ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з секретарем ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро, у режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , подану на ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 09 грудня 2024 року про продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК України ОСОБА_7 строком на 60 діб, тобто до 06 лютого 2025 року, без визначення розміру застави,

встановила:

У провадженні Ленінського районного суду міста Дніпропетровська на розгляді перебуває кримінальне провадження № 0000781 від 10 жовтня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Із змісту пред`явленого обвинувачення убачається, що 10 жовтня 2021 року близько 10:00 години ОСОБА_7 знаходячись у кімнаті квартири АДРЕСА_1 , на грунті особистих неприязних стосунків, в ході сварки між ним та колишньою дружиною ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діючи умисно, з метою умисного протиправного заподіяння смерті, передбачаючи, що в результаті його дій наступить смерть та бажаючи цього, використовуючи ніж,наніс ОСОБА_8 шість ударів ножем в область шиї зліва, спричинивши тим самим останній тілесні ушкодження у вигляді колото-різаних поранень шиї з пошкодженням загальної сонної артерії та яремної вени зліва, стінок глотки, поперечного відростку 5-го шийного хребця зліва, лівої хребтової артерії, речовини спинного мозку, які по ступеню тяжкості в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння, від яких настала смерть потерпілої.

Під час судового засідання ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 грудня 2024 року продовжено строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК України ОСОБА_7 строком на 60 діб, тобто до 06 лютого 2025 року, без визначення розміру застави.

Суд вважав необхідним продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 ще на 60 днів, виходячи з мети і підстав застосування такого виду запобіжного заходу, а також з урахуванням ризиків, що були підставою для обрання такого запобіжного заходу під час досудового розслідування, які не відпали і не зменшилися на момент винесення оскаржуваної ухвали, а саме ризиків, передбачених п.п.1,3, ч.1 ст.177 КПК України: можливості переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від органів досудового розслідування та суду, здійснення ним впливу на свідків у кримінальному провадженні.

Крім того, судом враховано відповідно до ст. 178 КПК України, усі обставини, а саме: вік обвинуваченого, стан його здоров`я, відсутність у нього соціальних зв`язків.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 09 грудня 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_2 .

Вважає, що суд першої інстанції не врахував, що прокурор усвідомлюючи ризик тиску на свідків, не клопотав про їх допит суддею на стадії досудового слідства для надання ними показань, які будуть вважатися допустимими доказами під час судового розгляду, що передбачено ст. 225 КПК України.

Звертає увагу, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 триває з жовтня 2021 року, а під вартою обвинувачений перебуває з 12 жовтня 2021 року.

Зауважає, що прокурором систематично подається клопотання про продовження тримання під вартою обвинуваченого, посилаючись на тяжкість злочину та одні й ті сами ризики, які можливо існували на початку розслідування, але після його завершення та з плином часу зменшились, зникли.

Крім того, усіх свідків допитано,їх покази зафіксовано, письмові докази зберігаються в матеріалах кримінального провадження.

Вказує, що обвинувачений має сім`ю та фактичне місце мешкання, є учасником бойових дій.

Під час апеляційного перегляду:

- захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали доводи поданої апеляційної скарги у повному обсязі;

- прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК є особливо тяжким кримінальним правопорушенням, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від семи до п`ятнадцяти років, а також продовження існування, передбачених п.п.1, 3, ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування і суду, впливати на свідків та потерпілого у межах даного кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду, які стали підставою для задоволення клопотання прокурора, погоджується й суд апеляційної інстанції, а тому доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 щодо можливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, слід визнати безпідставними.

Із матеріалів провадження убачається, що суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 178 КПК України, врахував те, що ОСОБА_7 обвинувачується, у вчинені умисного особливого тяжкого злочину, пов`язаного з правопорушенням проти життя та здоров?я особи, що у разі доведеності вини йому загрожує реальне покарання, а тому останній може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності та покарання.

Суд першої інстанції встановив наявність достатніх підстав вважати, що ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшився і не припинив існувати, й дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відсутність процесуальної можливості застосування щодо останнього іншого, менш суворого, виду запобіжного заходу.

Покарання, передбачене санкцією інкримінованого ОСОБА_7 статті позбавлення волі стоком від семи до п`ятнадцяти років. Тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватими у вчиненні злочину, не є самостійною підставою для застосування запобіжного заходу, проте, як за національним законодавством (п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України), так і за практикою Європейського суду з прав людини, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

При цьому, як додаткову обставину в підтвердження ризику переховування, апеляційний суд враховує, ведення в Україні воєнного стану через агресію Російської Федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, на застосуванні якого наполягає захисник.

Крім того, доведено продовження існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні, оскільки їм відомі обставини скоєння злочину. В разі здійснення на них впливу з боку обвинуваченого ОСОБА_7 останні можуть змінити свої покази, чим ввести орган досудового розслідування в оману та перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд наголошує, що ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом.

Колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту не доведені.

Доводи захисника в частині недоведеності ризиків, передбачених п.п.1,3, ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризиків переховування обвинуваченого від суду, здійснення впливу на свідків у даному кримінальному провадженні не заслуговують на увагу суду, оскільки сукупність даних про тяжкість злочину у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 покарання, яке загрожує останньому у разі визнання винуватим, а також відомості про особу обвинуваченого доводить факт продовження існування даних ризиків та доведеність їх стороною обвинувачення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що обґрунтованість обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішені питання про необхідність продовження застосування запобіжного заходу у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є питання наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, продовження існування яких в даному випадку було беззаперечно встановлено.

Посилання захисника на тривалість часу перебування ОСОБА_7 під вартою спростовуються наданими матеріалами, оскільки як встановлено судом апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 будучи не під вартою у травні 2023 року з`явився до Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради та подав заяву про скасування Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №154 від 25 травня 2022 року, яким малолітнім ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування та призначено їм опікуна ОСОБА_10 , який є рідним братом вбитої ОСОБА_8 та свідком по кримінальному провадженню.

Також встановлено, що 27.02.2024 ОСОБА_7 намагався перетнути державний кордон України через 25 прикордонний загін АДРЕСА_3 . Рішенням №885 ОСОБА_7 відмовлено в перетинанні державного кордону України у напрямку: Виїзд з України на підставі ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль.

Крім того, ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 березня 2024 року ОСОБА_7 було оголошено у розшук та цією ж ухвалою надано дозвіл на затримання з метою приводу для обрання запобіжного заходу, оскільки останній ухилявся від явки до суду.

04 квітня 2024 року ОСОБА_7 було затримано та обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

До того ж, розгляд справи по суті ще не розпочато, дані про те, що обвинувачений не може утримуватись в умовах слідчого ізолятора або з`явились якісь нові обставини, що свідчать про необхідність зміни запобіжного заходу в матеріалах кримінального провадження відсутні.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК України ОСОБА_7 . На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу або незастосування щодо нього запобіжного заходу взагалі.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 не спростовує встановлених судом обставин і задоволенню не підлягає , а ухвала Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 09 грудня 2024 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 09 грудня 2024 року, якою продовжено строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК України ОСОБА_7 строком на 60 діб, тобто до 06 лютого 2025 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та такою, що касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3