Номер провадження: 11-сс/813/1186/25
Справа № 523/3198/25 1-кс/523/3112/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

власника майна ОСОБА_7 ,

представника власника майна ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 29 травня 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000514, внесеного до ЄРДР 31 січня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 409, ч. 5 ст. 426-1, ч. 5 ст. 191 КК України,-

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою було задоволено клопотання прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), заборонивши вчиняти будь-які дії щодо відчуження майнових прав на вищезазначений об`єкт нерухомості.

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що арешт зазначеної квартини необхідний для забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, оскільки об`єкт нерухомості придбаний підозрюваним ОСОБА_9 , однак, зареєстрований на ім`я своєї матері ОСОБА_7 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвалу слідчого судді є незаконною, необґрунтованою, прийнятою внаслідок невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішення, фактичним обставинам кримінального провадження, та такою, що ухвалена з порушенням норм чинного законодавства, з огляду на наступне:

- клопотання розглянуто з порушенням підсудності, оскільки орган досудового розслідування - Державне бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, що підтверджується змістом офіційного бланку та інформацією з офіційного сайту, але фактична адреса вказаного органу ДБР у м. Одеса м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, 20, що перебуває під юрисдикцією Приморського районного суду м. Одеси;

- слідчим суддею не повідомлено про розгляд відповідного клопотання, як ОСОБА_7 (яку прокурором ідентифіковано, як власницю майна), так і ОСОБА_9 (якого прокурором ідентифіковано, як фактичного власника майна);

- квартира, що належить на праві приватної власниці ОСОБА_7 ,1) не відповідає критеріям, передбаченим ч.1 ст.98 КПК України, оскільки не міг зберегти на собі сліди вчинення зазначеного у клопотанні кримінального правопорушення, що в свою чергу не може свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна; 2) квартира не має жодного юридичного та фактичного відношення до підозрюваного ОСОБА_9 , а також відповідного кримінального провадження все інше є виключно припущеннями сторони обвинувачення доказів відповідних припущень, як не існує, так і не зазначено в ухвалі слідчого судді; 3) вартість квартири, означена прокурором (2 994 840, 00 грн), в більш ніж 5 разів перевищує розмір шкоди (587 262, 00), що визначена тим же прокурором (втім не визнається підозрюваним та не відповідає дійсним обставинам справи, а також матеріалам досудового розслідування); 4) накладення арешту не сприянню забезпечення завдань кримінального провадження, а направлене виключено на вчинення тиску на ОСОБА_9 , а також його родину, друзів та знайоми;

- слідчим суддею проігноровано, що жодних справ про визнання правочину (договору купівлі продажу квартири) недійсним з підстав його фіктивності, вдаваності чи т.п. не існує. В даній квартирі ОСОБА_10 разом зі своїм цивільним чоловіком практично постійно проживають з часу її придбання. ОСОБА_9 відвідує дану квартиру лише в якості члена родини власниці періодично, відвідуючи місто Одеса. Адже, сам постійно проживає за місцем несення служби в місті Подільськ Одеської області;

- жодного відношення до вказаного кримінального провадження ОСОБА_7 не має, отже будь-яких обставин доводити не повинна. Джерело походження грошових коштів у даному кримінальному провадженні не є та не може бути предметом доказування. Вінницька ОСОБА_11 є дорослою, дієздатною та цілком самодостатньою. Окрім того, вона є цивільною дружиною ОСОБА_12 , який є військовим пенсіонером (полковником у відставці), його середня пенсія складає близько 40 000, 00 гривень на місяць.

На підставі наведеного, апелянт просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвали, якою відмовити у задоволені клопотання про арешт майна.

Крім того, разом з апеляційною скаргою заявлене клопотання щодо поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 29 травня 2025 року, яке обґрунтоване тим, що власник майна не був викликаний у судове засідання.

Позиції учасників судового розгляду.

У судовому засіданні апеляційного суду представник власника майна ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , доводи апеляційної скарги підтримала у повному обсязі та просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційного скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи вимоги і доводи апеляційної скарги та правову позицію, висловлену в оскаржуваній ухвалі слідчого судді, апеляційний суд повинен перевірити доводи апеляційної скарги (1) щодо наявності підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, та за наявності підстав для його поновлення (2) щодо законності та обґрунтованості ухвали слідчого судді.

Щодо клопотання на поновлення строку апеляційного оскарження.

Апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді може бути подано протягом п`яти днів з дня її оголошення (пункт 3 частини 2 статті 395 КПК України).

В свою чергу, абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України прямо вказує - якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

За змістом статті 376 КПК України дата оголошення судового рішення, в тому числі й ухвали слідчого судді, безпосередньо пов`язується з датою виходу суду з нарадчої кімнати і саме з цієї дати, яка зазначається у вступній частині ухвали, розпочинається перебіг строку на апеляційне оскарження (постанова Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.05.2019 у справі № 461/1434/18).

Якщо ухвала слідчого судді постановлена без виклику особи, інтересів якої вона стосується та яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи має обчислюватись із дня отримання копії судового рішення, незалежно від наявності інших джерел інформування про прийняте рішення. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 937/2679/20.

Зі змісту матеріалів кримінального провадження убачається, що оскаржена ухвала постановлена без виклику власника майна, а тому строк апеляційного оскарження для апелянта обчислюватись із дня отримання копії судового рішення. Натомість, копія оскаржуваної ухвали слідчо судді власнику майна не направлялась, а у матеріалах справи відсутні докази щодо дати отримання копії ухвалу апелянтом. На підставі наведеного, колегія суддів констатує, що строк для подання апеляційної скарги дотримано відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК України, тому відсутні підстави для його поновлення.

Щодо законності та обґрунтованості ухвали слідчого судді.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що клопотання про арешт майна подано слідчим з порушенням правил територіальної підсудності, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) «кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на розгляд судом, встановленим законом». А відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

За допомогою правил про підсудність забезпечується також рівність всіх громадян перед законом і судом (ст. 24 Конституції України та ст. 10 КПК України). Будучи одним з проявів цієї конституційної засади, чітко встановлена законом підсудність набуває ознак суб`єктивного права людини на законного суддю, тобто права будь-якої людини знати наперед, який саме суд і в якому складі відповідно до закону правомочний здійснювати стосовно нього судове провадження, якщо така необхідність виникне.

Важливість суворого дотримання правил про підсудність доводиться і практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Зокрема, як порушення вимог пункту 1 ст. 6 Конвенції ЄСПЛ розглядає порушення правил територіальної підсудності внаслідок передання справи з одного суду до іншого без належного законного обґрунтування, незважаючи на наявність чітких підстав зміни територіальної підсудності, встановлених у КПК України (див. пункт 98 рішення ЄСПЛ у справі «Фельдман проти України»).

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, передбачених статтею 131КПК України.

Так, положенням п.1 ч. 2 ст. 132 КПК України передбачено, що клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається, до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, якщо інше не передбачено пунктом 2 цієї частини.

Згідно положень ст. 38 КПК України органами досудового розслідування (органами, що здійснюють дізнання і досудове слідство) є: 1) слідчі підрозділи: а) органів Національної поліції; б) органів безпеки; г) органів Державного бюро розслідувань; 2) підрозділ детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України; 3) підрозділи детективів органів Бюро економічної безпеки України; 4) підрозділи дізнання або уповноважені особи інших підрозділів (у випадку здійснення досудового розслідування у формі дізнання).

Статтею 1 КПК України передбачено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим Кодексом та іншими законами України.

Частиною 6 ст. 9 КПК України визначено, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Тому, слідчий суддя, слідчий та прокурор мають керуватися виключно положеннями КПК України та нормативно-правовими актами, які йому не суперечать.

В такому випадку проблемним питанням постає визначення терміну «місцезнаходження органу досудового розслідування».

Апеляційний суд приймає до уваги правовий висновок, викладений в ухвалі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі ККС ВС) від 22.04.2020 у справі №487/7605/19 (провадження №51-1901впс20), відповідно до якого територіальна підсудність визначається за місцем знаходження (реєстрації) відповідного державного органу, який є юридичною особою та в складі якого знаходиться слідчий підрозділ.

Відтак, місцезнаходженням відповідного органу досудового розслідування у розумінні ч. 2 ст. 132 КПК України, з огляду на сталу судову практику, є місце розташування територіального підрозділу (управління), який має статус юридичної особи публічного права, або розташування його територіального підрозділу (слідчого відділу), який такого статусу не має, до структури якого входить відповідний орган досудового розслідування.

Дійсно, як на це обґрунтовано посилаються захисник, Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Миколаєві, ідентифікаційний код юридичної особи 42341034, знаходиться за адресою: вул. Погранична, 9, м. Миколаїв, 54020.

Пунктом 3 частини 4 статті 9 Закону України «Про державне бюро розслідувань» встановлено, що для забезпечення виконання завдань Державного бюро розслідувань утворюється територіальне управління, розташоване у місті Миколаєві, що поширює свою діяльність на Кіровоградську, Миколаївську, Одеську області.

З метою ефективного виконання покладених на ДБР завдань з 01.03.2021 року у територіальних управліннях почали діяти слідчі підрозділи із дислокацією у всіх областях України (лист Державного бюро розслідувань вх.№ 153/0/157-21 від 13.04.2021 року).

Листом Державного бюро розслідувань (вх.№ 199/1/157-21 від 02.09.2021 року) та Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (вих.№ 675/0/158-21 від 10.09.2021 року) повідомлено про зміну місць розташування органів досудового розслідування Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, яке поширюється свою діяльність та Кіровоградську, Миколаївську, Одеську області, а саме: Перший слідчий відділ (з дислокацією у місті Миколаєві) під територіальною юрисдикцією Заводського районного суду міста Миколаєва; Другий слідчий відділ (з дислокацією у місті Одесі) під територіальною юрисдикцією Київського районного суду міста Одеси; Третій слідчий відділ (з дислокацією у місті Кропивницькому) під територіальною юрисдикцією Кіровського районного суду міста Кропивницький.

У подальшому, листом Державного бюро розслідувань (вх.№16-14-8070-25 від 14.02.2025 року) повідомлено про зміну місць розташування органів досудового розслідування Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, а саме зазначено, що Другий слідчий відділ (з дислокацією у місті Одесі) знаходиться під територіальною юрисдикцією Пересипського районного суду м. Одеси, оскільки адреса Другого слідчого відділу (з дислокацією в м. Одесі) Територіального управління ДБР, розташованого у м. Миколаєві - м. Одеса, проспект Князя Володимира Великого, 106.

З огляду на вищевикладене, оскільки досудове розслідування кримінального провадження № 0000514 від 31 січня 2025 року здійснюється Другим слідчим відділом (з дислокацією у місті Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, який перебуває у межах територіальної юрисдикції Пересипського районного суду м. Одеси, клопотання про арешт майна подано з дотриманням правил територіальної підсудності.

Приписами ч. 1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною другою ст. 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 КПК України передбачено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Застосування належної правової процедури у кримінальному провадженні це встановлені кримінальним процесуальним законодавством способи реалізації норм кримінального процесуального права, що забезпечують досягнення цілей правового регулювання кримінальних процесуальних відносин у сфері порядку досудового розслідування та судового розгляду. Воно означає не лише те, що всі дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону, адже в такому випадку це завдання розчиняється в приписах засади законності. Такі дії мають виникати із наявних повноважень і перебувати в адекватному співвідношенні з конкретним процесуальним завданням, яке виникає в певний момент досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження. Таке адекватне співвідношення приводить до принципу пропорційності.

Належна правова процедура має застосування як під час судового розгляду, так і на стадії досудового розслідування.

Аналіз матеріалів провадження свідчить про те, що слідчий суддя не у повній мірі дотримався вказаних вимог КПК України, що потягло за собою ухвалення необґрунтованого рішення. Надаючи оцінку обставинам, установленим слідчим суддею, та зробленим ним висновкам, апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини /далі ЄСПЛ/.

У силу статті 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Кримінальним процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

Під заходами забезпечення кримінального провадження прийнято розуміти передбачені КПК заходи примусового характеру, які застосовуються за наявності підстав та в порядку, встановленому законом, з метою запобігання і подолання негативних обставин, що перешкоджають або можуть перешкоджати вирішенню завдань кримінального провадження, забезпеченню його дієвості.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно з ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Частиною 2 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою:1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації;3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Правилами ч. 6 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Крім того, відповідно до ч.8 ст.170 КПК України вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Пунктом 5 ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

У судовому засіданні апеляційного суду на основі наданих матеріалів провадження встановлено, що у проваджені Другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, знаходяться матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000514 від 31 січня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 409, ч. 5 ст. 426-1, ч. 5 ст. 191 КК України.

В рамках вказаного кримінального провадження 28 квітня 2025 року ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 426-1 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне вчинення дій, які явно виходять за межі наданих цій особі прав та повноважень, якщо ці дії заподіяли істотної шкоди, вчинені в умовах воєнного стану.

В рамках вказаного кримінального провадження прокурор звернувся до слідчого судді з клопотанням, в якому просив накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), яка на праві власності належить ОСОБА_7 , з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

Розглянувши клопотання прокурора, слідчий суддя, прийшов до висновку, що існують достатні підстави, передбачені ст. 170 КПК, для накладення арешту на вказане майно, з метою забезпечення відшкодування шкоди (збитків), завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільного позову).

Натомість, аналіз клопотання про накладення арешту на майно та долучених до нього матеріалів кримінального провадження дають підстави для висновку, що відсутні підстави для накладення арештуз такою метою, оскільки, в матеріалах даного кримінального провадження відсутні докази, якими встановлено розмір заподіяних збитків в рамках вказаного кримінального провадження, а також відсутній цивільний позов про відшкодування шкоди (збитків), завданої внаслідок розслідуваного кримінального правопорушення, що підтвердив прокурор у засіданні апеляційного суду.

При цьому, клопотання прокурора не містить переконливих доводів, що підозрюваний ОСОБА_9 є фактичним власником (реально панує, здійснює фактичний контроль над річчю corpus possessionis), квартири за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), яка оформлена на матір підозрюваного. Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що вказана квартира придбана ОСОБА_7 28 листопада 2023 року, а період злочинної діяльності, який інкриміновано підозрюваному грудень 2024 року по 31 березня 2025 року.

Також, відповідно до вимог ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна, що не було доведено прокурором у клопотанні.

Таким чином, на думку апеляційного суду, не доведення прокурором усіх складових задля застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження не надає можливість стверджувати про необхідність накладення арешту на майно у порядку ст. 170 КПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Згідно з п. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

В свою чергу, п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України встановлює, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника власників майна підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді - скасуванню, з постановленням нової ухвали, про відмову в задоволенні клопотання прокурора про арешт вилученого майна.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 29 травня 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000514, внесеного до ЄРДР 31 січня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 409, ч. 5 ст. 426-1, ч. 5 ст. 191 КК України,- скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000514, внесеного до ЄРДР 31 січня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 409, ч. 5 ст. 426-1, ч. 5 ст. 191 КК України, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4