ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/819/195/25
Номер справи місцевого суду: 766/2125/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

22 січня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 09 грудня 2024 року в кримінальному проваджені №0000524 стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 09 грудня 2024 року задоволено клопотання прокурора та стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою терміном до 06.02.2025 року, без визначення розміру застави.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу в якій просить ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 09 грудня 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та застосувати відносно нього більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст194 КПК України.

У випадку залишення ухвали в силі, просить визначити обвинуваченому розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначила, що суд вірно встановив відсутність ризику незаконного впливу на свідків. Поруч із цим, суд не надав належної оцінки відсутності інших заявлених прокурором ризиків.

Так, ризик переховування від суду спростовується належною процесуальною поведінкою ОСОБА_8 , який самостійно з`явився до суду під час обрання запобіжного заходу, за власною ініціативою здав паспорти для виїзду за кордон, не зловживав своїми правами та самостійно ініціював отримання доказів невинуватості.

Крім того, ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, а саме матір похилого віку, яка проживає за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_8 та потребує постійного догляду. При цьому до моменту застосування запобіжного заходу саме ОСОБА_8 здійснював піклування про неї. Також за період перебування ОСОБА_8 під вартою у нього народився син.

Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому ОСОБА_8 обвинувачується спростовується обставинами справи та є формальним посиланням сторони обвинувачення.

В той же час, стороною обвинувачення не враховано той факт, що з 11.11.2022 року м.Херсон звільнено від окупації, окупаційні органи перемістилися на лівобережжя Херсонщини, а тому обвинувачений не зможе продовжити кримінальне правопорушення.

Посилання сторони обвинувачення на те, що ОСОБА_8 може вчинити інше кримінальне правопорушення є формальним, натомість в порушення ч.3 ст.62 Конституції України суд врахував таке припущення прокурора як доведений факт.

Зазначає, що встановлені в ході судового розгляду обставини, зокрема за результатами допиту свідків сторони обвинувачення, не підтверджують факт скоєння ОСОБА_8 інкримінованого злочину.

Вказує, що суд першої інстанції свідомо не врахував позиції Конституційного Суду щодо положень Конституції та норм КПК України на які посилалася сторона захисту.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 підтримав доводи клопотання та апеляційної скарги, просив їх задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_8 підтримав позицію захисника, просив застосувати більш м`який запобіжний захід.

Прокурор просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, позиції сторін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи клопотання та апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Щодо клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до ч.2 ст.395 КПК України апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, - протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно з ч.1 ст.117 КПК України пропущений із поважних причин строк має бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

В той же час поновлення строку на апеляційне оскарження можливе лише у випадку наявності поважних причин пропуску такого строку. Тому при вирішенні питання про поновлення пропущеного строку, у тому числі й строку на апеляційне оскарження, до уваги мають братися: тривалість самого процесуального строку; час, який минув з дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали особі реалізувати своє право (повноваження) в межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску) та інші доречні обставини.

Виходячи із системного аналізу норм процесуального права під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, яка подала заяву про перегляд судових рішень, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Матеріали провадження свідчать, що оскаржувану ухвалу постановлено 09 грудня 2024 року за участю обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_7 . Таким чином строк на апеляційне оскарження зазначеного рішення для вказаних учасників кримінального провадження обраховується з 10 грудня 2024 року по 16 грудня 2024 року.

Із апеляційною скаргою, що є предметом даного апеляційного провадження адвокат ОСОБА_7 звернулася 03 січня 2025 року, тобто поза межами строку на апеляційне провадження.

Поруч із цим, апеляційний суд зважує на доводи захисника щодо наявності поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження, що не залежали від її волі, що пов`язані із поверненням апеляційної скарги, яка була подана 13 грудня 2024 року.

На переконання суду вказані обставини, а саме подання апеляційної скарги 13 грудня 2024 року та подальше її повернення апеляційний судом через відсутність копії свідоцтва про зайняття адвокатською діяльності, з огляду на повторне подання апеляційної скарги захисником у найкоротший строк після отримання копії ухвали про повернення апеляційної скарги, вказують на існування поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

За наведеного клопотання захисника ОСОБА_7 про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає задоволенню, а відповідний строк поновленню.

Щодо доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ст.199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати чи доведено стороною обвинувачення обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також наявність обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Таким чином, суд, продовжуючи строк дії запобіжного заходу на стадії судового провадження, має перевірити чи не зменшилися на цій стадії кримінального провадження встановлені раніше ризики і чи зможе більш м`який запобіжний захід запобігти цим ризикам.

Окрім цього суд має врахувати у сукупності також інші відомості, зокрема про тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, а також соціальні зв`язки, відомості, що характеризують особу обвинуваченого.

Лише за результатами аналізу всіх перелічених факторів суд може прийти до висновку щодо необхідності продовження стосовно обвинуваченого раніше обраного запобіжного заходу чи щодо недоцільності цього.

На переконання суду апеляційної інстанції, попри доводи апеляційної скарги сторони захисту, суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог законодавства.

Так, матеріали провадження свідчать, що на розгляді Херсонського міського суду Херсонської області перебуває кримінальне провадження №0000524 від 28 грудня 2022 року за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України.

В ході судового розгляду даного кримінального провадження прокурор звернувся до суду із клопотанням в якому просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 строк тримання під вартою на 60 днів, без визначення розміру застави.

Своє клопотання прокурор обґрунтовував тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ст.7 ст.111-1 КК України, при цьому на даному етапі кримінального провадження продовжують існувати ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та інших учасників кримінального провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

На думку сторони обвинувачення запобігти вказаним ризикам можливо лише шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, адже інші більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти наведеним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Крім того, прокурор послався на приписи ч.6 ст.176 КПК України, відповідно до яких під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються чи обвинувачуються у вчиненні ряду злочинів проти основ національної безпеки України, зокрема ч.7 ст.111-1 КК України, за наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Також прокурор просив не визначати обвинуваченому розмір застави, оскільки відповідно до ч.4 ст.183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, розглянувши вказане клопотання, суд першої інстанції встановив подальше існування ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, передбачених п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, та дійшов висновку про наявність правових підстав для продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки лише шляхом застосування найсуворішого запобіжного заходу можливо запобігти наведеним ризикам.

Перевіривши зазначене судове рішення у відповідності із доводами апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже вони в повній мірі ґрунтуються на відомостях, що наявні в матеріалах провадження, які ретельно перевірені місцевим судом.

Зокрема, суд першої інстанції надав детальну оцінку, як відомостям про тяжкість та характер інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення в контексті застосування запобіжного заходу, так і питанню існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України у поєднанні із відомостями про особу обвинуваченого.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України добровільне зайняття громадянином України посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території.

Під час досудового розслідування слідчим суддею було перевірено питання причетності ОСОБА_8 до вказаного кримінального правопорушення. Що стосується обґрунтованості обвинувачення, то суд апеляційної інстанції під час перевірки ухвали суду першої інстанції про продовження тримання під вартою позбавлений можливості надати оцінку вказаному питанню, оскільки на даному етапі кримінального провадження судом першої інстанції перевіряється питання наявності в діях обвинуваченого ознак складу вказаного злочину. Питання обґрунтованості обвинувачення буде вирішене судом при ухваленні вироку.

Що стосується доводів сторони захисту про те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про подальше існування ризиків передбачених п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, то на переконання суду апеляційної інстанції такі посилання захисника є непереконливими, адже відомості, що наявні в матеріалах провадження підтверджують подальше існування вказаних ризиків.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив подальше існування ризику переховування обвинуваченого від суду та належним чином мотивував свої висновки. Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що місцевий суд зважив, як на відомості про особу обвинуваченого, так і обставини кримінального провадження, зокрема тяжкість кримінального правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 .

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України, пов`язаного із взаємодією з державою-агресором, що в умовах воєнного стану має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки. За вчинення вказаного злочину передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої. При цьому, як встановив суд, матеріали провадження не містять достовірних відомостей про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, зокрема перебування в офіційному шлюбі. Також судом враховано вік та стан здоров`я обвинуваченого.

На переконання суду апеляційної інстанції сукупність наведених обставин підтверджує існування ризику переховування обвинуваченого від суду, адже з огляду на тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 злочину та суворість можливого покарання, враховуючи молодий вік та відсутність міцних соціальних зв`язків, перебуваючи на волі, обвинувачений може вдатися до переховування від суду.

Посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_8 має соціальні зв`язки, а саме матір похилого віку та сина, апеляційний суд, хоч і приймає до уваги, проте зазначені обставини не є такими, що суттєво зменшують існування ризику переховування обвинуваченого, оскільки стороною захисту не доведено, що вказані соціальні зв`язки мають вирішальний вплив на поведінку обвинуваченого.

У даному контексті суд першої інстанції обґрунтовано послався на практику Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людину звернув увагу, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також суд першої інстанції вірно встановив існування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, адже інкримінований обвинуваченому злочин спрямований проти основ національної безпеки України. В той же час воєнна агресія російської федерації проти України триває, у зв`язку із чим не виключено, що перебуваючи на волі, обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, в тому числі проти основ національної безпеки України.

Одночасно апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний, обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного, обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Посилання захисника на відсутність ризику продовження вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки подальше існування такого ризику судом не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів, всупереч доводів апеляційної скарги, вважає, що висновок суду про необхідність продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу обвинуваченого, якому інкримінується вчинення особливо тяжкого злочину, дають підстави вважати, що на даний час існують зазначені місцевим судом ризики, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Що стосується питання можливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, зокрема альтернативного у виді застави, то як вбачається зі змісту ухвали суду першої інстанції, місцевий суд надав належну оцінку вказаному питанню.

Зокрема суд в даному контексті вірно врахував положення ч.6 ст.176 та ч.4 ст.183 КПК України. При цьому, суд зважив на актуальність встановлених ризиків, що передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, суспільну небезпечність інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, а також відомості про особу обвинуваченого та прийшов до висновку про недоцільність визначення обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Посилання захисника на неврахування судом першої інстанції рішення Конституційного Суду України, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки мотивуючи своє рішення суд врахував правову позицію, що викладена у рішенні Конституційного Суду України від 19 червня 2024 року за №7-р (ІІ)/2024.

У вказаному рішенні Конституційний Суд України вказав, що відповідно до приписів КПК України під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу є можливість, за певних підстав та обставин, визначених статтями 177, 178 Кодексу, застосувати заставу як більш м`який запобіжний захід.

При цьому особливий порядок застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу забезпечує слідчому судді, суду можливість застосувати такий запобіжний захід лише на підставі вмотивованого судового рішення, як того вимагають стаття 8, частина друга статті 29 Конституції України.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції обґрунтував своє рішення щодо недоцільності застосування стосовно ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу у виді застави з огляду на введений воєнний стан, суспільну небезпечність інкримінованого кримінального правопорушення, а також реальне існування ризиків переховування обвинуваченого від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Вказаний висновок ґрунтується не тільки на тяжкості покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у скоєнні інкримінованого злочину, та суспільній небезпечності інкримінованого злочину, а і сукупності даних про особу обвинуваченого, передбачених ст. 178 КПК України.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання захисника ОСОБА_7 задовольнити.

Поновити захиснику ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 09 грудня 2024 року, якою ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 09 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4