ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/887/23 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/262/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Харків в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м.Харкова від 13 травня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному 15 вересня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002898, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Ізюм Харківської області, не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст. 111 - 1 КК України,-

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини:

Вироком Київського районного суду м.Харкова від 13 травня 2024 року ОСОБА_8 засуджений за ч.7 ст.111-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 10 років.

Прийняте рішення щодо долі речових доказів.

Згідно з вироком суду, в період дії воєнного стану в Україні, який діє по теперішній час, з початку військової агресії РФ, представниками збройних сил та інших державних органів РФ, було створено незаконні органи влади та систему - правоохоронних органів, зокрема на території Ізюмського району та у самому м. Ізюм Харківської області.

Громадянин України ОСОБА_8 , який перебував на території тимчасово окупованого м. Ізюм Харківської області, за місцем свого фактичного проживання, у період з кінця травня 2022 року по 10 червня 2022 року, виник злочинний умисел, направлений на зайняття посади у незаконно створеному правоохоронному органі (поліції), на території окупованого м. Ізюм Харківської області.

Після чого, ОСОБА_8 , проживаючи в окупованому м. Ізюм Харківської області, переслідуючи мету зайняття посади у незаконно створеному окупаційною владою правоохоронному органі (поліції), усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, 11 червня 2022 року добровільно подав документи та був призначений на посаду оперуповноваженого у незаконно створеному відділі поліції м. Ізюм.

ОСОБА_8 , перебуваючи на посаді в незаконно створеному правоохоронному органі окупаційної влади (поліції), у період з 11 червня 2022 року по кінець червня місяця 2022 року (більш точної дати не встановлено), виконував свої службові обов`язки, спрямовані на функціонування вказаного незаконного правоохоронного органу.

Вимоги апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які її подали

Захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок Київського районного суду м.Харкова від 13 травня 2024 року щодо ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Призначити у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 новий розгляд у суді першій інстанції. Також просить змінити ОСОБА_8 запобіжний захід на більш м`який у виді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування посилається на те, що в даному кримінальному провадженні не була доказана об`єктивна сторона злочину і не було отримано доказів щодо незаконності і наявності складу злочину у тих діях ОСОБА_8 , в яких його обвинувачують.

Зазначає, що суд у вироку не надав конкретних фактів участі ОСОБА_8 саме в правоохоронних органах, створених окупаційною владою, про що було вказано у обвинувальному акті. Суд вийшов за межі ст.337 КПК України, самостійно уточнюючи обвинувачення ОСОБА_8 , що не передбачено діючим КПК.

Відсутні докази створення незаконного органу влади та системи правоохоронних органів на території Ізюмського району та у самому м.Ізюм Харківської області, а також відсутні докази перебування ОСОБА_8 на посаді в незаконно створеному правоохоронному органі окупаційної влади (поліції).

Вказує про відсутність у ОСОБА_8 умислу на допомогу окупаційній владі. Жодного разу ОСОБА_8 не давав показань, що він добровільно пішов на службу саме до окупаційної влади. Він лише допомагав мешканцям м.Ізюм у вирішенні їх проблем.

Вважає, що протоколи пред`явлення особи для впізнання свідкам ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_13 не можуть бути допустимими доказами, оскільки усі фото зроблені на ксероксі, що не передбачено ст.228 КПК України.

Посилається на порушення ст.207, 208 КПК України, оскільки обвинуваченого було затримано без ухвали слідчого судді.

Також зазначає про відсутність доказів, що ОСОБА_8 знав про зміни в кримінальному кодексі, і внесення до нього нової статті 111-1 КК України, так як знаходився на окупованій території.

Суд першої інстанції не врахував усіх обставин вчинення діяння, а саме не взяв до уваги, що обвинувачений знаходився в положенні крайньої необхідності та під тискомвійськовослужбовців ЛДНР.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні вважав необґрунтованою апеляційну скаргу захисника та просив залишити її без задоволення.

Захисник та обвинувачений в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали в повному обсязі та наполягала на її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого на підтримку апеляційної скарги, зваживши на доводи прокурора, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Мотиви суду

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги захисника про недоведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Проаналізувавши матеріали провадження, а також зміст оскаржуваного вироку, колегія суддів дійшла висновку, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України, повністю та об`єктивно підтверджується дослідженими у ході судового розгляду доказами, які, в свою чергу, є належними, достовірними і допустимими, а також взаємодоповнюючими та, при їх системному аналізі, достатніми для вирішення кримінального провадження.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час судового розгляду судом першої інстанції було допитано та надано об`єктивну оцінку показанням, а саме:

- показанням свідка ОСОБА_14 , який пояснив, що він є мешканцем м.Ізюма. Місто Ізюм було окуповано військовими РФ з березня по вересень 2022 року, української влади під час окупації на території міста не було. В період окупації йому запропонував ОСОБА_15 працювати в міліції, він погодився, працював там оперуповноваженим. Проте присягу не приймав, спеціальний одяг йому не видавали, зброї йому також не видавали. Також в створеній міліції працював і ОСОБА_8 (знав його раніше, є друзями), ким саме йому не відомо, проте бачив, як він з ранку розписувався в журналі приходу на роботу. ОСОБА_8 не примушували там працювати;

- показаннями свідка ОСОБА_16 , відповідно до яких він є мешканцем м.Ізюм, з обвинуваченим знайомі, оскільки проживають в одному місті. Місто Ізюм було окуповано з травня по вересень 2022 року військовими РФ, а також так званих «ЛНР» та «ДНР». В період окупації він був у місті. Окупаційна влада створила так звану «народну міліцію» , її організацією займались Канічевський та ОСОБА_17 . Міліція була розташована по АДРЕСА_2 , на будівлі висів стяг РФ, він там працював в.о. старшого дільничного. Він присягу не приймав, зброю не видавали, форми не було. Вони працювали по заявам громадян України про вчинення правопорушень, міліцію було створено для полегшення роботи окупантів. Так у створеній міліції працював і ОСОБА_8 , на якій посаді йому не відомо. Не бачив та не чув, щоб ОСОБА_8 примушували там працювати;

- показаннями свідка ОСОБА_18 , який пояснив, що він є мешканцем м.Ізюм. Місто було окуповано військовими РФ з 10.03.2022 року, він перебував в м.Ізюм в період з травня по 10.09.2022 року до його деокупації. Під час окупації, окупаційною владою в будівлі по вул.Сорборна, 50 була створена «поліція». Він там працював водієм. Під час прийняття на роботу він проходив співбесіду із ОСОБА_15 , який її очолив, останній казав, що це поліція РФ. Також бачив, що там працює ОСОБА_8 оперуповноваженим, бачив як він розписується у журналі приходу на роботу працівників. Працівники створеної «поліції» виїжджали по заявам мешканців міста;

- показаннями свідка ОСОБА_19 , який пояснив, що він є мешканцем м.Ізюм. Місто Ізюм було окуповано військовими РФ з 06.03.2022 року по 10.09. 2022 р. Під час окупації влади України в місті не було, були військові РФ, «ЛНР» та російська воєнна поліція. Під час окупації він займався похованням людей, на документах, які йому давали, було написано «народна міліція»;

- показаннями свідка ОСОБА_20 , який пояснив, що він є мешканцем м.Ізюм. ОСОБА_8 знає, оскільки працював разом із його батьком. Місто було окуповане з березня 2022 року по вересень 2022 року військовими РФ. Він працював оперуповноваженим у створеній під час окупації поліції по вул.Соборній, 50, та бачив там ОСОБА_8 . До окупації в будівлі була розташована адміністрація. ОСОБА_8 пропрацював там близько півтора тижні, потім повідомив, що не бажає працювати на «рашистів». Поліція була створена для захисту мешканців м.Ізюма від злочинів, форму та зброю не видавали, нікого до праці у створеній поліції не примушували.

За даними протоколу пред`явлення осіб для впізнання свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 серед пред`явлених їм чотирьох фотознімків чоловіків, кожен окремо, чітко впізнали ОСОБА_8 , як чоловіка який працював в поліції м.Ізюм під час окупації міста.

- показаннями свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , які пояснили, що вони проживають в цивільному шлюбі, є мешканцями м.Ізюм. Влітку 2022 року військовими РФ місто було окуповане. В період окупації міста, була створена «народна міліція», на будівлі висів стяг РФ. В період окупації десь в червні-липні 2022 року до них додому приїхав раніше невідомий їм ОСОБА_8 з іншими чоловіками, представились «народна міліція». Вони покликали ОСОБА_22 , казали, що він мародер, почали його бити. Потім насильно посадили ОСОБА_22 в автомобіль та відвезли до «міліції», дружина поїхала із ними. Їх розвели по різним кабінетам для дачі пояснень. Звинуватили у крадіжці телевізора їх сусідів. Проте у них були ключі від будинку сусідів, вони забрали у них телевізор, колонку, планшет для схоронності, оскільки пусті будинки обкрадали. Потім вони разом поїхали до них додому та ОСОБА_8 забрав у них телевізор та повідомив, що коли приїдуть сусіди та покажуть документи, він поверне речі власнику. Також зверталась до «народної міліції» із заявою про крадіжку велосипеда, коли були у будівлі, то бачили там ОСОБА_8 ;

- показаннями свідка ОСОБА_23 , яка пояснила, що вона є мешканкою м.Ізюм. Місто було окуповано військовими РФ в період з березня 2022 року по вересень 2022 року. Вона була в місті, в період його окупації, проживала разом із ОСОБА_8 . В приміщенні адміністрації, в період окупації міста по вул.Собона,б.50, була створена поліція м.Ізюма, її створив ОСОБА_15 . Вона там працювала, також ОСОБА_8 там працював у червні 2022 року. Присягу вона не приймала, зброю, форму та посвідчення не видавали;

- показаннями свідка ОСОБА_24 , відповідно до яких, він є батьком обвинуваченого та проживає у м.Ізюм. Місто було окуповане військовими РФ. В період окупації він був у місті із дружиною, також був його син ОСОБА_8 . Влади України у місті не залишилось. В період окупації син познайомився із дівчиною, яка запропонувала працювати у «народній міліції», щоб підтримувати у місті порядок. В період окупації з міста можливо було виїхати лише в РФ. Син пішов працювати в поліцію, щоб мати продукти. Форми, зброї і посвідчення у нього не було.

Таким чином, суд першої інстанції дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення у даному провадженні, повно та всебічно перевірив зібрані під час досудового розслідування докази та дав їм кожному окремо та у сукупності належну оцінку, що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким цілком погоджується і колегія суддів.

Разом з тим, на думку колегії суддів, суд вірно визнав неналежними доказами протоколи пред`явлення осіб для впізнання за участі свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , проведені оперуповноваженим УСБУ в Харківській області ОСОБА_25 від 11 січня 2023 року, а також протокол тимчасового доступу до речей та документів від 16 грудня 2022 року, оскільки вони не містять інформації, яка підтверджує існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні.

Також на думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно визнав недопустимим доказом протокол пред`явлення осіб для впізнання від 13 жовтня 2022 року, проведений заступником начальника відділу УСБУ в Харківській області ОСОБА_26 та старшим оперуповноваженим в ОВС УСБУ в Харківській області ОСОБА_27 із додатками, за участі свідка ОСОБА_21 , оскільки проводити слідчий дії, у відповідності до положень ст.ст.40, 228 КПК України може виключно слідчий або за його дорученням відповідний оперативний підрозділ, проте вказане пред`явлення осіб для впізнання проведені не слідчим, і відсутнє у матеріалах провадження відповідне доручення слідчого. А тому, як слушно зазначив суд, вказаний протокол отриманий з порушенням процесуальної процедури, встановленої КПК України.

Доводи захисника про відсутність доказів створення незаконного органу влади та системи правоохоронних органів на території Ізюмського району та у самому м.Ізюм Харківської області, є безпідставними, з огляду на показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_20 , про перебіг подій щодо окупації міста Ізюм військовими РФ, а також так званих «ЛНР» та «ДНР», та створення окупаційною владою так званої «народної міліції», яка була розташована по вул.Соборній, 50 в м.Ізюм, на будівлі висів стяг РФ. Крім того, на даний час цей факт вже офіційно та юридично встановлений на всіх рівнях держави Україна та є загально відомим.

Також посилання захисника на те, що обвинувачений не працював у незаконно створеній поліції, діючій на тимчасово окупованій території, спростовуються показаннями зазначених свідків, в тому числі тих, з ким він безпосередньо там працював, до того ж, сам обвинувачений ОСОБА_8 фактично ці дані підтвердив, зазначаючи, що створений окупаційною владою орган, в якому він працював, виконував функції поліції.

При цьому, ті обставини, що форма, посвідчення та зброя обвинуваченому не видавалась, а також, що не приймалася присяга, жодним чином не спростовує пред`явленого обвинувачення, оскільки сама згода та робота в такому незаконному правоохоронному органі, утворює склад злочину, який інкриміновано ОСОБА_28 ..

Отже, враховуючи наведене, будь-яких порушень вимог ст.337 КПК України, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Посилання захисника про те, що ОСОБА_8 не був обізнаний про зміни в кримінальному кодексі, і внесення до нього нової статті 111-1 КК України, так як знаходився на окупованій території, не спростовує висновків суду та не звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності, оскільки факт добровільного зайняття громадянином України посади в незаконно створеному органі достатньо для кваліфікації відповідних дій за частиною 7 ст. 111-1 КК України. Адже суспільна небезпечність їх є очевидною: особа допомагає агресору створити вертикаль незаконних органів влади. Саме така вертикаль є основою функціонування такого державного механізму загалом.

Поряд з цим, відповідно до ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Доводи сторони захисту про порушення вимог ст.228 КПК України та необхідність визнання протоколів пред`явлення особи для впізнання свідками ОСОБА_9 , ОСОБА_29 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та ОСОБА_13 , так як усі фото зроблені на ксероксі, не є слушними, оскільки КПК не містить чітких (імперативних) вимог щодо способу виготовлення фотознімків, на підставі яких проводиться впізнання. А тому, колегія суддів вважає, що протоколи впізнання є належними та допустимими доказами, в розумінні положень ст. 85, 86, 87 КПК України.

Посилання захисника на порушення ст.ст.207, 208 КПК України, оскільки обвинуваченого було затримано без ухвали слідчого судді, не є слушними, оскільки відповідно до вимог п.6 ч.1 ст.615 КПК України, у разі введення воєнного стану та якщо наявні випадки для затримання особи без ухвали слідчого судді, суду, визначені статтею 208 цього Кодексу, або виникли обґрунтовані обставини, які дають підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні злочину, - уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати таку особу.

При цьому, ОСОБА_8 в присутності захисника було ознайомлено з підставами затримання та роз`яснені права і обов`язки затриманого. Будь-яких зауважень чи доповнень не надходило.

Також не є слушними й доводи захисника про те, що в діях ОСОБА_8 відсутній зазначений склад злочину, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України, оскільки він вчинив його, на думку сторони захисту, під примусом, та знаходився в положенні крайньої необхідності, виходячи з наступного.

Так, фізичний чи психічний примус і крайня необхідність є обставинами, які за певних умов виключають кримінальну протиправність діянь, передбачених ст.111-1 КК України, відповідно до статей 39 і 40 КК України.

Однак до суду першої інстанції не було надано доказів, що ОСОБА_8 , будучи громадянином України, зайняв посаду в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території під безпосереднім впливом:

а) фізичного примусу, внаслідок якого особа не могла керувати своїми вчинками (йдеться про катування в розумінні ст. 127 КК, тобто спричинення сильного фізичного болю, побої, мучення тощо з певною метою);

б) фізичного примусу, внаслідок якого вона могла керувати своїми діями, а також психічного примусу, за сукупності таких умов:

- такі дії цієї особи були необхідними для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожувала їй чи охоронюваним законом правам її або інших осіб, або суспільним інтересам чи інтересам держави;

- цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами та при цьому не було спричинено більш значної шкоди, ніж відвернена шкода (або, хоча шкода була і більш значною, але внаслідок сильного душевного хвилювання, викликаного небезпекою, особа не могла оцінити відповідність заподіяної шкоди цій небезпеці). Шкала видів шкоди відсутня, але є один виняток шкода життю людини завжди є більш значною, ніж шкода, не пов`язана з посяганням на життя людини; при цьому життя однієї людини не може цінуватися вище, ніж життя іншої.

Поміж цим, допитані судом першої інстанції свідки надали послідовні показання, які об`єктивно вказують на добровільність дій ОСОБА_8 , спрямованих на виконання покладених окупаційною владою обов`язків, на посаді - «оперуповноваженого» в незаконному правоохоронному органі під назвою «народної міліції».

Ніяких об`єктивних даних, які б свідчили про те, що до ОСОБА_8 застосовувалися заходи фізичного та/або психічного примусу, внаслідок застосування якого ОСОБА_8 вчинив дії, спрямовані на виконання покладених окупаційною владою обов`язків, на посаді - «оперуповноваженого» в незаконному правоохоронному органі під назвою «народної міліції», матеріали кримінального провадження не містять.

Не надані такі дані й суду апеляційної інстанції.

Як убачається з досліджених судом першої інстанції доказів, ОСОБА_8 діяв добровільно. Докази, що його примушували до вчинення таких дій, за встановлених вище судом обставин, відсутні. Зазначені докази, навпаки, свідчать про вільне пересування обвинуваченого та його дії саме з власної ініціативи. Апелянтом не надано будь-яких доказів щодо спростування зазначених відомостей.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази того, що обвинувачений не мав реальної можливості відмовитися від зайняття посади так званого «оперуповноваженого» в складі окупаційної поліції.

Поряд з цим, самого факту добровільного зайняття громадянином України посади в незаконно створеному органі достатньо для кваліфікації відповідних дій за ч.7 ст.111-1 КК України.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, доводи захисника про те, що суд не обґрунтовано критично поставився до показань сторони захисту в частині того, що ОСОБА_8 погрожували та примусили працювати у незаконно створеному правоохоронному органі і він знаходився в положенні крайньої необхідності є безпідставними та спростовуються наявними у кримінальному провадженні доказами, чому судом надана змістовна та обґрунтована оцінка у вироку.

Достовірність та об`єктивність наведених доказів у апеляційного суду сумніву не викликає, адже вони отримані без порушення закону та відповідних процесуальних процедур, узгоджуються один з одним, належні, допустимі та достатні, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що судом першої інстанції цілком вірно прийнято вказані докази обвинувачення.

Враховуючи викладене, порушень вимог ст.290 КПК України колегією суддів не встановлено, а тому суд обґрунтовано взяв до уваги та поклав в основу вироку ті докази, які були відкриті сторонам та безпосередньо досліджені у судовому засіданні.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст.94 КПК України, критерію «поза розумним сумнівом» оцінив усі наявні докази, прийшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину та цілком вірно кваліфікував його дії саме за ч.7 ст.111-1 КК України, а доводи захисника в апеляційній скарзі про порушення вимог кримінального процесуального закону, неналежність доказів, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та недоведеність вини обвинуваченого не є слушними і не підлягають задоволенню.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_8 призначено в межах санкції та правил закону України про кримінальну відповідальність.

Поряд з цим, колегія суддів не вбачає законних підстав зміни ОСОБА_8 запобіжного заходу на більш м`який у виді цілодобового домашнього арешту з огляду на доведеність обвинувачення та призначене йому покарання.

Таким чином, вирок суду щодо ОСОБА_8 є законним, обґрунтованим і вмотивованим, відповідає вимогам ст.370 КПК України, підстав для його скасування або зміни, як на тому наполягає захисник в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м.Харкова від 13 травня 2024 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4