УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року

м. Київ

справа № 761/23270/22

провадження № 51-973ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 січня 2025 року у кримінальному провадженні № 0002227 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватою та засуджено за ч. 2 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із конфіскацією майна, окрім житла.

Крім того, суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення, речових доказів та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_4 14 серпня 2022 року приблизно о 14 год. через месенджер «Whats App» домовилася про придбання у невстановленої досудовим розслідуванням особи закладок. Потім у вказаному невстановленою особою місці, а саме на території мікрорайонів «Дорогожичі-Сирець», (точного місця під час досудового розслідування не встановлено), придбала у великому розмірі розфасований до 48 згортків наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон (фенадон), загальною масою 5,357 г, з метою збуту.

Надалі 14 серпня 2022 року в період часу з 14:00 до 14:50, перебуваючи на прибудинковій території біля буд. № 3-А на вул. Олени Теліги в м. Києві, ОСОБА_4 шляхом розкладання закладок збула 2 згортки з наркотичним засобом, обіг якого обмежено - метадоном (фенадоном), загальною масою 0, 241 г. Цього ж дня у період часу з 17:11 до 17:40 біля будинку № 16 на вул. Орловській в м. Києві працівники поліції під час особистого обшуку у ОСОБА_4 виявили та вилучили 46 згортків з наркотичним засобом, обіг якого обмежено - метадоном (фенадоном), загальною масою 5,116 г, який остання незаконно придбала та зберігала з метою збуту.

Київський апеляційний суд ухвалою від 30 січня 2025 року задовольнив апеляційну скаргу прокурора та змінив вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року, виключивши з обвинувачення та правової кваліфікації посилання на збут двох згортків із кристалоподібною речовиною білого кольору - метадоном (фенадоном). Цим же рішенням суд залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 .

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 30 січня 2025 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор указує, що суд першої інстанції не вказав, чому докази, отримані стороною обвинувачення без участі захисника, визнані судом допустимими, а саме: протокол затримання ОСОБА_4 від 14 серпня 2022 року, протокол огляду місця події від 14 серпня 2022 року та протокол огляду речей від 15 серпня 2022 року. Крім того, скаржник зауважує, що протокол проведення слідчого експерименту від 16 серпня 2022 року враховано місцевим судом двічі: як доказ на підтвердження встановлених обставин та як доказ який суд не враховує. До того ж, на думку касатора, визнання судом першої інстанції порушення права на захист (через незалучення захисника) під час проведення слідчого експерименту ставить під сумнів усі інші протоколи слідчих дій проведених без участі захисника.

Водночас апеляційний суд, як указує скаржник, не надав оцінку порушенням права на захист, що були допущені під час досудового розслідування та залишені поза увагою місцевого суду, який обґрунтував своє рішення доказами, отриманими з порушенням порядку, встановленого КПК.

Крім того, захисник вказує і на порушення в цьому провадженні приписів ч. 4 ст. 213 КПК, які зобов`язують слідчого негайно повідомити центр безоплатної правничої допомоги про затримання особи.

Звертає увагу Суду захисник і на той факт, що заява ОСОБА_6 про надання згоди на проведення слідчої дії за відсутності захисника написана не засудженою, а лише підписана нею. До того ж у цій заяві не зазначено, на яку саме слідчу дію надано згоду, а також час, коли заява була написана чи підписана.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З огляду на наведені положення процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження обґрунтовано дійшов висновку про наявність в діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК.

Так Шевченківський районний суд м. Києва проаналізувавши та оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази, встановив, зокрема, що ОСОБА_4 , діючи умисно, з метою збуту придбала розфасований у 48 згортків наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон (фенадон), загальною масою 5,357 г.

Не залишив поза увагою суд і розмір вилученого наркотичного засобу, який є надмірним для вживання однією особою, значну кількість розфасованої речовини у згортки, а також значну частину фотографій у телефоні ОСОБА_4 із зображеннями місцевості (сходи, газони, клумби, прибудинкові території, огорожі), позначених стрілкою. Зазначене, на переконання місцевого суду, свідчить про спрямованість умислу ОСОБА_4 на зберігання наркотичних засобів саме з метою їх збуту.

Під час здійснення провадження суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, всупереч твердженням сторони захисту, не встановив порушення права на захист під час затримання та особистого обшуку засудженої. Обґрунтовуючи свої висновки у вказаній частині, суд із посиланням на постанови Верховного Суду зауважив, що ОСОБА_4 під час затримання роз`яснено її права, у тому числі, право мати захисника, про що свідчить її підпис у протоколі, пам`ятці про права та обов`язки, а також підтверджується відеозаписом проведення цієї слідчої дії.

Крім того, суд зазначив, що заяв чи скарг щодо затримання від засудженої не надходило, про що свідчить відповідний запис у протоколі. Також згідно з вказаним протоколом слідчим, у присутності двох понятих, за добровільної згоди затриманої, за відсутності захисника, було проведено її особистий обшук, щодо якого вона не заперечувала (підтверджується записом у протоколі затримання).

Неспроможними визнав суд і твердження захисника про те, що під час огляду місця події за участю ОСОБА_4 порушено її право на захист, оскільки в матеріалах провадження наявна заява обвинуваченої від 14 серпня 2022 року, за змістом якої остання не заперечувала щодо проведення слідчої дії без участі захисника.

Також суд вказав, що огляд вилученого мобільного телефону ОСОБА_4 проводився за наявності її заяви від 14 серпня 2022 року, згідно з якою засуджена надала добровільну згоду на огляд працівниками поліції наявної в її мобільному телефоні інформації.

Урахувавши викладене, місцевий суд надав оцінку показанням засудженої ОСОБА_4 , зокрема, щодо відсутності в неї умислу на збут, визнавши їх такими, що направлені на уникнення відповідальності за вчинене.

З такими висновками судів погоджується і суд касаційної інстанції та додатково зауважує, що відсутність захисника під час затримання, огляду місця події та огляду речей, ураховуючи тяжкість злочину, який не є особливо тяжким, а також обставини, встановлені судами попередніх інстанції під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 , не може вважатися порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки його участь у вказаних слідчих діях не була обов`язковою.

Крім того, Суд вважає за необхідне зазначити, що, враховуючи час, необхідний для складання слідчим процесуального документа для залучення захисника, направлення такого документа до уповноваженого органу та прийняття цим органом відповідного рішення, не є слушними доводи захисника про порушення приписів ч. 4 ст. 213 КПК у зв`язку з повідомленням центру безоплатної правничої допомоги приблизно через дві години після затримання ОСОБА_4 .

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, зокрема захисник подав апеляційну скаргу. Київський апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, вказав про відсутність підстав для скасування вироку суду першої інстанції, оскільки не встановив порушень права на захист засудженої ОСОБА_4 .

Висновки суду апеляційної інстанції є обґрунтованими та належним чином мотивованими. Ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено відповідні обґрунтування та мотиви, якими керувався цей суд, ухвалюючи рішення.

Вимоги до мотивування судових рішень засновано на приписах статей 370, 374, 419 КПК, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції Європейського суду з прав людини про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України», заява № 65518/01, рішення від 06 вересня 2005 року, § 89), у цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з належно вмотивованими висновками судів попередніх інстанцій, які дослідили та проаналізували зібрані докази, надали їм належну оцінку, зокрема оцінили їх сукупність на предмет достатності та взаємозв`язку для доведення винуватості ОСОБА_4 , і обґрунтовано дійшли правильних висновків про наявність у її діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК.

Стосовно доводів скаржника, що місцевий суд двічі урахував протокол проведення слідчого експерименту від 16 серпня 2022 року: як доказ на підтвердження встановлених обставин та як доказ, який суд не враховує, колегія суддів зауважує таке.

У мотивувальній частині вироку (розділ V) Шевченківський районний суд послався на протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_4 від 16 серпня 2022 року, але цей доказ був зазначений як такий, що наданий стороною обвинувачення на підтвердження винуватості та досліджений судом.

Надалі цей суд за результатами дослідження всіх обставин кримінального провадження вказав про недопустимість зазначеного доказу.

Отже, місцевий суд, на відміну від інших доказів, не посилався на протокол проведення слідчого експерименту від 16 серпня 2022 року як на доказ, що підтверджує винуватість ОСОБА_4 , а тому той факт, що суд двічі за вказаних вище обставин послався на згаданий доказ, не є порушенням.

Безпідставними є й твердження касатора, що недопустимість протоколу слідчого експерименту від 16 серпня 2022 року ставить під сумнів усі інші протоколи слідчих дій, проведених без участі захисника, оскільки, по-перше, докази, якими суд обґрунтував обвинувальний вирок, не є похідними від згаданого доказу, по-друге, визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом із підстав зазначених у вироку не свідчить про неправильність висновків суду щодо допустимості інших доказів.

Узагальнені твердження захисника в касаційній скарзі про те, що заява ОСОБА_7 щодо надання згоди на проведення слідчої дії за відсутності захисника написана не засудженою, а лише підписана нею без конкретизації слідчої дії та без зазначення часу її написання чи підписання, не спростовують встановлених місцевим судом обставин та не ставлять під сумнів допустимість доказів, якими суд обґрунтував доведеність винуватості засудженої. Не залишає поза увагою Суд і докази (показання свідків, протокол затримання ОСОБА_4 з відеозаписом та протокол огляду місця події з відеозаписом), які не ставлять під сумнів викладені у вказаній заяві обставини.

Отже, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення. З огляду на зазначене вище немає підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 січня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3