Справа № 464/4150/24
пр.№ 1-кп/464/204/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2025 м. Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінальні провадження, внесені до ЄРДР за №0000485 від 03.06.2024, №0000415 від 23.12.2024, про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Червоне Золочівського р-ну Львівської обл., українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, військовослужбовця, солдата гранатометника 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу 3 механізованої роти механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 , неодруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, без місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно зі ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 125 КК України,

за участю: прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

встановив:

ОСОБА_3 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), за попередньою змовою з групою осіб в умовах воєнного стану, а також умисне легке тілесне ушкодження.

Кримінальне правопорушення вчинено за наступних обставин.

ОСОБА_3 , за попередньою змовою групою осіб із особою, провадження відносно якого виділено в окреме провадження, будучи об`єднаними спільним умислом на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив, достовірно знаючи про те, що в Україні введено та діє правовий режим воєнного стану, розуміючи про те, що банківська картка АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_3 , є викраденою з корисливим мотивом та належить потерпілому ОСОБА_7 , маючи вільний доступ до такої, та усвідомлюючи, про загальну кількість грошових коштів розміщених на банківському рахунку, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, утримуючи банківську карту без відома та дозволу потерпілого, достовірно знаючи, що кошти на вказаній банківській картці йому не належать та маючи реальну можливість такими розпорядитися 15.05.2024 у період часу з 15:28 год. по 20:49 год за допомогою декількох банківських операцій у співучасті протиправно заволодів грошовими коштами на загальну суму 54330 грн.

Так, діючи умисно, 15.05.2024, в період часу з 15:28 год. по 15:30 год. (більш точно часу органу досудового розслідування не встановлено) отримав від особи, провадження відносно якого виділено в окреме провадження, викрадену банківську картку, яка належить потерпілому ОСОБА_7 , утримуючи таку без відома та дозволу останнього, перебуваючи біля банкомату що за адресою: м. Львів, вул. Сихівська, 16, викрав шляхом зняття з вказаної банківської картки грошові кошти трьома транзакціями на загальну суму 2 500 грн., а особа, провадження відносно якого виділено в окреме провадження, спостерігав за незаконними діями ОСОБА_3 та забезпечував безпеку та охорону протиправних дій останнього від можливих негативних наслідків. Після цього, викрадені грошові кошти розділили між собою та якими в подальшому розпорядилися на свій власний розсуд.

Продовжуючи свій злочинний умисел на таємне викрадення майна, а саме грошових коштів з карткового рахунку № НОМЕР_3 , який належить потерпілому ОСОБА_7 , цього ж дня о 15:32 год., перебуваючи у приміщенні магазину «Чарка», що за адресою: м. Львів, вул. Сихівська, 22, керуючись корисливим мотивом, з метою протиправного збагачення, оплатив продукцію на суму 130,00 грн.

Крім цього, ОСОБА_3 , в подальшому, в період часу з 15:44 год. по 16:38 год. (більш точно часу органу досудового розслідування не встановлено) діючи умисно, перебуваючи біля банкомату що за адресою: м. Львів, вул. Сихівська, 13, викрав шляхом зняття з вказаної банківської картки грошові кошти шістьма транзакціями на загальну суму 20 000 грн., а особа, провадження відносно якого виділено в окреме провадження, спостерігав за незаконними діями ОСОБА_3 та забезпечував безпеку та охорону протиправних дій останнього від можливих негативних наслідків. Після цього, викрадені грошові кошти розділили між собою та якими в подальшому розпорядилися на свій власний розсуд.

Продовжуючи злочинну діяльність, перебуваючи у співучасті, та діючи з єдиним обумовленим протиправним умислом, ОСОБА_3 , 15.05.2024, близько 20:26 год. год., знову, направився до банкомату для зняття готівкових коштів. В цей час, особа, провадження відносно якого виділено в окреме провадження, перебуваючи біля банкомату що за адресою: м. Львів, вул. Сихівська, 8, без відома та дозволу потерпілого, достовірно знаючи, що кошти на вказаній банківській картці їм не належать, викрав шляхом зняття з вказаної банківської картки грошові кошти одним платежем на суму 1 700 грн., а ОСОБА_3 спостерігав за незаконними діями особи, провадження відносно якого виділено в окреме провадження, та забезпечував безпеку та охорону протиправних дій останнього від можливих негативних наслідків. Після цього, викрадені грошові кошти розділили між собою та якими в подальшому розпорядилися на свій власний розсуд.

Також, ОСОБА_3 , продовжуючи злочинну діяльність за вищевказаних умов, зокрема, за попередньою змовою групою осіб із особою, провадження відносно якого виділено в окреме провадження, будучи об`єднаним спільним умислом на таємне викрадення чужого майна, грошових коштів з банківської картки АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_3 , котра є викраденою та належить потерпілому ОСОБА_7 , 15.05.2024, близько 20:47 год. (більш точного часу органом досудового розслідування не встановлено), направився до банкомату. В цей час, особа, провадження відносно якого виділено в окреме провадження, перебуваючи біля банкомату що за адресою: м. Львів, вул. Сихівська, 11, в період часу з 20:47 год. по 20:49 год., викрав шляхом зняття з вказаної банківської картки грошові кошти одним платежем на суму 30 000 грн., а ОСОБА_3 спостерігав за незаконними діями особи, провадження відносно якого виділено в окреме провадження, та забезпечував безпеку та охорону протиправних дій останнього від можливих негативних наслідків. Після цього, викрадені грошові кошти розділили між собою та якими в подальшому розпорядилися на свій власний розсуд.

Своїми протиправними діями, ОСОБА_3 спільно із особою, провадження відносно якого виділено в окреме провадження, заподів матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_7 на загальну суму 54330 грн.

Таким чином, органом досудового розслідування дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України.

Крім того, ОСОБА_3 15 грудня 2024 року приблизно о 23.00 год., перебуваючи у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , діючи умисно, в ході конфлікту, який раптово виник між ним та його співмешканкою ОСОБА_6 на ґрунті особистих неприязних відносин, наніс один удар кулаком правої руки у праве плече, два удари кулаком по спині, та один удар кулаком правої руки по тазу ОСОБА_6 , чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження у виді 1 синця на правому плечі, 4 синці на спині зліва, 2 синці в ділянці таза справа спереду, які згідно висновку судово-медичної експертизи, відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Таким чином, органом досудового розслідування дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні вину у вчиненому визнав повністю, підтвердив, що вчинив правопорушення за обставин, викладених у обвинувальних актах. Повідомив, що 15.05.2024 знайомий ОСОБА_8 познайомив його з потерпілим. В подальшому, йому стало відомо, що ОСОБА_9 таємно викрав банківську карту ОСОБА_7 та запропонував зняти з неї кошти, на що він погодився. Після чого, дізнався, що на банківській картці знаходилися грошові кошти у сумі близько 60 тис. грн. Так, у період часу з 15 год по 21 год. по вул. Сихівська спершу зняв 2300 грн, потім розрахувався за товар у магазині «Чарка». За отриманні кошти разом із ОСОБА_9 придбавали продукти, випивку, цигарки. Потім, через незначний проміжок часу, вони знову зняли спершу 1700 грн, потім 20000 грн, а ввечері шістьма транзакціями ще 30000 грн., здебільшого гроші знімав він. Наступного дня до нього прийшли працівники поліції, котрим все розказав, адже не було чого приховувати, оскільки його зафіксували камери банкоматів. Потерпілому частково шкоду відшкодував, повернув 10000 грн. Крім того, 15.12.2024, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, посварився із потерпілою ОСОБА_6 та, в ході конфлікту, наніс останній удари по обличчі, спині та плечі. На даний час надзвичайно шкодує про вчинене, щиро розкаюється, розуміє, що вчинив неправильно, йому дуже прикро та соромно за скоєне, просить суворо не карати. З матеріалами кримінального провадження ознайомлений, жодні докази не оспорює, правильно розуміє обставини за яких його обвинувачено, з якими повністю погоджується та просить здійснювати спрощений порядок дослідження доказів. Позовні вимоги визнає повністю.

Потерпіла ОСОБА_6 вказала, що ОСОБА_3 є її співмешканцем, не заперечила, що останній спричинив їй тілесні ушкодження, але наразі йому все вибачила, просила суворо не карати, пом`якшити покарання.

Потерпілий ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про проведення розгляду кримінального провадження за його відсутності, з приводу покарання покладається на розсуд суду.

Заслухавши думку учасників провадження, суд приходить до висновку, що клопотання сторони обвинувачення та сторони захисту про проведення спрощеного порядку дослідження доказів підлягає до задоволення, оскільки показання ОСОБА_3 узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у правильності розуміння ним змісту та обставин вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, добровільності та істинності його позиції.

За таких обставин, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд вважає недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які учасниками судового провадження не оспорюються. У суду відсутні сумніви у добровільності позиції обвинуваченого. Обвинуваченому роз`яснено, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку, а прийняте рішення про скорочений судовий розгляд свідчитиме про те, що обставини, які сторонами не оспорюються, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

При цьому, за основу суд бере до уваги покази обвинуваченого, вважає такі належними, допустимими та достовірними, послідовними, котрі у взаємозв`язку доводять фактичні обставини вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжки), повторно, за попередньою змовою з групою осіб в умовах воєнного стану, а також умисного легкого тілесного ушкодження.

Кваліфікуючи дії ОСОБА_3 , суд враховує наступне.

Згідно з диспозицією частин ст. 185 КК України суб`єкт злочину підлягає кримінальній відповідальності серед іншого за крадіжку, тобто таємне викрадення чужого майна, вчинену повторно, групою осіб, в умовах воєнного стану.

Указом Президента України №264/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, воєнний стан неодноразово було продовжено, зокрема Указом Президента України №271/2024 від 06.05.2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб.

Частиною 2 статті 28 КК України передбачено, що кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.

При цьому, суд враховує, що згідно п. 24 Постанови ПВСУ № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», що учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

Як встановлено в судовому засіданні, спільний злочинний умисел обвинуваченого та особи, провадження щодо якого виділено в окреме провадження, був обумовлений єдиною метою наживи, та корисливим мотивом збагатитися за рахунок чужого майна.

Відповідно до п. 1 примітки до ст. 185 КК України повторним у статтях 185, 186 та 189-191 КК України визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 КК України.

Разом з тим, частиною 2 ст. 32 КК України передбачено, що повторність, передбачена частиною першою цієї статті, відсутня при вчиненні продовжуваного кримінального правопорушення, яке складається з двох або більше тотожних діянь, об`єднаних єдиним кримінально протиправним наміром.

При цьому, відповідно до п. 20 Постанови ПВСУ № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» у разі вчинення декількох посягань на власність перший злочин за відсутності інших кваліфікуючих ознак належить кваліфікувати за частиною першою відповідної статті, а інші як вчинені повторно - за іншими частинами відповідних статей КК України. А, неодноразове незаконне вилучення чужого майна чи заволодіння ним, що складається із тотожних діянь, які мають загальну мету та із самого початку охоплюються єдиним злочинним наміром на заволодіння конкретним майном, слід розглядати як один продовжуваний злочин.

Крім того, у п. 5, 6 ППВСУ №7 від 04.06.2010 зазначено, якщо в одній статті (частині статті) Особливої частини КК передбачені різні за своїм змістом діяння (статті 263,

307, 309 КК ( 2341-14 ) тощо), їх вчинення в різний час не утворює повторності злочинів у випадках, коли такі діяння охоплювались єдиним умислом особи. У цих випадках вчинені особою діяння стають елементами одного злочину. Від повторності злочинів необхідно відрізняти продовжуваний злочин, який відповідно до частини другої статті 32 КК ( 2341-14 ) складається з двох або більше тотожних діянь, об`єднаних єдиним злочинним наміром. Об`єднання тотожних діянь єдиним злочинним наміром означає, що до вчинення першого з низки тотожних діянь особа усвідомлює, що для реалізації її злочинного наміру необхідно вчинити декілька таких діянь, кожне з яких спрямовано на реалізацію цього наміру. Такі діяння не утворюють повторності, оскільки кожне з них стає елементом одиничного (єдиного) злочину і окремим (самостійним) злочином щодо будь-якого іншого з цих діянь бути не може, а при повторності тотожних злочинів кожен із них має свою суб`єктивну сторону, зокрема самостійний умисел, який виникає щоразу перед вчиненням окремого злочину. Якщо склад злочину, визнаного продовжуваним, передбачає певні кількісні показники, які впливають на його кваліфікацію (розмір викраденого майна, розмір заподіяної шкоди тощо), то при його кваліфікації враховується загальна сума таких показників, пов`язаних з кожним із вчинених особою діянь, що утворюють продовжуваний злочин, і при визначенні їх розміру необхідно виходити з кількості неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, вирахуваних за кожен період вчинення продовжуваного злочину окремо.

З цього слідує, що на відміну від продовжуваного злочину, при повторності тотожних злочинів, кожен із них має свою суб`єктивну сторону, зокрема самостійний умисел, який виникає щоразу перед вчиненням окремого злочину.

Аналіз встановлених у судовому засіданні обставин інкримінованих кримінальних правопорушень свідчить про те, що умисел ОСОБА_3 та особи, матеріали щодо котрого виділено в окреме провадження, на привласнення коштів потерпілого ОСОБА_7 ,. шляхом зняття готівки за допомогою банкомату із використанням банківської карти, не виникав щоразу перед вчиненням окремого злочину.

На це вказують дії самого обвинуваченого, зокрема обізнаність ОСОБА_3 про те, що банківською картою заздалегідь з корисливим мотивом заволоділа особа, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, останньому був відомий пароль доступу до рахунку, у зв`язку із чим була можливість розпоряджатися грошовими коштами у будь-який час та спосіб (зняття готівки у будь-якому баткоматі, здійснення розрахунку за товари тощо), банківська карта належала одній особі, потерпілому, та вибула поза волею останнього, зняття коштів відбувалося одного дня, через незначний період часу в межах однієї вулиці та в межах доступної на банківському рахунку суми.

При цьому, на думку суду, такі незаконні операції із використанням банківської карти вчинялися обвинуваченим за будь-якої нагоди та могли бути припиненні внаслідок закінчення грошових коштів на банківському рахунку, чи припинення протиправних дій потерпілим або волевиявлення самого обвинуваченого - не користуватися платіжним засобом.

Тобто, умисел обвинуваченого охоплювався загальною сумою грошових коштів на банківському рахунку, котрими була можливість розпоряджатися поза волею власника у будь-який час та спосіб за допомогою банківської карти, щодо котрої мало місце протиправне заволодіння з корисливим мотивом.

З цього слідує, що суб`єктивна сторона характеризується корисливим мотивом щодо індивідуального визначеного майна (грошових коштів на банківському рахунку) належного одній особі, котрій в силу вчинення тотожних дій щодо одного предмету банківської карти, було спричинено загальну шкоду на суму, що рівна сумі коштів витраченій з банківського рахунку.

Важливим є також те, що банківська карта, після кожного зняття грошових коштів чи здійснення розрахунку за товар за її допомогою, потерпілому не поверталася.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_3 вчинив один продовжуваний злочин, направлений на привласнення коштів ОСОБА_7 .

За таких обставин судом встановлено, що ОСОБА_3 за попередньою змовою групою осіб із особою, провадження відносно якого виділено в окреме провадження, будучи об`єднаними спільним умислом та узгодженими діями на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив, достовірно знаючи про те, що в Україні введено та діє правовий режим воєнного стану, розуміючи про те, що банківська картка є викраденою та належить потерпілому ОСОБА_7 , 15.05.2024, в період часу з 15:28 год. по 20:49 год. за допомогою декількох тотожних діянь, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, за допомогою банківської карти без відома та дозволу потерпілого, достовірно знаючи, що кошти на вказаній банківській картці йому не належать, у співучасті незаконно заволодів, а саме викрав грошові кошти шляхом зняття готівки через банкомат та здійснення розрахунку за товар у магазині на загальну суму 54330 грн. тим самим, таємно заволодів грішми потерпілого спричинивши останньому шкоди на вказану суму.

За таких обставин, суд дії обвинуваченого ОСОБА_10 кваліфікує за ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки останній вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), групою осіб, в умовах воєнного стану.

При цьому, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні обставини вчинення крадіжки повторно, оскільки такі дії обвинуваченого охоплені єдиним протиправним умислом з корисливим мотивом щодо індивідуально визначеного майна, так як кошти належали одному потерпілому та зберігалися на одному банківському рахунку, користування котрим здійснювалося за допомогою викраденої з корисливим мотивом банківської карти.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 125 КК України кримінальна відповідальність настає у разі спричинення умисного легкого тілесного ушкодження.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 умисно було спричинено удари співмешканці ОСОБА_6 , внаслідок чого остання отримала легкі тілесні ушкодження.

За таких обставин, суд дії обвинуваченого кваліфікує за ч. 1 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження.

У роз`ясненнях, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 №7 (зі змінами), зокрема в п.1, звертається увага на те, що суди при призначенні покарання мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а в п. 3 наголошується на тому, що, встановлюючи ступінь тяжкості злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його скоєння (зокрема форми вини, мотиву й мети, способу, стадії скоєння, кількості епізодів злочинної діяльності, характеру і ступеня тяжкості наслідків, що настали).

Обираючи покарання ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, за яким кваліфіковано дії обвинуваченого, за 4 ст. 185 КК України, є тяжким злочином, крадіжкою за двох кваліфікуючих обставин, за ч. 1 ст. 125 КК України кримінальним проступком.

При вивченні особи обвинуваченого судом встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Червоне Золочівського р-ну Львівської обл., українець, громадянин України, з середньою спеціальною освітою, військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 солдат резерву взводу резерву рядового складу роти резерву рядового складу, неодружений, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліках у КНП ЛОР «ЛОКПД» та КНП ЛОР «ЛОМЦП та ТУ» не перебуває, без місця реєстрації, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання характеризується добре, згідно зі ст. 89 КК України раніше не судимий.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 за ст. 66 КК України, є визнання вини, щире каяття, активне сприяння досудовому розслідуванню, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткове добровільне відшкодування шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 , передбачених ст. 67 КК України, стороною обвинувачення не встановлено.

При призначенні покарання, суд бере до уваги положення ст. 50 КК України, якою встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, положення ст. 65 КК України, згідно з якою, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. При цьому, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно зі ст. 35 КК України передбачено, що повторність, сукупність та рецидив кримінальних правопорушень враховуються при кваліфікації кримінальних правопорушень та призначенні покарання, при вирішенні питання щодо можливості звільнення від кримінальної відповідальності та покарання у випадках, передбачених цим Кодексом.

Так, ч.1 ст. 70 КК України передбачено, що при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Згідно з ч.1 ст. 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Частиною 1 ст. 60 КК України передбачено, що покарання у виді арешту полягає в триманні засудженого військовослужбовця в умовах ізоляції на гауптвахті і встановлюється на строк від одного до шести місяців.

При цьому, у п. 8 Постанови ПВСУ № 7 від 24.10.2010 ВСУ звернув увагу на те, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) ( 2341-14 ) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

При визначенні виду та міри покарання за ч.4 ст. 185 КК України суд враховує, що ОСОБА_3 вчинив крадіжку за наявності двох кваліфікуючих ознак, що характеризуються сукупністю одного епізоду, хоча неодноразово притягавався до кримінальної відповідальності, однак є особою не судимою, визнав вину та покаявся у скоєному, осудив свою протиправну поведінку, частково добровільно відшкодував спричинену шкоду, тим самим продемонстрував бажання стати на шлях виправлення, думку потерпілого, котрий при призначенні покарання покликається на розсуд суду, характер поведінки обвинуваченого під час досудового розслідування, що розцінюється прокурором як сприяння органу досудового розслідування у розкритті злочину, поведінку під час судового слідства, те, що обвинувачений не оспорював фактичних обставин у справі у зв`язку із чим такі дані вказують на наявність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що дає підстави для застосування ч. 1 ст. 69 КК України, та перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції інкримінованого кримінального правопорушення.

При цьому, зважаючи на те, що на даний час ОСОБА_3 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 солдатом резерву взводу резерву рядового складу роти резерву рядового складу, суд вважає за необхідне призначити йому покарання у виді арешту у максимальній мірі 6 місяців.

При визначенні виду та міри покарання за ч.1 ст. 125 КК України суд враховує, що ОСОБА_3 вчинив кримінальний проступок під час притягнення його до кримінальної відповідальності за ч.4 ст. 185 КК України, є особою не судимою, визнав вину та покаявся у скоєному, осудив свою протиправну поведінку, був згідний на спрощене судове провадження, тим самим продемонстрував бажання стати на шлях виправлення, думку потерпілого, котра просила його суворо не карати, та пом`якшити покарання, характер поведінки обвинуваченого під час досудового розслідування, що розцінюється прокурором як сприяння органу досудового розслідування у розкритті кримінального правопорушення, поведінку під час судового слідства, не оспорював фактичних обставин у справі у зв`язку із чим слід призначити покарання передбаченого санкцією інкримінованого кримінального правопорушення у виді штрафу в мінімальній межі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень визначити остаточне покарання, з урахуванням висновків ВСУ викладених у п.21 Постанови ПВСУ №7 від 24.10.2003, та ч. 3 ст. 72 КК України, згідно котрої основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю кримінальних правопорушень складанню з іншими видами покарань не підлягають, у виді арешту строком 6 місяців та штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян котрі виконувати самостійно.

Саме таке покарання, на думку суду, дасть можливість обвинуваченому оцінити свої дії, стати на шлях виправлення, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», відповідатиме тяжкості злочину та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Крім цього, як встановлено судом, потерпілим ОСОБА_7 завлено цивільний позов про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, до обвинуваченого ОСОБА_3 та особи, провадження відносно якого виділено в окреме провадження, в якому просить стягнути солідарно матеріальну шкоду у розмірі 49 141,10 грн. та моральну шкоду у розмірі 40 000,00 грн.

При вирішенні вказаного позову суд зважає на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 ст. 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

В силу ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Частиною 5 вказаної норми врегульовано, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Умови солідарної відповідальності визначені ст. 1190 ЦК України.

При наданні оцінки доводам позивачів щодо солідарної відповідальності відповідачів суд зважає правові висновки ВС викладені у постанові від 21.03.2024 (справа № 295/2859/13-ц).

Так, суд касаційної інстанції сформував правову позицію про те, що «розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Відповідно до статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини. За змістом зазначеної норми закону спільною вважається шкода як неподільний результат неправомірних дій або бездіяльності двох і більше осіб. При цьому не обов`язково, щоб дії або бездіяльність, які завдали шкоди іншим особам, співпадали за часом. Це правило поширюється на випадки, коли неможливо встановити, яка дія та в якій мірі спричинила настання такого наслідку. При цьому у заподіянні шкоди спільними діями має місце єдність дій заподіювачів, яка полягає у такому їх взаємозв`язку, при якому виключення хоча би однієї із цих дій із комплексу діянь співзаподіювачів не призводить до виникнення спільного шкідливого результату. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їх вини. Солідарну відповідальність по відшкодуванню шкоди несуть особи, діяння яких були об`єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їх спільних дій. При вчиненні злочину кількома особами вони несуть солідарну відповідальність за заподіяну шкоду по епізодах злочину, в яких встановлено їх спільну участь. Разом з тим, є неприпустимим покладення солідарної відповідальності на осіб, яких хоча й притягнуто до кримінальної відповідальності в одній справі, але за самостійні злочини, не пов`язані спільним наміром, а так само на осіб, коли одних із них засуджено за корисливі злочини, наприклад, за розкрадання, а других - за халатність, незважаючи на те, що дії останніх об`єктивно сприяли першим у вчиненні злочину».

Як встановлено судом, ОСОБА_3 у групі осіб протиправно заволодів, шляхом таємного викрадення, грошовими коштами потерпілого на загальну суму 54330 грн. В межах вказаної суми є підстави для покладення на обвинуваченого солідарної відповідальності. Одночасно, суд бере до уваги, що вказану шкоду він спричинив у співучасті з особою, кримінальне провадження, щодо котрого виділено в окреме провадження, та як вбачається із розписок обвинуваченого ОСОБА_3 та потерпілого ОСОБА_7 останньому обвинуваченим відшкодовано 10000 грн., у зв`язку із чим, з останнього слід стягнути 44330 грн. спричиненої шкоди.

Розглядаючи вимогу позову про стягнення моральної шкоди у розмірі 40 000,00 грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі №752/17832/14-ц вказано, що моральна шкода це страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточенням, до інших негативних наслідків морального характеру. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

При вирішенні питання щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди, суд погоджується з доводами позивача про те, що внаслідок вчинення кримінального правопорушення, було порушено його звичайний спосіб життя, завдано йому душевних страждань та емоційного стресу, переживань, те, що внаслідок протиправних дій відповідачів позивач був змушений вчиняти дії, спрямовані на усунення завданої шкоди, що вимагало від нього додаткових витрат часу та коштів, а також те, що позивач звертався до поліції за фактом вчинення злочину щодо нього, зобов`язаний був з`являтися для проведення слідчих дій, з`являвся до суду, у зв`язку із чим вважає, що позивачу була заподіяна моральна шкода, яка має бути відшкодована відповідачем солідарно.

Разом з тим, позивачем не долучено достатніх доказів на підтвердження розміру моральної шкоди, визначеної ним у розмірі 40 000,00 грн., відтак, на думку суду, такий розмір з огляду на характер і тривалість страждань позивача, розмір спричинених збитків є завищеним.

За наведених обставин, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, суд приходить до висновку, що позов в цій частині слід задовольнити частково, та стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача завдану моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн., що буде достатнім та розумним розміром для задоволення моральної шкоди, понесеної позивачем.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався, клопотання з даного приводу не надходило.

На підставі викладеного, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 125, ст. ст. 32, 50, 53, 60, 65, 69, 70, 72 КК України, керуючись, ст. ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд,

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винним:

- у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), групою осіб, в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та на підставі ч.1 ст. 69 КК України перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції інкримінованого кримінального правопорушення, у виді арешту строком 6 місяців.

- у спричиненні умисного легкого тілесного ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 (п`ятсот десять) гривень.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень визначити остаточне покарання за ч.4 ст. 185 КК України та ч.1 ст. 125 КК України, та з урахуванням ч.3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян виконувати самостійно.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , без місця реєстрації, місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомий) відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 44 330 (сорок чотири тисячі сто тридцять) гривень та моральної шкоди у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не обирати.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно, після його проголошення, вручити обвинуваченому та прокурорам.

Головуючий ОСОБА_1