КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2025 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12.08.2024,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.08.2024 продовжено ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369 КК України, строк тримання під вартою до 10.10.2024 включно з визначенням розміру застави у розмірі 100 000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 302 800 000 гривень.

Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчинення тяжкого корупційного кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років з конфіскацією майна або без такої, що свідчить про наявність ризику переховування від суду. Також існує ризик впливу на свідків, адже показання останніх мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження. Крім того, з огляду на обставини та характер вчиненого злочину, існує ризик вчинення іншого кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, захисник ОСОБА_8 подав в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 відмовити.

В обґрунтування своїх вимог захисник посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що суд встановив наявність ризиків з боку ОСОБА_6 за відсутності будь-яких доказів сторони обвинувачення та продовжив строк тримання під вартою виключно на підставі тексту клопотання сторони обвинувачення та усного висловлення позиції прокурора, за відсутності жодного документа на її підтвердження. Вказує, що суд продовжив дію найсуворішого запобіжного заходу ОСОБА_6 навіть після закінчення досудового розслідування, а закінчення досудового розслідування свідчить про відсутність ризиків з боку ОСОБА_6 , а отже і відсутність необхідності продовження найтяжчого запобіжного заходу. Звертає увагу, що суд не врахував стан здоров`я ОСОБА_6 , який унеможливлює його тривале тримання під вартою. Стверджує, що суд продовжив строк тримання під вартою за відсутності ризиків, адже кримінальне провадження закінчено, а отже ризики відсутні. Наголошує, що суд не надав оцінку особі ОСОБА_6 , не врахував міцність соціальних зв`язків, волонтерську та благодійну діяльність, а також репутацію останнього, які гарантують його належну процесуальну поведінку у кримінальному провадженні. Зазначає, що суд визначив ОСОБА_6 очевидно непомірний розмір застави, що зумовлює безальтернативність тримання під вартою. Зауважує, що розмір застави розраховано виходячи із збитків у іншому кримінальному провадженні, що недопустимо з огляду на практику ЄСПЛ. Крім того, розмір застави визначений без врахування майнового стану ОСОБА_6 та понад встановлений КПК України максимальний розмір застави без будь-якого обґрунтування.

Захисник ОСОБА_7 подала в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині продовження ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною полишати помешкання за адресою АДРЕСА_1 без дозволу суду цілодобово, окрім випадків отримання медичної допомоги, виконувати обов`язки: прибувати до суду за першою вимогою; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; здати на зберігання до відповідних органів державної влади паспорт громадянина України для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; утриматись від спілкування зі свідками у кримінальному провадженні; носити електронний засіб контролю.

В обґрунтування своїх вимог захисник вказала, що за результатами аналізу доказів, відкритих стороні захисту під час виконання ст. 290 КПК України встановлено, що 25.12.2023 реєстратором внесено відомості до ЄРДР за фактом пропозиції надання ОСОБА_6 неправомірної вигоди, що підтверджується витягом із ЄРДР від 26.12.2023, а пізніше (в Витягах із ЄРДР, сформованих наступними датами, зокрема, 15.05.2024) вбачається викладення коротких обставин справи за підозрою ОСОБА_6 у наданні неправомірної вигоди. Звертає увагу, що будь-якого документу на підтвердження внесення відомостей до ЄРДР по факту надання ОСОБА_6 неправомірної вигоди, як окремого кримінального правопорушення, матеріали кримінального провадження не містять, отже ОСОБА_6 отримав процесуальний статус підозрюваного, а пізніше і обвинуваченого у кримінальному провадженні, яке не внесено до ЄРДР. Зауважує, що ОСОБА_6 8 місяців тримається під вартою у кримінальному провадженні, яке не зареєстроване у визначеному законом порядку. Також стверджує, що судом не дослідженні документи, які б свідчили про реальне існування ризиків, на які посилався прокурор, а також необхідність визначати суму застави саме у розмірі 100 000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, адже такі документи прокурором надані не були. Зазначає, що прокурором не надано жодного документу на підтвердження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000, рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991).

Розглядаючи питання щодо продовження строку тримання під вартою, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд дійшов висновку, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Зокрема, судом враховано:

ризик переховування обвинуваченого від суду, зумовлений суворістю покарання, передбаченого кримінальним законом за його вчинення;

ризик впливу на свідків у кримінальному провадженні, які ще не були допитані в судовому засіданні та показання яких мають істотне значення для перевірки обставин висунутого обвинувачення;

ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.

Також судом першої інстанції тяжкість пред`явленого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України належить до категорії тяжких злочинів.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Отже, на думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги практики ЄСПЛ і кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що позитивні дані про особу обвинуваченого, його сімейний стан та наявність постійного місця проживання не переважають існуючі ризики та не гарантують належну процесуальну поведінку обвинуваченого у разі обрання йому більш м`якого запобіжного заходу.

При цьому з метою недопущення визначення застави у завідомо непомірному розмірі суд частково задовольнив клопотання прокурора про визначення застави у розмірі 120 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, визначивши обвинуваченому заставу у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що узгоджується з вимогами ч.5 ст.182 КПК України.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її зміни або скасування немає.

Керуючись ст.ст. 177-178, 199, 331,404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 12.08.2024,якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою до 10.10.2024 включно, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3