Справа № 343/1251/23
Провадження № 11-кп/4808/181/25
Категорія ч. 1 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000109 за апеляційними скаргами керівника загону 3 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Івано-Франківській області ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, одруженого, на утриманні має двох неповнолітніх дітей, працюючого старшим водієм 10 ДПРЧ (м. Долина) 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано - Франківській області, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

Звільнено ОСОБА_8 від покарання, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України, на підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Відмовлено у задоволенні цивільного позову 3 Державного пожежно - рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області до ОСОБА_8 , про стягнення майнової шкоди,

з участю прокурора ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_11 ,

представника цивільного

позивача ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_8 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_13 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Злочин вчинено за таких обставин.

16 серпня 2021 року, близько 09.00 год., обвинувачений ОСОБА_8 , керуючи технічно справним спеціальним транспортним засобом марки «МАЗ», моделі «530905», реєстраційний номер НОМЕР_1 , із включеними проблисковими маячками та звуковим сигналом, рухаючись на заокругленій вправо ділянці дороги (Р-21, сполученням «Долина Хуст»), в с-щі Вигода, по вул. Д.Галицького, з мокрим, без вибоїн асфальтним покриттям, прямуючи на місце пожежі (с. Пшеничник) та перевозячи особовий склад 2 - го відділення 10 ДПРЧ (м. Долина) 3 ДПРЗ (м. Калуш) ГУ ДСНС України в Івано - Франківській області, проявив неуважність при наближенні до заокруглення дороги вправо, у зв`язку із чим виникає обмеження видимості дороги, не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, під час роз`їзду з автобусом, який рухався назустріч, втратив контроль над керованим транспортним засобом, допустив виїзд на прилеглу до смуги зустрічного руху територію, де внаслідок ударів до дерев, у місці розгалуження смуги руху у напрямку м. Хуст, із рами зірвалась кабіна та впала на проїзну частину дороги, а пасажири від ударів до елементів кабіни отримали травми.

Своїми діями, обвинувачений ОСОБА_8 порушив вимоги п. 2.3. б, 12.1., 12.3. ПДР України, а саме: для забезпечення безпеки дорожнього руху, він зобов`язаний був бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування транспортним засобом в дорозі; під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху урахувати дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку він об`єктивно спроможний виявити, він повинен був негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, виконання яких було необхідною і достатньою умовою для запобігання дорожньо - транспортної пригоди.

У причинно - наслідковому зв`язку із настанням даної ДТП перебуває п. 12.1. ПДР України.

Внаслідок даної дорожньо - транспортної пригоди, потерпіла ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження у вигляді розриву лівого акроміально - ключичного з`єднання з вивихом ключиці, які відповідно до висновку судово - медичної експертизи від 07.12.2022 відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що викликали тривалий розлад здоров`я та саден і синців на руках, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, а потерпілий ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми правої ключиці з відламковим переломом та зміщенням і вивихом в акроміально - ключичному суглобі, які відповідно до висновку судово - медичної експертизи від 15.12.2022 відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що викликали тривалий розлад здоров`я, та саден в ділянці голови, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Звільнено ОСОБА_8 від покарання, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України, на підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Представник цивільного позивача керівник загону 3 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Івано-Франківській області ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок в частині відмови у задоволенні цивільного позову, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в межах заявлених вимог.

Вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на неповному дослідженні обставин справи та є такими, що не відповідають фактичним обставинам.

Вказує, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні цивільного позову, не зважаючи на наявність достатніх доказів про завдану майнову шкоду в розмірі 2 254 567,78 грн. Зазначає, що суд не взяв до уваги надані документи, які підтверджують право власності ДПРЗ на пошкоджений транспортний засіб, а також документи щодо його вартості.

Стверджує, що суд першої інстанції помилково застосував норми матеріального права, зокрема в частині застосування положень щодо відповідальності осіб, які проходять службу в органах цивільного захисту. Так, ДПРЗ є юридичною особою, що здійснює свою діяльність на підставі спеціального положення, має окремий баланс і рахунки, а отже має право звертатися до суду за відшкодуванням завданої їй шкоди. На його думку, суд не забезпечив належного дослідження доказів, зокрема не витребував експертного висновку про розмір шкоди та не залучив відповідні документи щодо відновлювальних робіт автомобіля.

Підсумовує, що цивільний позов не є безпідставним, оскільки водій ОСОБА_8 був винним у ДТП та засуджений вироком суду, а завдана шкода напряму пов`язана з його діями.

Обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції, та кримінальне провадження закрити за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Мотивує вимоги апеляційної скарги тим, що вирок суду є незаконним з підстав істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження.

На його думку не доведено те, що саме його дії стали прямою причиною ДТП і спричинили тілесні ушкодження потерпілих, у зв`язку з цим відсутній склад кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України. Стверджує, що суд неповно та однобічно дослідив докази, оскільки не враховано покази свідків, які підтверджують наявність забруднення (бруду) на дорозі, що могло бути причиною втрати контролю над автомобілем, а також проігноровані альтернативні версії виникнення ДТП, що свідчить про порушення принципу змагальності та презумпції невинуватості. Вказує, що є суттєві розбіжності між показами учасників і висновками суду. Так, у висновках суду не встановлено точної причини ДТП, не враховано обставин, які могли вплинути на керування (стан дорожнього покриття, видимість тощо).

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону в частині цивільного позову, та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, вважає вирок суду щодо ОСОБА_8 таким, що підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону в частині вирішення цивільного позову, оскільки судом допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

На підставі п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначається рішення про цивільний позов, однак суд вказаних вимог не виконав, розглянувши та прийнявши рішення щодо цивільного позову. Вказує, що суд першої інстанції допустив істотне порушення кримінального процесуального закону в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК України.

Зазначає, що приймаючи до розгляду цивільний позов 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області до ОСОБА_8 , про стягнення майнової шкоди суд першої інстанції не взяв до уваги, що вказана організація не була залучена до кримінального провадження як потерпіла сторона у розумінні ст. 55 КПК України, натомість потерпілими визнано ОСОБА_12 , та ОСОБА_13 , яким кримінальним правопорушенням завдано тілесні ушкодження. У зв`язку з цим в межах даного кримінального провадження дослідження доказів та розгляд цивільного позову, заявленого 3 Державним пожежно-рятувальним загоном Головного Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області, не повинні були проводитись. Як встановлено в судовому засіданні відповідно до письмових доказів долучених до матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_8 працював старшим водієм 10 ДПРЧ (м. Долина) 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області, яке на час правопорушення було володільцем спеціального транспортного марки «МАЗ», моделі «53095». З огляду на це, у випадку наявності цивільних позовів від осіб, визнаних потерпілими у вказаному кримінальному провадженні, 3 Державний пожежно-рятувальний загін Головного Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області мав би бути визнаним цивільним відповідачем у відповідності до вимог ст. 1172 ЦК України.

Підсумовує, що цивільний позов 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області, необхідно було ухвалою суду згідно ст. 257 ЦПК України залишити без розгляду, що не позбавляло його права звернутися з позовом у порядку цивільного судочинства, а не вирішувати по суті.

Захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційні скарги представника цивільного позивача та прокурора, де просить залишити їх без задоволення.

Зазначає, що в апеляційній скарзі цивільного позивача не вказано і не обґрунтовано жодної підстави, передбаченої ч. 1 ст. 415 КПК України та п.п. 2, 3, 4, 5, 6 ч. 2 ст. 412 КПК України, для можливості в суді апеляційної інстанції скасувати вирок суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Щодо апеляційної скарги прокурора вказує, що подаючи апеляційну скаргу у частині, щ стосується вирішення цивільного позову, не надав доказів підтвердження наявності в прокуратури процесуальних повноважень на здійснення представництва інтересів цивільного позивача - 3 Державного пожежно-рятувальний загону Головного Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області.

Потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_12 не з`явився в судове засідання апеляційного суду, про час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином.

Потерпілий ОСОБА_13 подав заяву про розгляд апеляційних скарг без його участі (том 3, а.п. 29).

Тому, оскільки згідно з ч. 4 ст. 405 КПК України це не перешкоджає проведенню розгляду апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за їх відсутності.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив оскаржений вирок суду в частині цивільного позову скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції;

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_11 просили відмовити у задоволенні апеляційних скарг прокурора та представника цивільного позивача ОСОБА_7 , наголошували на наявності підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту;

- представник цивільного позивача керівник загону 3 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Івано-Франківській області ОСОБА_7 просив скасувати вирок в частині відмови у задоволенні цивільного позову, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в межах заявлених вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 необхідно залишити без задоволення, а апеляційні скарги прокурора та представник цивільного позивача необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку суду апеляційної інстанції, при ухваленні вироку суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Під час розгляду провадження судом першої інстанції забезпечено дотримання принципу змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, передбаченого ст. 22 КПК України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив обставини, з`ясування яких має істотне значення для цього кримінального провадження, а висновки суду першої інстанції, викладені у судовому рішенні, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

На думку суду апеляційної інстанції, висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, достовірності, допустимості та достатності.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції належним чином дослідив та правильно дав оцінку поясненням обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , протоколу огляду місця події від 16.08.2021 року схемі до нього та фото таблиці (том 1, а.п. 114-148), копії технічного талона транспортного засобу оперативно-рятувальної служби цивільного захисту серії ТРС №016389 від 21.02.2018 року (том 1, а.п. 149, зворотна сторона), протоколу проведення слідчого експерименту від 10.05.2023 року, схемам №1, 2, 3, 4 та фото таблиці до нього (том 1, а.п 150-190), висновку інженерно - транспортної експертизи №СЕ-19/109-22/12102-ІТ від 16.01.2023 року (том 1, а.п. 192-197), висновку інженерно - транспортної експертизи №СЕ-19/109-23/2003-ІТ від 17.02.2023 року (том 1, а.п. 198-199), висновку судової автотехнічної та дорожньо технічної експертизи №1791-Е від 26.11.2024 року (том 2, а.п. 162-173), протоколу огляду предмета (оптичний носій DVD-R) від 27.02.2023 року (том 2, а.п. 2-3), висновку судово-медичної експертизи №51(том 2, а.п. 19-23), висновку судово - медичної експертизи №59 (том 2, а.п. 24-27), витягу із наказу (по особовому складу) ГУ ДСНС України в Івано - Франківській області №63 від 01.06.2021 року (том 1, а.п. 204), посадовій інструкції старшого водія ДПРЧ-10 (м. Долина) УДСНС України в Івано - Франківській області (том 1, а.п. 206-212), копії журналу обліку інструктажів водіїв (том 1, а.п. 250-251), копії журналу проведення щоденного інструктажу ДПРЧ-10 УДСНС України в Івано - Франківській області (том 1, а.п. 252-253), копії книги служби ДПРЧ-10 м. Долина (том 1, а.п. 254-256) та іншим.

При цьому, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 , його версія події, перевірені судом першої інстанції та оцінені у сукупності з усіма іншими відомостями, які вбачаються з доказів.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про недоведеність матеріалами провадження його вини в порушенні ПДР, які стали прямою причиною ДТП і спричинили тілесні ушкодження потерпілих, у зв`язку з цим відсутній склад кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України, колегія суддів вважає такими, які спростовано судом першої інстанції.

Так, саме недотримання обвинуваченим вимог п. 12.1. ПДР України перебувають у причинно наслідковому зв`язку із настанням даної дорожньо транспортної пригоди, що окрім висновку експерта підтверджується і письмовими доказами (протоколом огляду місця події, схемою та фототаблицею до нього; протоколом проведення слідчого експерименту, схемами та фототаблицею до нього; посадовою інструкцією старшого водія ДПРЧ-10 м. Долина; протоколом огляду оптичного носія з відеозаписом із відеореєстратора пожежного автомобіля; висновками судово - медичних експертиз), а також показами свідків: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 .

Твердження ОСОБА_8 про те, що судом не враховано показання свідків, які підтверджують наявність забруднення (бруду) на дорозі, що могло бути причиною втрати контролю над автомобілем, а також проігноровані альтернативні версії виникнення ДТП, що свідчить про порушення принципу змагальності та презумпції невинуватості, колегія суддів вважає також не є слушними.

Колегія суддів доходить висновку, що такі твердження були предметом дослідження та оцінки судом першої інстанції, на що надано вичерпні відповіді у вироку з якими цілковито погоджується колегія суддів, а твердження про протилежне - визнає такими, що не ґрунтуються на законі.

Під час апеляційного розгляду колегія судді досліджувала відеозаписи ДТП, які зафіксовані на відеореєстратор автомобіля під керуванням ОСОБА_8 .

Вказані записи повністю та беззаперечно доводять винуватість ОСОБА_8 в порушення ПДР.

Твердження про суттєві розбіжності між показаннями учасників і висновками суду спростовуються змістом пояснень осіб, що були допитані та дослідженими доказами. Суттєві розбіжності, які б надали можливість критично відноситись до змісту пояснень відсутні.

Твердження про те, що у висновках суду не встановлено точної причини ДТП, не враховано обставин, які могли вплинути на керування (стан дорожнього покриття, видимість тощо) колегія суддів вважає не є слушними, оскільки вироком суду встановлено, що саме в наслідок порушення водієм ОСОБА_8 вимог ПДР (підпунктів "6" пункту 2.3, згідно якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов?язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; пункту 12.1, відповідно до якого водій під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху повинен ураховувати дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; пункту 12.3, в якому вказано, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об?єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, виконання яких було необхідною і достатньою умовою для запобігання вказаної дорожньо-транспортної пригоди) відбулась ДТП внаслідок якої пасажири отримали тілесні ушкодження.

У даному випадку усунені сумніви у винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, суд першої інстанції навів переконливі мотиви, з яких відкинув доводи сторони захисту.

За таких обставин, враховуючи наявність належних та допустимих доказів, які поза розумним сумнівом свідчать про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив обвинувальний вирок.

Так, перевіряючи вирок суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг керівника загону 3 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Івано-Франківській області ОСОБА_7 та прокурора, колегія суддів вважає, що при вирішенні цивільного позову у кримінальному провадженні судом допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Частиною 1 ст. 368, ч. 3, 4 ст. 374 КПК України, передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Під час вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 134 Кодексу законів про працю України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Аналіз норм статей 1167, 1172, 1187, 1188 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що приймаючи до розгляду цивільний позов 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області до ОСОБА_8 про стягнення майнової шкоди, судом першої інстанції не взято до уваги, що вказана організація не була залучена до кримінального провадження як потерпіла сторона у розумінні ст. 55 КПК України, натомість потерпілими визнано ОСОБА_12 , та ОСОБА_13 , яким кримінальним правопорушенням завдано тілесні ушкодження.

У зв`язку з цим в межах даного кримінального провадження дослідження доказів та розгляд цивільного позову, заявленого 3 Державним пожежно-рятувальним загоном Головного Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області, не повинні були проводитись.

Як встановлено в судовому засіданні відповідно до письмових доказів долучених до матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_8 працював старшим водієм 10 ДПРЧ (м. Долина) 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області, яке на час правопорушення було володільцем спеціального транспортного марки «МАЗ», моделі «53095».

Колегія суддів вважає, що у випадку наявності цивільних позовів від осіб, визнаних потерпілими у вказаному кримінальному провадженні, 3 Державний пожежно-рятувальний загін Головного Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області необхідно визнати цивільним відповідачем у відповідності до вимог ст. 1172 ЦК України.

Таким чином, цивільний позов 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області, необхідно було ухвалою суду згідно ст. 257 ЦПК України залишити без розгляду, що не позбавляло його права звернутися з позовом у порядку цивільного судочинства, а не вирішувати по суті.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на той факт, що відмовляючи у цивільному позові, суд ухвалив рішення, яке належним чином не вмотивоване, оскільки суперечить вимогам п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП.

Таки чином колегія суддів вважає за необхідне рішення суду в частині цивільного позову скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги керівника загону 3 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Івано-Франківській області ОСОБА_7 та заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити .

Вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2025 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України в частині вирішення цивільного позову представника 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області до ОСОБА_8 , про стягнення майнової шкоди скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5