Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

15 травня 2025 року м. Рівне

Справа № 559/4791/24

Провадження № 11-сс/4815/148/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

підозрюваного ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Рівне в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 квітня 2025 року про обрання щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000487 від 29 травня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 квітня 2025 року задоволено клопотання старшого слідчого СВ Дубенського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_8 та обрано щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 50 діб до 18 червня 2025 року.

Не погодившись з рішенням суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що висновки суду про застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не підтверджуються доказами, дослідженим під час судового розгляду, при цьому суд необґрунтовано взяв до уваги одні докази і відкинув інші, тому вважає, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню. Зазначає, що жоден ризик, вказаний в клопотанні слідчого, є недоведеним, оскільки підозрюваному немає сенсу переховуватися від органів досудового розслідування, так як він з 2022 року проживає за місцем постійної реєстрації, за межі Рівненської області не виїжджає, тому що він утримує двох неповнолітніх дітей, оскільки його дружина не працює та має проблеми зі здоров`ям, а також хворіє старша дитина.

Наголошує, що в даному кримінальному провадженні ризик впливу на свідків взагалі є відсутній, оскільки свідками є військовослужбовці, які постійно перебувають в розташуванні військової частини, при цьому вони вже надавали покази в рамках кримінального провадження, а також необґрунтований ризик про можливість підозрюваного іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, зокрема вчинити самокалічення чи симулювання хвороби шляхом підроблення для цього відповідних документів, оскільки він не перебуває на обліку ні в психіатра, ні в нарколога, має забезпечувати сім`ю, тому що є єдиним годувальником, раніше не судимий, тому вважає, що застосування найсуворішого запобіжного заходу щодо підозрюваного є недоцільним.

Просить скасувати ухвалу слідчого судді від 29 квітня 2025 року та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про обрання щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи підозрюваного та його захисника на підтримання апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.131 КПК України передбачено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм застосуванням більш м`яких запобіжних заходів мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного і його поведінки.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом Збройних сил України, проходячи військову службу на посаді номера обслуги 2-го протитанкового артилерійського взводу військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, із метою ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, 14.04.2022 року приблизно о 07 год. 50 хв. (час, коли виявлено його відсутність на військовій службі), самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 за місцем постійної дислокації у АДРЕСА_1 , після чого відправився за місцем свого проживання у м. Дубно Рівненської області, де проводив службовий час на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби, припинивши тим самим виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості України.

18 квітня 2025 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України.

Вимогами ст.177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченимпокладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Апеляційний суд вважає, що рішення про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою постановлене слідчим суддею з дотриманням вимог зазначених статей.

Так, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про існування обґрунтованої підозри щодо вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення, що підтверджується доказами, зібраними органом досудового розслідування, а саме: повідомленням про вчинення кримінального правопорушення; актом службового розслідування; протоколами допиту свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та іншими матеріалами справи.

Також слідчим суддею враховано те, що в разі визнання останнього винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, йому загрожує покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 12 років, а в умовах воєнного стану, який на теперішній час діє в Україні, ризик втечі лише збільшується. І хоч тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Крім того встановлено, що ОСОБА_6 вже перебував у розшуку як особа, яка самовільно залишила військову частину, тобто переховувався від військової служби правопорядку та органу досудового розслідування, що лише підтверджує наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

На думку апеляційного суду, на даному етапі досудового розслідування доведеним є й ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, оскільки згідно матеріалів справи, постановою прокурора від 10.10.2024 року ОСОБА_6 направлено для проходження військово-лікарської експертизи, щоб з`ясувати чи є він суб`єктом злочину. Проте, він усіляко ухилявся від проходження цієї ВЛК, не з`являвся за повістками слідчого тричі без поважних причин. В подальшому працівники поліції возили його для проведення експертизи в м. Рівне. І лише 05.03.2025 року змогли провести ВЛК, за результатами якої встановлено, що ОСОБА_6 придатний для проходження військової служби.

Доводи підозрюваного та захисника про бажання проходити військову службу в іншій частині є необґрунтованими, оскільки прокурор в ході апеляційного розгляду вказав, що за весь час, що він перебуває не на службі, клопотання про переведення його в інший підрозділ не надходили.

З огляду на викладене, матеріали судового провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права підозрюваного, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості саме для встановлення вини чи її відсутності у особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, згідно з ч.8 ст.176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою, тобто даний запобіжний захід є безальтернативним, тому доводи захисника ОСОБА_7 про недоцільність застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах Закону.

Таким чином, під час розгляду клопотання слідчого з`ясовані всі обставини, які мають значення для вирішення питання про обрання підозрюваному запобіжного заходу, які були оцінені в сукупності та стали підставою для прийняття законного судового рішення, тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції,а відтак і для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 квітня 2025 року про обрання щодо підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000487 від 29 травня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3