КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №761/2733/25 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/1912/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційними скаргами представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000523 від 30 вересня 2022 року,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 рокузадоволено клопотання слідчого 2 відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБ України ОСОБА_9 , яке погоджене прокурором третього відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження № 0000523 від 30.09.2022 року.

Накладено арешт в рамках кримінального провадження № 0000523 від 30.09.2022 року на майно, яке було виявлено та вилучено 18.01.2025 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом накладення заборони на відчуження, розпоряджання та користування таким майном, а саме:

Флеш-накопичувач Transcend 2 GB чорного кольору;

Флеш-накопичувач Арасег чорного кольору;

Флеш-накопичувач Арасег чорного кольору;

Флеш-накопичувач Kingston 64GB чорного кольору;

Флеш-накопичувач без маркувань синього кольору;

Флеш-накопичувач GoodRam 4GB чорного кольору;

Флеш-накопичувач Kingston DT101G2 2 GB зеленого кольору;

Флеш-накопичувач Арасег червоного кольору;

Флеш-накопичувач Transcend 16 GB чорного кольору;

Флеш-накопичувач Арасег 3.0. чорного кольору;

Флеш-накопичувач Transcend 64 GB чорного кольору;

Флеш-накопичувач Toshiba 8GB білого кольору;

Флеш-накопичувач Арасег чорного кольору;

Флеш-накопичувач Transcend 8 GB чорного кольору;

Флеш-накопичувач 2 GB чорного кольору;

Флеш-накопичувач SP 16 GB синього кольору;

Флеш-накопичувач Toshiba 4GB білого кольору;

Флеш-накопичувач GoodRam fresa зеленого кольору;

Флеш-накопичувач ADATA С906 чорного кольору;

Флеш-накопичувач Kingston DT101G2 16 GB зеленого кольору;

Флеш-накопичувач SP 8 GB коричневого кольору;

Флеш-накопичувач з металу без маркувань;

Ікона «Георгія Побєдоносця»;

Ноутбук ASUS s/n U30SD-RX043R із зарядним пристроєм;

Ноутбук HP s/n CNF0109MD4 із зарядним пристроєм;

Оснащення для круглої печатки з зображенням гербу рф;

Аркуш паперу (ксерокопія) з рукописними написами, які починаються словами «Мама» та закінчуються словами « Действуем по инструкции В. »;

Аркуш паперу з рукописними написами, які починаються на «Старший о/у в ОВС» та закінчуються «ОСОБА_17»;

Документальні матеріали в паперовому вигляді, в яких серед іншого містяться відомості, що підтверджують протиправну діяльність ОСОБА_11 стосовнофактів, що досліджуються в рамках кримінального провадження № 0000523 (матеріали кримінального провадження № 0000523 в прошитому стані, на 288 арк.);

Документальні матеріали в паперовому вигляді, в яких серед іншого містяться відомості, що підтверджують протиправну діяльність ОСОБА_11 стосовно фактів, що досліджуються в рамках кримінального провадження № 0000523 (матеріали кримінального провадження № 00001213, на 49 арк.);

Документальні матеріали в паперовому вигляді, в яких серед іншого містяться відомості, що підтверджують протиправну діяльність ОСОБА_11 стосовно фактів, що досліджуються в рамках кримінального провадження № 0000523 (матеріали кримінального провадження № 0000166, на 15 арк.);

Документальні матеріали в паперовому вигляді, в яких серед іншого містяться відомості, що підтверджують протиправну діяльність ОСОБА_11 стосовно фактів, що досліджуються в рамках кримінального провадження № 0000523 (матеріали допиту, на 3 арк.);

Документальні матеріали в паперовому вигляді, в яких серед іншого містяться відомості, що підтверджують протиправну діяльність ОСОБА_11 стосовно фактів, що досліджуються в рамках кримінального провадження № 0000523 (документи стосовно ОСОБА_12 , на 6 арк.);

Документальні матеріали в паперовому вигляді, в яких серед іншого містяться відомості, що підтверджують протиправну діяльність ОСОБА_11 стосовно фактів, що досліджуються в рамках кримінального провадження № 0000523 (матеріали довіреності № 31 АБ 1788514 від 25.10.2021, на 5 арк.).

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційні скарги, в яких просила скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна в кримінальному провадженні № 0000523 від 30.09.2022 року, зобов`язавши слідчого та прокурора в кримінальному провадженні № 0000523 від 30.09.2022 року повернути тимчасово вилучене майно у ОСОБА_6 йому особисто або його представникам.

В обґрунтування доводів скарг апелянт посилається на те, що ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29.01.2025 року є необгрунтованою та незаконною, а тому підлягає скасуванню.

Скаржник зазначає, що адвокат ОСОБА_6 здійснює професійну адвокатську діяльність з 2000 року, на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 599 від 17.05.2000 року. На даний момент він є адвокатом Ради адвокатів Харківської області.

Апелянт вказує, що під час обшуку було вилучено адвокатські досьє адвоката, де адвокат ОСОБА_6 був захисником по кримінальним провадженням №0000523, №00001213, №0000166, про що свідчить зміст протоколу огляду від 18.01.2025 року та постанови про визнання матеріальних об`єктів речовими доказами та визначення місця їх зберігання від 18.01.2025 року.

Посилається на те, що в протоколі обшуку від 18.01.2025 року прямо вказано, що зазначені документи стосуються кримінальних проваджень №0000523, №0000121, №0000166.

З огляду на це, на зазначені документи та інформацію розповсюджується гарантії, передбачені ст. ст. 22, 23 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Апелянт вважає, що за таких умов, зазначені документи, переписка, будь-яка інша інформація, в тому числі і носії такої інформації взагалі не можуть бути вилучені.

Вказує не те, що вилучені технічні пристрої, в тому числі флеш-накопичувачі, а також Ноутбук ASUS s/n U30SD-RX043R із зарядним пристроєм Ноутбук HP s/n CNF0109MD4 із зарядним пристроєм також не можуть бути вилучені, оскільки вони теж містять інформацію, що становить адвокатську таємницю.

Адвокат вказує на те, що в обґрунтування заявленого клопотання сторона обвинувачення надала суду протокол огляду від 18.01.2025 року, постанову про визнання матеріальних об`єктів речовими доказами та визначення місця їх зберігання від 18.01.2025 року.

На підставі зазначених документів слідчим суддею було винесено ухвалу, що оскаржується.

Апелянт звертає увагу на відсутність будь-яких фактичних процесуальних дій з боку сторони обвинувачення щодо встановлення у вилучених речей ознак речових доказів у відповідності до статті 98 КПК України.

Зазначає, що слідчий суддя повинен був детально проаналізувати текст заявленого клопотання на предмет відповідності вимогам ч. 5 ст. 110 КПК України та перевірити, чи дійсно у клопотанні та постанові відображено, яким же саме ознакам, визначеним ст. 98 КПК України, відповідають вилучені об`єкти, з метою уникнення необґрунтованого арешту такого майна та недопущення безпідставного обмеження фундаментального права особи мирно володіти належним їй майном.

З огляду на наведене, слідчий суддя повинен був відмовити слідчому в задоволенні його клопотання.

Також скаржник посилається на те, що клопотання про арешт майна не містить підтвердження мети, виконання завдання арешту вилученого майна, а також прокурором не обґрунтовано ризики приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження вилученого під час обшуків майна фізичних осіб та підприємців.

Отже, слідчим суддею при накладенні арешту на вилучене майно було порушено норми абз. 2 ч. 1 ст. 170, ч.ч. 1, 2 ст. 173 КПК України.

В судове засідання власник майна не з`явився, про дату, час та місце судового засідання його повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності власника майна, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційні скарги та просила їх задовольнити, думку прокурора ОСОБА_8 , яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів, Головним слідчим управлінням СБ України за процесуального керівництва Офісу генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000523 від 30.09.2022 року за підозрою ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України та за підозрою ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 2 ст. 111 КК України.

Відповідно до матеріалів досудового розслідування ОСОБА_6 підозрюється у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності, недоторканності, обороноздатності України: наданні представнику іноземної держави, іноземній організації, її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України.

Також, відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 підозрюється у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності, недоторканності, обороноздатності України: наданні представнику іноземної держави, іноземній організації, її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Відповідно до інформації з КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира (офіс) за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить у рівних частинах громадянам України ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

18.01.2025 року на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16.01.2025 року, за адресою місця здійснення адвокатської діяльності ОСОБА_6 , а саме: АДРЕСА_2 (оф. 2), проведено обшук.

В ході проведення обшуку виявлено та вилучено речі і документи, які мають значення для кримінального провадження та можуть бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, відповідно до переліку зазначеного у клопотанні слідчого.

20.01.2025 року слідчий 2 відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБ України ОСОБА_9 , за погодженням з прокурором третього відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження № 0000523 від 30.09.2022 року.

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що вказані предмети, речі та документи ОСОБА_6 використовував для виконання завдань, які були йому поставлені представниками спецслужб рф.

У день обшуку ОСОБА_6 затримано в порядку ст.ст. 208, 615 КПК України та повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 2 ст. 111 КК України, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна.

18.01.2025 року постановою старшого слідчого в ОВС 2 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України капітана юстиції ОСОБА_16 вищевказані виявлені та вилучені речі, предмети та документи визнані речовими доказами та приєднано до матеріалів кримінального провадження.

Відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів, спеціальної конфіскації, конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Слідчий посилався на те, що для забезпечення конфіскації майна, а також збереження речових доказів виникла необхідність у накладенні арешту на вилучене майно, яке фактично належить та перебуває у володінні та користуванні підозрюваного ОСОБА_6 .

З огляду на викладене, а також те, що за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 111 КК України застосовується додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, з метою недопущення його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження та забезпечення конфіскації, слідчий і звернувся з даним клопотанням до суду.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 рокузадоволено клопотання слідчого 2 відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБ України ОСОБА_9 , яке погоджене прокурором третього відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження № 0000523 від 30.09.2022 року.

Накладено арешт в рамках кримінального провадження № 0000523 від 30.09.2022 року на майно, яке було виявлено та вилучено 18.01.2025 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом накладення заборони на відчуження, розпорядження та користування таким майном, а сааме: флеш-накопичувачі, ноутбуки, ікону, документальні матеріали, аркуші паперу та оснащення для круглої печатки, на яке слідчий і просив накласти арешт.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 98 КПК України, визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що зазначені вимоги слідчим суддею дотримані належним чином.

Слід зауважити, що санкції ч. 1 ст. 111 та ч. 2 ст. 111 КК України, за якими підозрюється ОСОБА_6 , передбачають покарання у виді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої, та, відповідно, позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на належне підозрюваному ОСОБА_6 майно, з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути приховане, пошкоджене, втрачене, знищене чи відчужене.

Крім того, як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно яке належить на праві власності ОСОБА_6 , також і з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею місцевого суду ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, зокрема, збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на належне ОСОБА_6 майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводам представника, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно, зокрема з метою забезпечення його збереження та можливої конфіскації майна як виду покарання, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Доводи апеляційних скарг про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна ОСОБА_6 завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Дослідивши доводи клопотання слідчого та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що встановлені у даному кримінальному провадженні фактичні обставини кримінальних правопорушень, за якими здійснюється досудове розслідування, містить сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку про те, що майно, відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, оскільки вказане у клопотанні слідчого майно є матеріальними об`єктами, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди, та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту, як речового доказу, з метою збереження.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи скарг представника власника майна щодо неможливості використання вилученого майна ОСОБА_6 , як доказів, оскільки вони отримані із порушенням вимог КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження, при вирішенні питання щодо арешту майна, з підстав визначених ст. 170 КПК України, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Слід зауважити і на тому, що станом на час розгляду слідчим суддею клопотання про арешт майна досудове розслідування у кримінальному провадженні тривало, а органом досудового розслідування здійснювалось збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб, тому доводи апеляційних скарг в цій частині є безпідставними.

Що стосується доводів апелянта стосовно безпідставності вилучення органом досудового розслідування документів, які належать ОСОБА_6 , оскільки вилучені документи стосуються кримінальних проваджень, а тому містять у собі інформацію, яка є адвокатською таємницею, то на думку колегії суддів, можливі порушення порядку вилучення речей не можуть бути підставою для відмови у задоволенні клопотання слідчого про накладення на них арешту, за умови відповідності цього майна критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, з метою його збереження, як речових доказів, натомість можуть стати підставою для визнання в подальшому, під час розгляду судом справи по суті, цих доказів неналежними та недопустимими в зв`язку із порушенням порядку їх отримання органами досудового розслідування.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Інші доводи апеляційних скарг, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4