелянта щодо оскаржуваного рішення.

Заслухавши доповідача, особу, щодо якої застосовані примусові заходи медичного характеру ОСОБА_6 , його законного представника та захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили скасувати ухвалу суд або ж пом`якшити вид примусового заходу лікування амбулаторно за місцем проживання, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Відповідно до статті 513 КПК України та пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» при розгляді справи про застосування примусових заходів медичного характеру суд повинен з`ясувати: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

При цьому, ухвала суду має відповідати вимогам вищевказаної статті КПК України і містити в собі, як формулювання суспільно-небезпечного діяння, визнаного судом встановленим, так і посилання на перевірені в судовому засіданні докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення по суті.

Висновки суду першої інстанції про скоєння ОСОБА_6 суспільно небезпечного діяння, передбаченого частиною 1 статті 377 КК України, у стані неосудності, за обставин, встановлених судом, є правильними, оскільки відповідають фактичним обставинам у кримінальному провадженні, обґрунтовані сукупністю розглянутих у судовому засіданні доказів, які досліджені, належно оцінені судом та детально викладені в ухвалі.

Усупереч твердженням ОСОБА_6 з приводу відсутності доказів вчинення ним суспільно небезпечного діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 377 КК України, такі висновки суду грунтуються на підставі належних та допустимих доказів.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 повідомив суду, що перебуваючи в приміщенні суду, а потім біля приміщення суду, ОСОБА_6 неодноразово висловлював йому погрози вбивством та знищення майна.

Свідок ОСОБА_12 , яка працює на посаді начальника відділення судової охорони у Новгород-Сіверському районі Чернігівської області, допитана в судовому засіданні показала, що 09 серпня 2024 року вона перебувала на службі і до приміщення суду зайшов відвідувач без документів. В цей час із приміщення виходив суддя ОСОБА_10 і ОСОБА_6 став до нього образливо чіплятися, вимагав повернути автомобіль та погрожував розправою. Свідок викликала поліцію. Тоді як ОСОБА_10 та ОСОБА_6 вийшли із приміщення суду, останній продовжував свої погрози. Далі суддя сів у машину та поїхав.

Судом також була досліджена заява потерпілого ОСОБА_10 та витяг із ЄРДР №0000390 від 28.08.2024 року, що були підставами для початку досудового розслідування.

Також апеляційним судом проаналізовані твердження апелянта, вказані у самій апеляційній скарзі з приводу подій 09 серпня 2024 року, що підтверджують пояснення надані ним у судовому засіданні. Так, ОСОБА_6 не заперечує, що він дійсно перебував у серпні 2024 року у приміщенні Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області, але хоча і вказує, що не погрожував вбивством судді та підпалом його автомобіля, але не заперечує, що висловлювався в бік саме судді ОСОБА_10 , вважаючи його винним у тому, що його життя не склалося, оскільки саме суддя ОСОБА_10 , як вважає ОСОБА_6 , безпідставно його засудив.

Отже, колегія суддів приходить до однозначного висновку, що погрози з боку ОСОБА_6 на адресу судді ОСОБА_10 мали місце і ці погрози були адресовані саме судді ОСОБА_10 та пов`язані з його професійною діяльністю, вироком під головуванням якого був невдоволений ОСОБА_6 .

Крім того, така погроза була доведена до потерпілого в усній формі, тобто реалізована, що свідчить про вчинення закінченого суспільно небезпечного діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 377 КК України, що вірно кваліфіковано судом.

Відповідно до висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 26.12.2024 року №569 у ОСОБА_6 в період часу, до якого відноситься кримінальне правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється, мали місце ознаки психічного розладу у формі параноїдної шизофренії (F20.0 - за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10 перегляду), який позбавляв його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

На теперішній час у ОСОБА_6 , має місце психічний розлад у формі параноїдної шизофренії (F20.0 - за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10 перегляду). ОСОБА_6 за психічним станом на теперішній час, показане застосування примусових заходів медичного характеру з поміщенням в спеціальний лікувальний заклад з метою його обов`язкового лікування, а також запобіганню вчиненню ним суспільно небезпечних діянь.

У справі № 158/3106/18 від 04.12.2019 р. Верховний Суд висловив позицію: «Висновок експерта не має наперед встановленої сили для суду та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КК, обрання судом певного виду примусового заходу медичного характеру залежить від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб.»; «п. 5 ч. 1 ст. 513 КПК покладає саме на суд обов`язок під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру, у разі застосування таких заходів, визначати їх вид.

Проте, суд апеляційної інстанції підкреслює, що наявність саме медичного критерію, а саме характеру і тяжкості психічного захворювання, є прерогативою спеціалістів, і в даному випадку саме експерт за спеціальністю «судово-психіатрична експертиза» (а.с.90-95) дійшов висновку, що на період часу, до яких відноситься скоєння інкримінованих ОСОБА_6 дій та на теперішній час, останній виявляв і виявляє ознаки параноїдної шизофренії. Відтак, твердження ОСОБА_6 , що йому безпідставно призначено лікування суперечить такому висновку.

Колегія суддів наголошує, що примусові заходи медичного характеру за своїм змістом не є покаранням, тому що психічно хвора особа не спроможна розуміти його значення. Метою таких заходів є лікування особи. Сутність примусових заходів медичного характеру полягає у тому, щоб забезпечити безпеку психічно хворій особі та захистити від неї суспільство. Специфікою правового статусу неосудної особи, як учасника кримінального провадження є надання їй додаткових процесуальних гарантій, що закріплено у ч. 2 ст. 10 КПК України.

Щодо доводів ОСОБА_6 з приводу того, що він може перебувати вдома та отримувати лікування амбулаторно за місцем проживання, то такі доводи є безпідставними.

За результатами проведення судово-психіатричної експертизи було встановлено, що ОСОБА_6 за своїм психічним станом на період часу до якого відноситься кримінальне правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється, був позбавлений здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, за своїм психічним станом ОСОБА_6 , у відповідності до ст. 92 КК України, показано поміщення в спеціальний лікувальний заклад з метою його обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню ним суспільно небезпечних діянь.

Зважаючи на встановлені судом апеляційної інстанції обставини, колегія суддів вважає, що наразі ОСОБА_6 потребує примусового лікування саме в спеціальному лікувальному закладі, що узгоджується з висновком експерта.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про вид примусового заходу медичного характеру, який необхідно застосувати до ОСОБА_6 , дослідивши матеріали, додані до клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, зібрані у кримінальному провадженні докази, врахував, відсутність медичних документів про те, що за станом здоров`я відпала потреба у обов`язковому лікуванні ОСОБА_6 з поміщенням в спеціальний лікувальний заклад, навпаки ОСОБА_6 протягом тривалого часу перебуває під наглядом лікарів і його захворювання потребує обов`язкового лікування.

На час проведення експертизи у ОСОБА_6 порушена здатність правильно сприймати обставини, які мають значення для кримінального провадження та давати про них правильні свідчення, а тому суд правильно, з урахуванням цих обставин та положень статей 94 КК України, 513 КПК України, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом, з чим погоджується і колегія суддів.

Крім того, апеляційний суд погоджується з підставами, що обумовили вид госпіталізації, а саме тяжкість вчиненого діяння, яке пов`язане з погрозами на життя та здоров`я інших осіб, характер і тяжкість самого захворювання ОСОБА_6 , що як зазначив у висновку експерт, перебіг клінічної картини психічного розладу ОСОБА_6 супроводжується маячними ідеями та психомоторним збудженням в анамнезі та ознаками негативних настанов особистості, а тому суд прийшов до обгрунтованого висновку щодо необхідності застосувати примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу із надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

За таких обставин, апеляційний суд не знаходить підстав для скасування ухвали суду з тих мотивів, які наведені в апеляційній скарзі, оскільки судом постановлено ухвалу у відповідності вимог кримінального процесуального закону, ухвала по своїй суті постановлена на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням достатніх мотивів та підстав.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Сосницького районного суду Чернігівської області від 05 березня 2025 року про застосування до ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом, без змін.

Ухвала набуває законної сили негайно після її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15