Справа №127/7956/24
Провадження №1-кп/127/233/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 12 у порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia) кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.02.2023 за № 0000031, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Луганськ, громадянина України, останнє відоме місце проживання якого: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 111 та частиною першою статті 408 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

З серпня 1998 року ОСОБА_5 проходить військову службу у Збройних Силах України на різних посадах та у різних військових званнях.

Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 678 від 27.12.2013 майор ОСОБА_5 призначений на посаду начальника служби ракетно-артилерійського озброєння технічної частини військової частини НОМЕР_1 тактичної групи Повітряних Сил «Крим» Збройних Сил України.

Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, ОСОБА_5 , достовірно знаючи та усвідомлюючи, що повинен неухильно виконувати Військову присягу (затверджену Постановою Верховної Ради України від 6.12.1991), а також дотримуватись вимог статей 11, 12, 14, 15, 16, 49, 58, 59, 111, 112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 17 Закону України «Про оборону України», статей 1, 6, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 4, 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-ХІV, статей 4, 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-ХІV та пунктів 1, 3, 7, 11 Контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України, укладеного на п`ять років з 26.06.2009 ОСОБА_5 , що зобов`язують його: свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; захищати суверенітет і територіальну цілісність України, забезпечувати її економічну та інформаційну безпеку; віддано служити українському народу; сумлінно, чесно та зразково виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, зберігати державну та військову таємницю, бути пильним, хоробрим і дисциплінованим, готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, не допускати негідних вчинків, однак діючи в порушення вище вказаних норм вчинив кримінальні правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби та проти основ національної безпеки України за таких обставин.

Згідно з Указом Президента України від 24.03.2014 № 339 «Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим) та міста Севастополя в інші регіони України», директивою Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 06.05.2014 № Д-1 «Про особливості проходження військової служби військовослужбовцями Збройних Сил України, пов`язані з тимчасовою окупацією території України», військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 повинні були прибути до пункту збору у військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ), для подальшого розподілу по військовим частинам Повітряних Сил Збройних Сил України.

Зазначеними Указом Президента України та Директивою Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України визначено строк прибуття військовослужбовців Збройних Сил України з тимчасово окупованої території у період з 06 до 12 травня 2014 року.

Пунктом прибуття військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 визначено військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ).

Проте, ОСОБА_5 , достовірно знаючи про його переведення до нового місця служби, у зв`язку із передислокацією до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ), діючи з прямим умислом, з мотивів небажання взагалі виконувати обов`язки військової служби та з метою незаконно ухилитися від неї, у порушення вимог статей 11, 16, 49, 262 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 4, 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, у визначений строк (12.05.2014), на службу до пункту збору у військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ), з тимчасово окупованої території АР Крим не з`явився і командуванню про своє місцезнаходження не повідомив, хоча об`єктивно повинен був і міг це зробити.

Не прибувши 13.05.2014 до нового місця служби, ОСОБА_5 одразу став проводити час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи жодних заходів до прибуття до пункту збору у військову частину НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 та/або до місця постійної дислокації штабу Повітряних Сил Збройних Силах України за адресою: АДРЕСА_3 , як за наявності реальної можливості до цього, до цього часу не повідомив про себе до правоохоронних органів та із тимчасово окупованої території АР Крим не прибув, чим підтвердив своє небажання проходити військову службу у Збройних Силах України.

Окрім того, у березні 2014 року невстановленими військовослужбовцями Збройних сил Російської Федерації (далі РФ) здійснено незаконне захоплення зброї та боєприпасів військових частин на території АР Крим та м. Севастополя, у тому числі військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась у АДРЕСА_4 , у зв`язку з чим бойова та мобілізаційна готовність військової частини НОМЕР_1 була підірвана.

Рада національної безпеки і оборони України у своєму рішенні від 23.03.2014 «Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території АР Крим та міста Севастополя в інші регіони України», затвердженого Указом Президента України від 24.03.2014 № 339/2014, доручила Кабінету Міністрів України невідкладно розпочати разом зі Службою безпеки України, Управлінням державної охорони України, Службою зовнішньої розвідки України передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території АР Крим та міста Севастополя в інші регіони України, забезпечивши при цьому соціальний захист військовослужбовців і працівників таких військових частин (підрозділів), установ та організацій (пункт 2 вказаного Рішення).

Пунктами 2, 3 спільної Директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 06.05.2014 № Д-1 «Про особливості проходження військової служби військовослужбовцями Збройних Сил України, пов`язані з тимчасовою окупацією території України» визначено строк прибуття військовослужбовців Збройних Сил України із тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополь до визначених пунктів прибуття з 06.05.2014 до 12.05.2014. Відповідно до пункту 3 вказаної Директиви та наказу командувача ПС Збройних Сил України військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 повинні були прибути до пункту збору у військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) для подальшого розподілу по військовим частинам Повітряних Сил Збройних Сил України.

На початку квітня 2014 року, більш точні дату та час не встановлено, особовому складу військової частини НОМЕР_1 , у тому числі майору ОСОБА_5 , було усно доведено вищезазначені обставини пов`язані з окупацією АР Крим, внаслідок збройної агресії РФ та наголошено на необхідності прийняття кожним військовослужбовцем рішення щодо дотримання Військової присяги на вірність українському народу та необхідності передислокації військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 на материкову територію України для подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України, у тому числі щодо необхідності прибуття до пункту збору у військову частину НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Проте, ОСОБА_5 , будучи громадянином України, відповідно до статті 13 Закону України «Про громадянство України» та документованим паспортом громадянина України, в травні 2014 року, більш точних дати та часу не встановлено, але не пізніше 13.05.2014 здійснив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту міжнародного характеру між державами РФ та Україною, відмовившись в травні 2014 року, більш точних дати та часу не встановлено, але не пізніше 13.05.2014 продовжити виконувати обов`язки несення військової служби у рядах Збройних Силах України та виконувати конституційний обов`язок щодо захисту суверенітету і територіальної цілісності України та в укладанні в один з днів 2014 року, більш точних дати та часу не встановлено, контракту про проходження військової служби за контрактом у Збройних силах РФ, зарахування до списків особового складу та проходженні включно до 13.01.2018, військової служби у складі військового (військових) формувань Збройних Силах РФ, під час збройного конфлікту міжнародного характеру між державами РФ та Україною, являючись при цьому громадянином України.

Судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 за частиною першою статті 111, частиною першою статті 408 Кримінального кодексу України (далі КК) суд здійснює за відсутності обвинуваченого (in absentia).

Відповідно до частини п`ятої статті 374 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у разі ухвалення вироку за наслідками кримінального провадження, у якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування або спеціальне судове провадження (in absentia), суд окремо обґрунтовує, чи були здійснені стороною обвинувачення всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав підозрюваного чи обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя з урахуванням встановлених законом особливостей такого провадження.

Частиною другою статті 7 КПК регламентовано, що зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у частині першій цієї статті, з урахуванням особливостей, встановлених законом.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 18.05.2004 «Шомоді проти Італії» проведення заочного розгляду кримінального провадження відповідатиме принципам, закріпленим у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (право на справедливий суд), тільки в тому випадку, якщо з боку державних органів будуть вжиті заходи забезпечення ретельної перевірки «з метою встановлення поза обґрунтованим сумнівом того, чи дійсно особа беззастережно відмовилася від свого права виступати в суді».

До початку судового процесу за відсутності обвинуваченого суд зобов`язаний переконатися, що обвинувачений був повідомлений про судовий розгляд. Контрольні механізми в галузі прав людини, які вважають судовий розгляд «in absentia» допустимим у виняткових обставинах, передбачають, що в цьому випадку суди зобов`язані ще суворіше дотримуватися права обвинуваченого на захист. До таких прав також відноситься право на допомогу адвоката, навіть якщо обвинувачений відмовився особисто бути присутнім на суді (рішення «Пелладоах проти Нідерландів», «Пуатрімоль проти Франції»).

Особливості спеціального досудового розслідування кримінальних правопорушень визначені главою 24-1 КПК.

Відповідно до положень статті 297-1 КПК Спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених статтями 109, 110, 110-2, 111, 111-1, 111-2, 112, 113, 114, 114-1, 114-2, 115, 116, 118, частиною другою статті 121, частиною другою статті 127, частинами другою і третьою статті 146, статтями 146-1, 147, частинами другою - п`ятою статті 191 (у випадку зловживання службовою особою своїм службовим становищем), статтями 209, 255-258-6, 348, 364, 364-1, 365, 365-2, 368, 368-2, 368-3, 368-4, 369, 369-2, 370, 379, 400, 408, 436, 436-1, 437, 438, 439, 440, 441, 442, 443, 444, 445, 446, 447, стосовно підозрюваного, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошений у міжнародний розшук.

З обвинувального акта, який надійшов до суду випливає, що обвинувачений ОСОБА_5 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тобто на тимчасово окупованій території України.

У судовому засіданні встановлено, що під час досудового розслідування ОСОБА_5 неодноразово викликався в якості підозрюваного, шляхом опублікування у газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр», а також на офіційному сайті військової прокуратури Центрального регіону України.

Повідомлення про підозру ОСОБА_5 також вручене захиснику підозрюваного, про що свідчить розписка в матеріалах кримінального провадження.

У зв`язку з переховуванням ОСОБА_5 від органів слідства 25.12.2014 на підставі статті 281 КПК підозрюваного ОСОБА_5 оголошено у розшук, який доручено оперативним підрозділам УСБУ у Вінницькій області.

У газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр» опубліковано повідомлення про здійснення стосовно підозрюваного ОСОБА_5 спеціального досудового розслідування.

На неодноразові виклики до слідчого та суду ОСОБА_5 не з`явився, про поважність причин своєї неявки не повідомив.

Факти численних викликів ОСОБА_5 у порядку статті 135 КПК підтверджені відповідними матеріалами кримінального провадження. Аналогічні повістки про виклик до слідчого були розміщені на офіційному вебсайті Офісу Генерального прокурора.

У підготовчому судовому засіданні, яке відбулось 18.07.2024, суд своєю ухвалою задовольнив клопотання прокурора щодо здійснення спеціального судового провадження стосовно ОСОБА_5 .

Обвинувачений ОСОБА_5 викликався у судові засідання, які були призначені на 14:30 год. 11.04.2024, 14:30 год. 06.06.2024 та 15:00 год. 18.07.2024, 16:00 год 25.07.2024, 17:00 год. 25.09.2024, 17:00 год. 28.11.2024, 17:00 год. 29.01.2025 та 17:30 год. 05.03.2025 шляхом публікації повісток про виклик обвинуваченого у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду.

Отже, наявні у справі документи свідчать про те, що ОСОБА_5 достовірно знає про розпочате відносно нього кримінальне провадження, про підозру та висунуте обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину та статус особи, яка перебуває у розшуку, про виклики до органу досудового розслідування та суду.

Ухилення обвинуваченого ОСОБА_5 від органів досудового розслідування та суду суд розцінює, як реалізацію останнім його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, статті 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

При цьому суд вважає слушним зауважити, що розгляд кримінального провадження здійснюється за участю захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4 , який був забезпечений державою з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Вінницькій області.

З огляду на викладене, суд вжив усіх достатніх заходів для дотримання прав обвинуваченого ОСОБА_5 на захист та доступ до правосуддя.

Відповідно до частини третьої статті 26 КПК суд за клопотанням сторін кримінального провадження дослідив такі докази, зібрані у кримінальному провадженні:

-протокол огляду документів від 02.02.2022, відповідно до якого здійснено огляд зупиненого кримінального провадження № 0000121 від 12.12.2014; виготовлено копії ряду документів;

-копія довідки № 350/160/4229 від 19.12.2014, згідно з якою ОСОБА_5 наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 13.05.2014 № 243 зарахований у розпорядження командувача Повітряних Сил Збройних Сил України;

-копія протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 03.11.2022, відповідно до якого свідок ОСОБА_6 за загальними рисами обличчя впізнав особу, зображену на фото № 4, як військовослужбовця ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_5 , з яким він разом проходив військову службу у 2014 році та який вчинив дезертирство;

-копія протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 04.11.2022, згідно з яким свідок ОСОБА_7 за загальними рисами обличчя впізнав особу, зображену на фото № 4, як військовослужбовця ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_5 , з яким він разом проходив військову службу у 2014 році та який вчинив дезертирство;

-копія протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 04.11.2022, відповідно до якого свідок ОСОБА_8 за загальними рисами обличчя впізнав особу, зображену на фото № 4, як військовослужбовця ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_5 , з яким він разом проходив військову службу у 2014 році та який вчинив дезертирство;

-протокол огляду документів від 04.11.2022, згідно з яким виявлена та зафіксована інформація щодо ОСОБА_5 на сайті «Миротворец»; оглянуті сторінки ОСОБА_5 у соціальних мережах «Одноклассники», «Вконтакте», зафіксовані відеозаписи, розміщені на сторінках, на яких ОСОБА_5 одягнений у військовий формений одяг збройних сил РФ та проходить військову службу на території АР Крим на стороні збройних сил РФ; оглянута сторінка у соціальній мережі «Вконтакте» під назвою «ВЧ-85702», зафіксовані фото, які розміщені в папці «Присяга», на яких зображений ОСОБА_5 , одягнений у військовий формений одяг збройних сил РФ;

-копію окремого доручення начальника Генерального штабу головнокомандувача Збройних Сил України від 23.03.2014;

-копію розпорядження першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України № 47 від 24.03.2014;

-копії наказів Міністерства оборони України № 230 від 05.04.2014 та № 232 від 07.04.2014;

-копію спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України № Д-1 06.05.2014;

-копію спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройний Сил України № Д-2 від 12.05.2014;

-списки військовослужбовців рядового і сержантського складу військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 Повітряних Сил Збройних Сил України, які прибули на материкову частину України з АР Крим;

-копію довідки про проходження військової служби ОСОБА_5 ;

-копії матеріалів особової справи ОСОБА_5 ;

-протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.11.2022, відповідно до якого свідок ОСОБА_8 впізнав особу, зображену на фото № 4, як ОСОБА_5 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та станом на 2014 вчинив дезертирство і не вийшов на материкову частину України з тимчасово окупованої території АР Крим. Згідно з довідкою до протоколу на фото № 4 зображений ОСОБА_5 ;

-протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.11.2022, згідно з яким свідок ОСОБА_6 впізнав особу, зображену на фото № 4, як ОСОБА_5 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та станом на 2014 вчинив дезертирство і не вийшов на материкову частину України з тимчасово окупованої території АР Крим. Відповідно до протоколу на фото № 4 зображений ОСОБА_5 ;

-протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.11.2022, відповідно до якого свідок ОСОБА_7 впізнав особу, зображену на фото № 4, як ОСОБА_5 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та станом на 2014 вчинив дезертирство і не вийшов на материкову частину України з тимчасово окупованої території АР Крим. Згідно з довідкою до протоколу на фото № 4 зображений ОСОБА_5 ;

-протокол огляду документів від 04.11.2022, згідно з яким виявлена та зафіксована інформація щодо ОСОБА_5 на сайті «Миротворец»; оглянуті сторінки ОСОБА_5 у соціальних мережах «Одноклассники», «Вконтакте», зафіксовані відеозаписи, розміщені на сторінках, на яких ОСОБА_5 одягнений у військовий формений одяг збройних сил РФ та проходить військову службу на території АР Крим на стороні збройних сил РФ; оглянута сторінка у соціальній мережі «Вконтакте» під назвою «ВЧ-85702», зафіксовані фото, які розміщені в папці «Присяга», на яких зображений ОСОБА_5 , одягнений у військовий формений одяг збройних сил РФ;

-протокол огляду документів від 15.05.2023, відповідно до якого оглянуті та зафіксовані Указ Президента РФ «Про військову форму одягу, знаках розрізнення військовослужбовців і відомчих відзнаках»; оглянуте посилання, на якому знаходяться правила розміщення та відзнак; оглянутий відеозапис, на якому зображений ОСОБА_5 , який одягнений у військовий формений одяг збройних сил РФ; оглянутий сайт, на якому досліджені військові звання та відзнаки збройних сил РФ;

-висновок експерта № СЕ-19/102-23/11145-ФП від 18.10.2023, згідно з яким на зображеннях, що містяться у файлі під назвою «j_fhq-NJlng» в папці під назвою «ВК» ВЧ НОМЕР_3 , у файлах, що містяться в папках під назвами «ВК ОСОБА_5 », «Миротворець», «ОК ОСОБА_5 », «ОК ОСОБА_9 », на копії паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_5 , на роздрукованих фотознімках на ім`я ОСОБА_5 зображена одна і та ж особа;

-висновок експерта № СЕ-19/102-23/11155-ФП від 19.10.2023, відповідно до якого на зображеннях одягу, що містяться: на особі чоловічої статі, що міститься на кадрах відеозапису під назвою «В Севастополе заступил на боевое дежурство зенитный ракетный комплекс С-400 «Триумф»» протягом часових міток з 02:21 до 02:28 (відповідно до таймера плеєра), а саме особа яка знаходиться в другому ряду третім по порядку справа наліво та шостим в шерензі справа наліво; - на особі чоловічої статі, що міститься на кадрах відеозапису під назвою « ОСОБА_10 14.01.2018» протягом часових міток з 00:50 по 00:52 (відповідно до таймера плеєра), а саме особа яка знаходиться в другому ряду третім по порядку справа наліво; - на зображеннях форменого одягу, що міститься на сторінках №№ 12-16 у протоколі огляду від 15.05.2023, зображений ідентичний військовий одяг, а саме куртка, фуражка, шеврони, нашивки, відзнаки. На зображеннях одягу, що містяться: ??на особі чоловічої статі, що міститься на зображенні у файлі під назвою «j_fhq-NJng» в папці під назвою «ВК ВЧ-85702» ??на зображеннях форменого одягу, що міститься на сторінках №№ 12, 16 у протоколі огляду від 15.05.2023, зображений ідентичний військовий одяг, а саме фуражка, погони, відзнаки.

Аналізуючи надані суду докази у їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення дійшов до такого висновку.

За результатами судового розгляду суд встановив, що з серпня 1998 року ОСОБА_5 проходив військову службу в Збройних Силах України на різних посадах та у різних військових частинах.

Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 678 від 27.12.2013 майор ОСОБА_5 призначений на посаду начальника служби ракетно-артилерійського озброєння технічної частини військової частини НОМЕР_1 тактичної групи Повітряних Сил «Крим» Збройних Сил України.

Отже ОСОБА_5 проходив військову службу та згідно з наданими суду доказами був документований паспортом громадянина України, а відтак і громадянином України.

23.03.2014 Радою національної безпеки і оборони України прийняте рішення «Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів з тимчасово окупованої території АР Крим та міста Севастополь в інші регіони України».

Згідно з Указом Президента України від 24.03.2014 № 339 «Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території АР Крим та міста Севастополя в інші регіони України», директивою Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 06.05.2014 № Д-1 «Про особливості проходження військової служби військовослужбовцями Збройних Сил України, пов`язані з тимчасовою окупацією території України», військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 повинні були прибути до пункту збору у військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ), для подальшого розподілу по військовим частинам Повітряних Сил Збройних Сил України.

Зазначеними вище Указом Президента України та Директивою Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України визначено строк прибуття військовослужбовців Збройних Сил України з тимчасово окупованої території у період з 06 до 12 травня 2014 року.

Пунктом прибуття військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 визначено військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ).

Проте, ОСОБА_5 , достовірно знаючи про його переведення до нового місця служби, у зв`язку із передислокацією до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ), в порушення вищевказаних норм законодавства, у визначений строк (до 12.05.2014 включно), на службу до пункту збору у військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ), з тимчасово окупованої території АР Крим не з`явився і командуванню про своє місцезнаходження не повідомив, хоча об`єктивно повинен був і міг це зробити.

Вирішуючи питання щодо наявності в діянні ОСОБА_11 ознак кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 408 КК, суд вважає за доцільне зауважити таке.

У постанові від 30.01.2024 (справа № 336/5209/22) Верховний Суд (далі ВС) зауважив, що для встановлення дезертирства не важливо, коли в особи виник намір ухилитися від служби, в момент самовільного залишення частини або вже в період незаконного перебування за її межами. Коли військовослужбовець після самовільного залишення частини приймає рішення ухилитися від військової служби, його дії слід кваліфікувати як дезертирство, оскільки будь-яке за способом самовільне залишення частини може виступати і способом дезертирства, а отже, поглинається останнім і не утворює множинності злочинів.

У постанові від 01.12.2022 (справа № 297/2178/21) ВС зазначив, що дезертирство (стаття 408 КК) та самовільне залишення військової служби або місця служби (стаття 407 КК) є суміжними складами кримінальних правопорушень, які розмежовуються, зокрема, за ознаками суб`єктивної сторони.

Обов`язковою ознакою дезертирства є мета ухилитися від військової служби не тимчасово, а назавжди.

Водночас військовослужбовець може заявляти про свій намір ухилитися від військової служби взагалі або ухилятися від неї протягом невизначеного часу (наприклад, доки його не затримають). Фактичний строк відсутності військовослужбовця в місці служби при дезертирстві може не перевищувати однієї доби, що має значення виключно для призначення покарання.

За результатами судового розгляду суд встановив, що ОСОБА_5 на час ухвалення рішення про передислокацію військової частини, де він проходив службу, був військовослужбовцем, не вжив заходів для переходу на материкову частину України. ОСОБА_5 не вжив заходів для переходу на материкову частину України разом з військовою частиною, де він проходив військову службу. Відповідно усі кадрові питання, у тому числі й щодо припинення військової служби, мають бути вирішені лише після виконання наведених вище наказів Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Факт нез`явлення ОСОБА_5 на службу при переведенні з метою ухилення від військової служби підтверджується рядом доказів, наданих стороною обвинувачення. Зокрема, з-поміж інших доказів прокурор надав суду ряд протоколів пред`явлення для впізнання за фотознімками, зміст яких суд навів вище. Зі змісту вказаних протоколів випливає, що свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 впізнали на фото ОСОБА_5 , як військовослужбовця, з яким вони проходили службу у ВЧ НОМЕР_1 , та вчинив дезертирство і не вийшов на материкову частину України з тимчасово окупованої території АР Крим.

Саме тому суд дійшов до висновку, що зазначені діяння обвинуваченого свідчать про наявність у нього умислу на ухилення від військової служби.

Отже, суд вважає, що в судовому засіданні був доведений факт вчинення ОСОБА_5 саме дезертирства, а тому його діяння за цим фактом охоплюється складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 408 КК, за ознаками дезертирства, тобто нез`явлення з метою ухилитися від військової служби на службу у разі переведення.

Крім того, вирішуючи питання, щодо наявності в діях ОСОБА_5 державної зради, суд враховує таке.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, РФ та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є: - застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави; - застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: - вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її; - бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; - блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; - напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави; - застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; - дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; - засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є РФ.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є РФ, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і РФ.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від

5 грудня 1994 року РФ, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, що укладений між державами СНД, серед яких є Україна та РФ, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів один одного та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їхню непорушність, а також вирішувати усі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, фінансової, військової та іншої допомоги.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та РФ уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом РФ від 2 березня 1999 року № 42ФЗ). Відповідно до статей 2 3 зазначеного Договору, РФ зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та РФ про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований РФ 22 квітня 2004 року), територія АР Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: АР Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, АР Крим є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Факт ведення РФ агресивної війни проти України є очевидним та не потребує додаткового обґрунтування, оскільки був неодноразово підтверджений як рішеннями національних судів так і міжнародними організаціями.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» констатовано, що тимчасова окупація території України розпочалася 20 лютого 2014 року.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» АР Крим та місто Севастополь визначено як тимчасово окуповану території України внаслідок збройної агресії РФ, встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Згідно Указу Президента України від 24.03.2014 № 339 «Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території АР Крим та міста Севастополя в інші регіони України», директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 06.05.2014 № Д-1 «Про особливості проходження військової служби військовослужбовцями Збройних Сил України, пов`язані з тимчасовою окупацією території України», військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 повинні були прибути до пункту збору у військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ), для подальшого розподілу по військовим частинам Повітряних Сил Збройних Сил України.

Зазначеними Указом Президента України та Директивою Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України визначено строк прибуття військовослужбовців Збройних Сил України з тимчасово окупованої території у період з 06 до 12 травня 2014 року.

Пунктом прибуття військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 визначено військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ).

Проте, ОСОБА_5 , достовірно знаючи про його переведення до нового місця служби, у зв`язку із передислокацією до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ), діючи з прямим умислом, з мотивів небажання взагалі виконувати обов`язки військової служби та з метою взагалі незаконно ухилитися від неї, у порушення вимог статей 11, 16, 49, 262 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 4, 5 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, у визначений строк (12.05.2014), на службу до пункту збору у військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ), з тимчасово окупованої території АР Крим не з`явився і командуванню про своє місцезнаходження не повідомив, хоча об`єктивно повинен був і міг це зробити, чим вчинив 13.05.2014 дезертирство, тобто нез`явлення на службу у разі переведення з метою ухилитися від військової служби.

Не прибувши 13.05.2014 до нового місця служби, ОСОБА_5 одразу став проводити час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи жодних заходів до прибуття до пункту збору у військову частину НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 та/або до місця постійної дислокації штабу Повітряних Сил Збройних Силах України за адресою: АДРЕСА_3 , як за наявності реальної можливості до цього, до цього часу не повідомив про себе до правоохоронних органів та із тимчасово окупованої території АР Крим не прибув, чим підтвердив своє небажання проходити військову службу у Збройних Силах України.

Окрім того, у березні 2014 року невстановленими військовослужбовцями Збройних сил РФ здійснено незаконне захоплення зброї та боєприпасів військових частин на території АР Крим та м. Севастополя, у тому числі військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась у АДРЕСА_4 , у зв`язку з чим бойова та мобілізаційна готовність військової частини НОМЕР_1 була підірвана.

Рада національної безпеки і оборони України у своєму рішенні від 23.03.2014 «Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території АР Крим та міста Севастополя в інші регіони України», затвердженого Указом Президента України від 24.03.2014 № 339/2014, доручила Кабінету Міністрів України невідкладно розпочати разом зі Службою безпеки України, Управлінням державної охорони України, Службою зовнішньої розвідки України передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території АР Крим та міста Севастополя в інші регіони України, забезпечивши при цьому соціальний захист військовослужбовців і працівників таких військових частин (підрозділів), установ та організацій (пункт 2 вказаного Рішення).

Пунктами 2, 3 спільної Директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 06.05.2014 № Д-1 «Про особливості проходження військової служби військовослужбовцями Збройних Сил України, пов`язані з тимчасовою окупацією території України» визначено строк прибуття військовослужбовців Збройних Сил України із тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополь до визначених пунктів прибуття з 06.05.2014 до 12.05.2014. Відповідно до пункту 3 вказаної Директиви та наказу командувача ПС Збройних Сил України військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 повинні були прибути до пункту збору у військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) для подальшого розподілу по військовим частинам Повітряних Сил Збройних Сил України.

На початку квітня 2014 року, більш точні дату та час не встановлено, особовому складу військової частини НОМЕР_1 , у тому числі майору ОСОБА_5 , було усно доведено вищезазначені обставини пов`язані з окупацією АР Крим, внаслідок збройної агресії РФ та наголошено на необхідності прийняття кожним військовослужбовцем рішення щодо дотримання Військової присяги на вірність українському народу та необхідності передислокації військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 на материкову територію України для подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України, у тому числі щодо необхідності прибуття до пункту збору у військову частину НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_2 .

Проте, ОСОБА_5 , будучи громадянином України, відповідно до статті 13 Закону України «Про громадянство України» та документованим паспортом громадянина України, в травні 2014 року, більш точних дати та часу не встановлено, але не пізніше 13.05.2014 здійснив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту міжнародного характеру між державами РФ та Україною, чим вчинив державну зраду, тобто діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, що виразилось у відмові в травні 2014 року, більш точних дати та часу не встановлено, але не пізніше 13.05.2014 продовжити виконувати обов`язки несення військової служби у рядах Збройних Силах України та виконувати конституційний обов`язок щодо захисту суверенітету і територіальної цілісності України та в укладанні в один з днів 2014 року, більш точних дати та часу не встановлено, контракту про проходження військової служби за контрактом у Збройних силах РФ, зарахування до списків особового складу та проходженні включно до 13.01.2018, військової служби у складі військового (військових) формувань Збройних Силах РФ, під час збройного конфлікту міжнародного характеру між державами РФ та Україною, являючись при цьому громадянином України.

Наведені обставини підтверджуються наданими стороною обвинувачення доказами, а саме протоколами огляду документів, відповідно до яких досліджені різні Інтернет-ресурси (сторінки ОСОБА_5 у соціальних мережах, сайт «Миротворець»). З-поміж іншого було здійснено огляд відеозаписів, на яких зображений ОСОБА_5 у військовому форменому одязі ЗС РФ.

Під час досудового розслідування були проведені відповідні судові портретні експертизи (№ СЕ-19/102-23/11145-ФП від 18.10.2023 та № СЕ-19/102-23/11155-ФП від 19.10.2023). Згідно з висновками зазначених досліджень на досліджених відеозаписах та копії паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_5 зображена одна і та ж особа.

З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що за результатом судового засідання знайшов своє підтвердження факт переходу ОСОБА_5 на бік ворога в період збройного конфлікту.

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого, суд бере до уваги таке.

Суд враховує висновки, викладені ВС у постанові від 09.04.2024 (справа № 639/1528/22), згідно з якими вчинення будь-яких діянь, передбачених частиною першою статті 111 КК, заподіює шкоду національній безпеці України і розцінюються як підривна діяльність проти неї. Надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України полягає у сприянні їх можливим чи дійсним зусиллям заподіяти шкоду національній безпеці України. Види підривної діяльності проти України можуть бути різноманітними.

Крім того, як зазначив ВС, треба мати на увазі, що державна зрада є закінченим злочином не з моменту встановлення зв`язку з іноземною державою, іноземною організацією або їх представниками чи з моменту отримання від них злочинного завдання, а з моменту вчинення певних конкретних дій на шкоду Україні.

Вчиняючи державну зраду, як зауважив ВС, винний усвідомлює, що він здійснює перехід на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту (вчинює шпигунські дії, надає іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомогу в проведенні підривної діяльності проти України) і бажає цього.

Формулювання «на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України» визначає суб`єктивну спрямованість дій винного, однак не є характеристикою суспільно небезпечних наслідків діяння. Факт заподіяння вказаної шкоди не має значення для кваліфікації діяння за статтею 111 КК.

При цьому ВС зауважив, що в контексті положень статті 111 КК підривною діяльністю є дії іноземних держав, іноземних організацій або їх представників, спрямовані на підрив основ національної безпеки України та завдання істотної шкоди суверенітетові, територіальній цілісності, недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

З огляду на викладене суд вважає, що діяння ОСОБА_5 за цим фактом охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 111 КК, за ознаками державної зради, тобто діяння, умисно вчиненого громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачений вчинив нетяжкий злочин (згідно з класифікацією, чинною на час розгляду справи судом) та особливо тяжкий злочин. Відомості, які б свідчили про наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, в судовому засіданні встановлені не були. Також не були встановлені обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого. При цьому суд враховує, що обвинувачений вчинив, у тому числі й особливо тяжкий злочин проти основ національної безпеки України, який призвів до тяжких наслідків. ОСОБА_5 у судові засідання не з`явився, у зв`язку з чим розгляд судового провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia).

Отже, за результатом судового розгляду обставини, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Санкція частини першої статті 111 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 12 до 15 років з конфіскацією майна або без такої; санкція частини першої статті 408 КК передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від 2 до 5 років.

У ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що вчинення ОСОБА_5 інкримінованих йому кримінальних правопорушень призвело до тяжких наслідків, а тому суд дійшов до переконання про доцільність призначення обвинуваченому максимально допустимого санкцією кримінального закону строку покарання з урахуванням частини першої статті 70 КК у виді позбавлення волі, а саме 15 років.

Вирішуючи питання про доцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд враховує таке.

Частиною другою статті 59 КК визначено, що конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Суд також враховує роз`яснення, надані в абзаці першому пункту 19 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі Постанова № 7), згідно з якими вирішуючи питання про застосування конфіскації майна, суди повинні враховувати, що такий вид додаткового покарання призначається лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини. Відповідно до вимог статті 59 КК у разі конфіскації не всього майна, а лише його частини суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.

Санкцією кримінального закону (частина перша статті 111 КК) альтернативно передбачене додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Суд враховує висновок, викладений у постанові ВС від 21.02.2024 (справа №686/11385/21), згідно з яким вирішуючи питання щодо доцільності додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд має виходити з наявності чи відсутності у діях винного корисливого мотиву.

За результатами судового розгляду справи суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_5 не лише не з`явився на військову службу (не повернувся на материкову частину України), а й здійснив перехід на бік ворога, вступивши до лав ЗС РФ. Наведена обставина, на переконання суду, свідчить про те, що обвинувачений діях у тому числі й з корисливих мотивів. Правові підстави для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням приписів статті 69 КК за результатами судового розгляду встановлені не були. Саме тому суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_5 має бути призначене додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються також рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 131 КПК заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема запобіжні заходи.

Під час досудового розслідування до ОСОБА_5 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в порядку частини шостої статті 193 КПК, а також останній відповідно до положень статті 281 КПК був оголошений у розшук.

Частиною шостою статті 193 КПК регламентовано, що слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

З огляду на зазначені приписи, суд вважає за доцільне застосований до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання залишити без змін до моменту його затримання на виконання вироку суду.

Крім того, згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема початок строку відбування покарання. Саме тому, суд вважає слушним зазначити, що строк відбування основного покарання обвинуваченому необхідно рахувати з моменту його затримання на виконання вироку. Натомість, початок строку відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна слід рахувати з дня набрання вироком суду законної сили.

Питання щодо речових доказів вирішується відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, згідно з наданими суду доказами рішення щодо визнання будь-яких речей чи документів у кримінальному провадженні речовими доказами не приймалось.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК процесуальні витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 111, частиною першою статті 408 Кримінального кодексу України, та призначити покарання:

- за частиною першою статті 111 Кримінального кодексу України у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією належного йому на праві власності майна;

- за частиною першою статті 408 Кримінального кодексу України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Відповідно до частини першої статті 70 Кримінального кодексу України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією належного йому на праві власності майна.

Початок строку відбування покарання рахувати з дня затримання ОСОБА_5 на виконання вироку.

Початок строку відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна рахувати з дня набрання вироком суду законної сили.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований до обвинуваченого ОСОБА_5 в порядку частини шостої статті 193 Кримінального процесуального кодексу України, залишити без змін до моменту його затримання на виконання вироку суду.

Роз`яснити, що згідно з положеннями частини шостої статті 193 Кримінального процесуального кодексу України, після затримання оголошеної у міжнародний розшук особи і не пізніше як через сорок вісім годин з часу доставки її до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановлює ухвалу.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 5736 (п`ять тисяч сімсот тридцять шість) гривень витрат на залучення експертів.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим, який утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було под ано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Вручити копію вироку прокурору негайно.

Копію вироку, яка підлягає врученню ОСОБА_5 , вручити його захиснику, а інформацію про вирок опублікувати у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, згідно з положеннями статті 297-5 Кримінального процесуального кодексу України та на офіційному веб-сайті суду.

Суддя: