Провадження № 1-в/204/1738/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2024 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

представників установи ОСОБА_5 ,

особи, щодо якої розглядається заява ОСОБА_6 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в м.Дніпро заяву представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» про припинення застосування примусових заходів медичного характеру у закладі з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом відносно ОСОБА_7 , 1993 року народження ,-

В С Т А Н О В И В:

До Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» про припинення застосування примусових заходів медичного характеру у закладі з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом стосовно ОСОБА_6 , призначених ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 31.01.2024 року, необхідність припинення застосування примусових заходів медичного характеру обґрунтована тим, що ОСОБА_6 не становить суспільної небезпеки для себе та суспільства, а також тим, що суспільно-небезпечне діяння, що мало ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною Кримінального кодексу України декриміналізовано.

В судовому засіданні представник установи підтримав вказану заяву, просив задовольнити, посилаючись на висновок комісії лікарів-психіатрів №1173 від 30.10.2024 року.

Пацієнт в судовому засіданні підтримав заяву про припинення застосування примусових заходів медичного характеру.

Захисник в судовому засіданні підтримав заяву про припинення застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 і просив задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти задоволення заяви про припинення застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 .

Заслухавши думку учасників процесу, обговоривши подану заяву, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява представника закладу про припинення застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_8 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ухвалою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 06.07.2021 року стосовно ОСОБА_6 , який вчинив діяння, що мали ознаки діяння, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом. Згідно з ухвалою суду ОСОБА_6 17.12.2023 року намагався вкрасти у магазині пляшку віскі, проте був зупинений охоронцем, чим завдав матеріальної шкоди потерпілому на суму 502,99 грн.

В заяві, до якої додано висновок комісії лікарів-психіатрів № 1173 від 30.10.2024 року, зазначено, що внаслідок медикаментозної терапії в поєднанні з реабілітаційними заходами у психічному стані пацієнта емоційно- вольових розладів не спостерігалось, поведінка носила зовні спокійний, впорядкований характер, спостерігалась стійка компенсація емоційних порушень, відсутності агресивних, конфліктних тенденцій. Сформоване вірне ставлення до свого стану, скоєного; розуміє необхідність прийому лікування та подальшого спостереження у лікаря-психіатра. Усвідомив негативний вплив наркотичних речовин на власний стан, сформовано соціальні настанови на здоровий спосіб життя. Проявів антисоціальних тенденцій в поведінці і висловлюваннях пацієнта тривало не спостерігалось. На момент огляду комісією лікарів-психіатрів пацієнт не становить соціальної небезпеки. Відповідно до шкали HCR-20V3: ризик насильства у майбутньому низький; ризик серйозної фізичної шкоди - низький, ризик неминучого насильства - низький. У зв`язку з набранням чинності 09.08.2024 Закону України №3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадання чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», буловинесено зміни до статті 51 КУпАП (дрібне викрадання чужого майна). З урахуванням зазначених змін, особа, яка вчинила дрібне викрадання чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КК України Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотню дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Правила застосування підходу щодо визначення шкоди на момент вчинення особою кримінального правопорушення визначено Верховним Судом, який виклав відповідний висновок у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 7 жовтня 2024 року у справі № 278/1566/21. Так, прожитковий мінімум встановлюється законом станом на 01 січня поточного року. Зазначеним законом крадіжки на суму, що не перевищують на момент правопорушення у 2024 році 3028 грн., у 2023 році 2684 грн., у 2022-2481 грн., у 2021 році - 2270 грн., у 2020 році 2102 грн., віднесено до дрібних крадіжок, за які передбачено адміністративну, а не кримінальну відповідальність. ОСОБА_6 скоїв кримінальні правопорушення, передбачені ч.4 ст.185 КК України у 2023 року, сума завданої шкоди складає: 502,99 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 95 КК України, продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Відповідно до ч. 1 ст. 514 КПК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється на підставі ухвали суду, в межах територіальної юрисдикції якого застосовується цей захід чи відбувається лікування. Зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється, якщо особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, видужала або якщо внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосовуваних заходах медичного характеру.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про психіатричну допомогу» питання про продовження, зміну або припинення застосування примусового заходу медичного характеру вирішується судом у разі такої зміни стану психічного здоров`я особи, за якої відпадає необхідність застосування раніше призначеного заходу та виникає необхідність у призначенні іншого примусового заходу медичного характеру чи якщо особа видужала. Продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів. Особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення, продовження або про зміну застосування таких заходів. Після проведення огляду представник закладу з надання психіатричної допомоги (лікар-психіатр), який надає особі психіатричну допомогу, направляє до суду за місцезнаходженням закладу з надання психіатричної допомоги заяву, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що містить обґрунтування необхідності продовження зміни або припинення застосування примусового заходу медичного характеру відповідно.

09.08.2024 року набрав чинності Закон України № 3886-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (далі - Закон №3886-ІХ).

Відповідно до Закону №3886-ІХ, стаття 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення була викладена у новій редакції, внаслідок чого, дрібним викраденням чужого майна вважається крадіжка, шахрайство, привласнення чи розтрата, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, кількісна зміна розміру дрібного викрадення з 0,2 до 2 неоподаткованих мінімумів безпосередньо вплинула на суть таких кримінально караних діянь, як крадіжка, шахрайство, привласнення та розтрата, адже в тексті кримінального закону цей розмір прямо не визначено і він указаний законодавцем у ст. 51 КУпАП.

У зв`язку зі змінами внесеними до ст.51 КУпАП Законом України № 3886-1Х від 18.07.2024, після 09.08.2024, дії щодо викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати у розмірі до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян є дрібною крадіжкою, за яку настає відповідальність за ст. 51 КУпАП.

Відповідно кримінальна відповідальність за ст.185 КК України настає у випадку, якщо вартість викраденого майна більше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто якщо крадіжка майна, не є дрібною.

Отже, діяння, вчинене, як таємне викрадення чужого майна, якщо вартість цього майна не перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на момент їх вчинення, є дрібними: крадіжкою, і не є кримінально караними, що виключає кримінальну відповідальність, передбачену ст. 185 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст. 503 КПК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що, зокрема, особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.

Отже, примусові заходи медичного характеру, застосовані до ОСОБА_6 , слід вважати формою процесуального примусу, обґрунтованість якого усунена законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України.

Згідно висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 0306/7567/12, за загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Згідно висновку Об`єднаної палати ККС Верховного Суду (справа № 278/1566/21), із часу набуття 9 серпня 2024 року чинності Законом № 3886-IX кримінальна відповідальність за статтями 185, 190, 191 КК України може настати, лише якщо розмір викраденого перевищує 2 НМ. Унаслідок цієї зміни частина діянь, які на час їх вчинення передбачали кримінальну відповідальність, після цього охоплюється диспозицією ст. 51 КУпАП. Для діянь, які на час їх вчинення становили кримінальне правопорушення за статтями 185, 190 або 191 КК, але в яких вартість предмета кримінального правопорушення не перевищувала 2 НМ, обговорювана зміна «скасовує кримінальну протиправність діяння» у значенні ст. 5 КК.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_6 , будучи неосудним, вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність. Хоча особа не є суб`єктом кримінального правопорушення, а примусові заходи медичного характеру не є кримінальним покаранням, враховуючи вимоги ч. 6 ст. 9 КПК України в системному зв`язку з загальними засадами кримінального провадження, на переконання суду, внесення вищевикладених змін до законодавства України про адміністративну відповідальність безпосередньо впливає на кримінальний закон України, на підстав якого застосовуються примусові заходи медичного характеру.

Беручи до уваги викладене, фактична декриміналізація таких діянь, як викрадення майна, вартість якого не перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, має зворотну дію в часі, оскільки поліпшує становище особи, у тому числі неосудної, до якої застосовано примусові заходи медичного характеру.

Згідно з ч. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового Кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн. крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної п.п. 169.1.1п.169.1.ст.169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Зі змісту ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 31.01.2024 року, вбачається, що суспільно небезпечні діяння, передбачені ч. 4 ст. 185 КК України, ОСОБА_6 вчинив у 2023 році.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет», прожитковий мінімум для працездатної особи в період у 2023 році становив 2684 грн.

Тобто, кримінальна відповідальність настає у випадку вчинення крадіжки на суму більше двох неоподаткованих мінімумів доходів громадян 2684 грн.

Враховуючи те, що вартість майна, яке ОСОБА_6 таємно викрав, менша від розміру, за яким відповідно до Закону №3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, таємного викрадення чужого майна (ч. 4 ст. 185 КК України) 502,99 грн., тому суд вважає, що ОСОБА_6 не є особою, яка вчинила суспільно небезпечні діяння, передбачені Особливою частиною КК України.

Внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до декриміналізації діянь, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує як кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону, так і суспільно небезпечне діяння, як підставу застосування примусових заходів медичного характеру.

Таким чином, з урахуванням викладеного, приймаючи до уваги наведений висновок комісії лікарів-психіатрів № 1173 від 30.10.2024, ставити під сумнів, який у суду відсутні підстави, з урахуванням характеру психічного стану ОСОБА_6 , який соціальної небезпеки не становить, враховуючи декриміналізацію діянь, за вчинення яких до ОСОБА_6 було застосовано примусові заходи медичного характеру, суд доходить висновку про задоволення заяви представника Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» про припинення застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу зі звичайним наглядом стосовно ОСОБА_6 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 372, 503, 512-514 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Заяву Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» про припинення застосування примусових заходів медичного характеру у закладі з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом відносно ОСОБА_9 - задовольнити.

Припинити відносно ОСОБА_7 , 1993 року народження, застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом, застосовані згідно ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 січня 2024 року.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга протягом семи днів з дня її проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя ОСОБА_1