КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання - ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу директора ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2024 року,-

В с т а н о в и л а:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 про арешт майна та накладено арешт на об`єкт нерухомого майна, а саме на земельну ділянку за кадастровим номером :02:004:0070 загальною площею 14.0406 га, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі відповідно до витягу за № НВ-024 від 28.11.2024, але право власності на яку не було зареєстроване в установленому законом порядку, оскільки відомості відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 405842522 від 28.11.2024, стосовно власника вказаної земельної ділянки відсутні, із забороною будь-яким особам та суб`єктам господарювання розпоряджатися, користуватися, відчужувати, ділити, об`єднувати, а також здійснювати будь-які будівельні та підготовчі роботи на земельній ділянці за кадастровим номером :02:004:0070 загальною площею 14.0406 га, із забороною державним органам, органам нотаріату, державним реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії в тому числі і реєстрацію права власності, реєстрацію (перереєстрацію), пов`язану з відчуженням, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власників, а також видачу будь-яких дозвільних документів на здійснення забудови чи початку підготовчих/будівельних робіт, присвоєння адрес об`єктам будівництва тощо на земельній ділянці за кадастровим номером :02:004:0070 загальною площею 14.0406 га.

Не погоджуючись з вказаним рішенням слідчого судді, директор ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2024 року, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання.

Мотивуючи вимоги своєї апеляційної скарги, вказує на те, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню.

Зазначає про те, що на виконанні у приватного виконавця Виконавчого округу Київської області ОСОБА_7 перебуває виконавче провадження щодо виконання наказу Господарського суду м. Києва, виданого 08.04.2021 яким відкрито виконавче провадження згідно з яким: «в рахунок погашення заборгованості ТОВ «Семінал» перед ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 22.02.2006, а саме земельну ділянку загальною площею 14,0406 га, кадастровий № :02:004:0045.

В подальшому вказаним приватним виконавцем вчинено низку протиправних дій та прийнято низку протиправних рішень щодо незаконного відчуження зазначеної земельної ділянки.

19.08.2024 до Господарського суду м. Києва надійшло подання приватного виконавця ОСОБА_7 про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку.

Згідно ухвали Господарського суду м. Києва від 27.08.2024 надано дозвіл приватному виконавцю щодо звернення стягнення на нерухоме майно, а саме земельну ділянку кадастровий номер :02:004:0070.

Такі протиправні дії приватного виконавця стали можливі внаслідок отримання ним від ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» відповідних заяв, з яких вбачається, що останнє без будь-яких підстав ініціювало оформлення, а інженер-змелевпорядник протиправно розробив технічну документацію із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок, внаслідок чого відбулось об`єднання земельних ділянок в одну площею 14.04.06 га з кадастровим номером :02:004:0070.

Згідно відповіді Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області земельна ділянка з кадастровим номером :02:004:0045 обліковувалась за ТОВ «Інвестиційна компанія «Галант» та набула статусу архівної у зв`язку з її поділом на 51 земельну ділянку з кадастровими номерами :02:004:5100-:02:004:5150.

Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок при поділі або об`єднанні кадастровий номер земельної ділянки змінюється та більше не відновлюється, тому земельна ділянка з кадастровим номером :02:004:0045 була розподілена та не зареєстрована, а потім відбулось об`єднання в ту саму ділянку з площею 14,0406 з кадастровим номером :02:004:0070.

ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» не будучи ні власником, ні користувачем земельної ділянки площею 14,0406, кадастровий номер :02:004:0045, ні земельних ділянок з кадастровими номерами :02:004:5100-:02:004:5150, вчинило низку протиправних дій щодо об`єднання вказаних земельних ділянок в одну площею 14,0406 з кадастровим номером :02:004:0070.

Протягом 2021 судами розглядались всі обставини переходу права власності іпотечної ділянки від ТОВ «М20» до ТОВ «ІК «Галант». В тому числі, наявність та належність земельної ділянки до іпотечного договору та переходу права вимоги від ПАТ «КБ «НАДРА» до ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП».

Враховуючи наведене між ТОВ «ФК«ДНІПРОФІНАНСГРУП» та ТОВ «Інвестиційна компанія «Галант» існують виключно господарські відносини, однак слідчим суддею при постановленні оскаржуваного рішення не надано належної оцінки цим обставинам.

Окрім цього, як стверджує автор апеляційної скарги, зазначена земельна ділянка з кадастровим номером :02:004:0070 не відповідає вимогам ст. 98 КПК України, а накладення на неї арешту є втручанням у господарсько-правові відносини між ТОВ «ФК«ДНІПРОФІНАНСГРУП» та ТОВ «Інвестиційна компанія «Галант».

Що стосується строку на апеляційне оскарження, то, як зазначає апелянт, у розгляді клопотання представник товариства участі не приймав, про наявність оскаржуваної ухвали стало відомо лише 20.01.2024, тому строк на апеляційне оскарження пропущений з поважних причин та підлягає поновленню.

В судове засідання учасники провадження не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини своєї неявки не повідомили, а тому відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України наявні підстави для здійснення апеляційного розгляду за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апелянтом не було пропущено строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2024 року з огляду на положення абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а її апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів судового провадження, слідчим відділом Бучанського РУП ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001675 від 24.11.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України.

Постановою слідчого СВ Бучанського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_8 від 29.11.2024 вказане майно визнано в кримінальному провадженні № 0001675 від 24.11.2024 речовим доказом.

29.11.2024 прокурор Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області з клопотання про арешт майна, а саме земельної ділянки за кадастровим номером :02:004:0070 загальною площею 14.0406 га, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі відповідно до витягу за № НВ-024 від 28.11.2024, але право власності на яку не було зареєстроване в установленому законом порядку, оскільки відомості відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 405842522 від 28.11.2024, стосовно власника вказаної земельної ділянки відсутні, із забороною будь-яким особам та суб`єктам господарювання розпоряджатися, користуватися, відчужувати, ділити, об`єднувати, а також здійснювати будь-які будівельні та підготовчі роботи на земельній ділянці за кадастровим номером :02:004:0070 загальною площею 14.0406 га, із забороною державним органам, органам нотаріату, державним реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії в тому числі і реєстрацію права власності, реєстрацію (перереєстрацію), пов`язану з відчуженням, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власників, а також видачу будь-яких дозвільних документів на здійснення забудови чи початку підготовчих/будівельних робіт, присвоєння адрес об`єктам будівництва тощо на земельній ділянці за кадастровим номером :02:004:0070 загальною площею 14.0406 га, посилаючись на наявність правової підстави, передбаченої ч. 3 ст. 170 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2024 року клопотання прокурора задоволено.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права власника майна з потребами кримінального провадження.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Також, арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

З урахуванням цього слідчий суддя встановив належні правові підстави, передбачені ч.ч. 1, 2, 3 ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання сторони обвинувачення та накладення арешту на вищевказане майно, що відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Таким чином, накладення арешту на майно у даному кримінальному провадженні, за наявності для цього підстав відповідає вимогам КПК України. Матеріали судового провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги щодо порушень судом норм КПК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, згідно із ч. ч. 10, 11 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що перебувають на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у випадках, якщо існують обставини, які підтверджують, що їхнє незастосування призведе до зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, відчуження майна.

Окрім того, Європейський суд з прав людини своїми рішеннями неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A № 52). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Враховуючи всі обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку, накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, забезпечить справедливу рівновагу між суспільним інтересом та правомірною метою, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують - арешт та метою, яку прагнуть досягти - збереження речових доказів, оскільки існують обставини, які підтверджують, що їхнє незастосування може призвести до незворотних наслідків.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на вказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 про арешт майна та накладено арешт на об`єкт нерухомого майна, а саме на земельну ділянку за кадастровим номером :02:004:0070 загальною площею 14.0406 га, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі відповідно до витягу за № НВ-024 від 28.11.2024, але право власності на яку не було зареєстроване в установленому законом порядку, оскільки відомості відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 405842522 від 28.11.2024, стосовно власника вказаної земельної ділянки відсутні, із забороною будь-яким особам та суб`єктам господарювання розпоряджатися, користуватися, відчужувати, ділити, об`єднувати, а також здійснювати будь-які будівельні та підготовчі роботи на земельній ділянці за кадастровим номером :02:004:0070 загальною площею 14.0406 га, із забороною державним органам, органам нотаріату, державним реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії в тому числі і реєстрацію права власності, реєстрацію (перереєстрацію), пов`язану з відчуженням, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власників, а також видачу будь-яких дозвільних документів на здійснення забудови чи початку підготовчих/будівельних робіт, присвоєння адрес об`єктам будівництва тощо на земельній ділянці за кадастровим номером :02:004:0070 загальною площею 14.0406 га, - залишити без змін, а апеляційну скаргу директора ТОВ «ФК «ДНІПРОФІНАНСГРУП» ОСОБА_5 , - без задовоолелння.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________ _________________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/1640/2025 Категорія ст. 170 КПК України

Унікальний № 369/19796/24

Слідчий суддя суду 1-ї інстанції: ОСОБА_9

Доповідач: ОСОБА_1