УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 607/15446/24

провадження № 51-1286ск25

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - колегія суддів) у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від

30 січня 2025 року і

встановила:

за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

06 листопада 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим та призначено покарання:

-за ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України) (в редакції Закону України № 2617-VII від 22 листопада 2018 року) у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

-за ч. 3 ст. 190 КК України (в редакції Закону України № 2617-VII від 22 листопада 2018 року) у виді позбавлення волі строком на 4 роки;

-за ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції Закону України № 2617-VII від 22 листопада 2018 року) у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 190 КК України (в редакції Закону України № 2617-VIIвід 22 листопада 2018 року), за ч. 3 ст. 190 КК України (в редакції Закону України № 2617-VII від 22 листопада 2018 року), за ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції Закону України № 2617-VII від 22 листопада 2018 року), шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Цим же вироком задоволено частково цивільний позов потерпілого

ОСОБА_8 та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 800 доларів США матеріальної шкоди.

Задоволено частково цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 75 300 Євро та 6 900 доларів США матеріальної шкоди, 50 000 моральної шкоди та 3 відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 3 537,55 Євро та 324,15 доларів США.

Задоволено частково цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 50 000 гривень моральної шкоди та 15 000 гривень витрат на правничу допомогу.

Задоволено частково цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 50 000 гривень моральної шкоди та 15 000 гривень витрат на правничу допомогу.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 30 січня 2025 року вказаний вирок місцевого суду залишений без змін.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він у період часу із 04.03.2019 року по 10.09.2019 року, недобросовісно використовуючи довіру ОСОБА_10 та обманюючи його, заволодів грошовими коштами останнього, без наміру їх повернення на загальну суму 321 604, 41 грн, що на момент вчинення кримінального правопорушення в двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.

Окрім того, в період часу із 16.04.2019 року по 15.04.2020 року ОСОБА_7 , недобросовісно використовуючи довіру ОСОБА_9 та обманюючи його, заволодів грошовими коштами останнього, без наміру їх повернення на загальну суму 2223776,41 грн, що на момент вчинення кримінального правопорушення в шістсот і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.

Також, в період часу із 12.11.2019 року по 27.02.2020 року ОСОБА_7 , недобросовісно використовуючи довіру ОСОБА_11 та обманюючи його, заволодів грошовими коштами останнього, без наміру їх повернення на загальну суму 972 304,03 грн, що на момент вчинення кримінального правопорушення в шістсот і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.

Окрім цього, у січні 2020 року ОСОБА_7 , своїми протиправними діями заволодів належними ОСОБА_4 грошовими коштами на загальну суму

456 488, 30 грн, що на момент вчинення кримінального правопорушення в двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.

Також, у період часу із 27.02.2020 по 01.04.2020 ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що фінансових можливостей повернути отримані від ОСОБА_12 грошові кошти у нього не має, недобросовісно використовуючи довіру ОСОБА_12 та обманюючи його, заволодів грошовими коштами останнього, без наміру їх повернення на загальну суму 399 534 грн, що на момент вчинення кримінального правопорушення в шістсот і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.

Окрім того, у січні 2020 року ОСОБА_7 заволодів належними ОСОБА_13 грошовими коштами на загальну суму 240 257 грн, що на момент вчинення кримінального правопорушення в двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.

Також, у травні 2022 року ОСОБА_7 , зловживаючи довірою, заволодів належними ОСОБА_8 грошовими коштами, чим спричинив останньому матеріальну шкоду на суму 23 403, 92 грн.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, доводи якої аналогічні доводам у суді апеляційної інстанції, представник потерпілих, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати постановлену ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.На думку представника потерпілих, суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , не в повній мірі врахував думку потерпілих з даного приводу, а також те, що обвинувачений вчинив ряд кримінальних правопорушень, передбачених ст. 190 КК України відносно значної кількості потерпілих, та одне з яких за ч. 4 ст. 190 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким. При цьому звертає увагу, що обвинувачений щиро не покаявся, не сприяв розкриттю кримінального правопорушення, завдану потерпілим шкоду не відшкодував, у зв`язку з чим потерпілі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вважають, що ОСОБА_7 слід призначити покарання у виді позбавлення волі на строк

8 років.

Крім того вказує на те, що цивільні позови в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягають задоволенню, оскільки дана шкода виникла через вчинене кримінальне правопорушення, а не внаслідок невиконання обвинуваченим грошового зобов`язання перед потерпілими. Також просить звернути увагу, що при вирішенні цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди не було враховано, що внаслідок злочинних дій обвинуваченого, у потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_5 погіршився стан здоров`я, а також вони втратили вироблені роками життєві зв`язки, і відновлення їх звичних станів є практично неможливим.

Мотиви Суду

Колегія суддів касаційної інстанції розглянула наведені у касаційній скарзі доводи та перевірила надані до скарги копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у кримінальних правопорушень, за які його засудженого, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту скарги представника потерпілих убачається, що вона, указуючи на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із дискреційними повноваженнями.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують чи обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У результаті перевірки за правилами апеляційної процедури, рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції вказав, що при призначенні покарання ОСОБА_7 місцевий суд урахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, конкретні обставини провадження, особу винного, який раніше не судимий, відомості щодо його стану здоров`я, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому, позицію потерпілих щодо необхідності суворого покарання обвинуваченого.

Колегія суддів апеляційного суду погодилась із висновком суду першої інстанції про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 неможливе без його ізоляції від суспільства, тому призначив остаточне покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК України у межах санкції відповідних частин статті обвинувачення у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки з врахуванням даних про особу обвинуваченого та фактичних обставин кримінального провадження саме таке покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Водночас, апеляційний суд зазначив, що думка потерпілого щодо міри та розміру покарання обвинуваченому має враховуватися під час призначення покарання, але вона не є вирішальною для суду, на що неодноразово звертає увагу у своїх постановах Верховний Суд.

Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання є співмірним характеру протиправних дій, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів та не сприймається як явно несправедливе внаслідок м`якості чи недостатнє для досягнення мети покарання. Підстав вважати його явно несправедливим колегія суддів не вбачає. Висновок суду про необхідність обрання засудженому саме такого покарання належно вмотивований.

Щодо доводів касаційної скарги представника потерпілих, які були також предметом перевірки в суді апеляційної інстанції, з приводу неправильного вирішення місцевим судом цивільних позовів потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 слід зазначити наступне.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Із долучених до касаційної скарги судових рішень убачається, що суд першої інстанції визнав доведеним те, що своїми протиправними діями ОСОБА_7 заволодів належними ОСОБА_4 грошовими коштами на загальну суму 19000 доларів США, чим спричинив йому на вказану суму матеріальну шкоду, а також заволодів належними ОСОБА_5 грошовими коштами на загальну суму 10000 доларів США, чим спричинив йому на вказану суму матеріальну шкоду.

Суд апеляційної інстанції у своїй ухвалі констатував, що заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 вересня 2020 року у справі № 607/8224/20 задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики від 15 січня

2020 року у розмірі 19000 доларів США, що еквівалентно станом на день ухвалення рішення 524 493 (п`ятсот двадцять дві тисячі чотириста дев`яносто три) грн 10 коп.

Також заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 липня 2020 року у справі № 607/8223/20 задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 суму неповернутого боргу в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США, 2 651 (дві тисячі шістсот п`ятдесят одну) грн 59 коп. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні з позовом до суду.

Отже, як обґрунтовано про це зазначила колегія суддів апеляційної інстанції, в цьому випадку потерпілі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , реалізували своє право на відшкодування їм заподіяної діями ОСОБА_7 матеріальної шкоди, у спосіб який вони обрали, тобто шляхом звернення з позовними заявами до суду в порядку цивільного судочинства, і за наслідками розгляду їх позовних заяв прийняті судом рішення про стягнення на користь потерпілих коштів, якими заволодів ОСОБА_7 , у повному обсязі.

Апеляційний суд у своїй ухвалі акцентував увагу на тому, що відповідно до вимог ст. 61 Конституції України та норм цивільно-процесуального законодавства, особа, не може нести подвійну юридичну відповідальність, а суд не вправі повторно розглядати позовну заяву між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Із такими висновками погоджується й колегія суддів касаційної інстанції.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції обґрунтовано погодилась з висновками місцевого суду й у частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про відшкодування їм моральної шкоди.

Як зазначив апеляційний суд, у ході аналізу позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (кожен з них окремо), характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), їх стан здоров`я, тяжкість та тривалість вимушених змін у їх життєвих і виробничих відносинах, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та інші обставини, утому числі ситуацію, яка склалась в їх житті.

Зокрема, судом першої інстанції було враховано також, що у потерпілого

ОСОБА_4 мало місце загострення неврозів та необхідності лікування, враховуючи при цьому, що потерпілий є інвалідом 2 групи, а також враховано, що дружина ОСОБА_5 тяжко захворіла і її лікування вимагало значних фінансових витрат, відсутність коштів, якими заволодів ОСОБА_7 свідчить, що потерпілі безумовно зазнали моральних страждань.

Колегія суддів апеляційної інстанції погодилась з підходим суду першої інстанції в питанні щодо визначення розміру завданої моральної шкоди, який виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

За таких обставин, підстав для задоволення касаційної скарги колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи викладене та керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 30 січня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3