Номер провадження 11-кп/816/568/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Шахрайство
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши, в режимі відеоконференції, у залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 грудня 2024 року, якою обрано обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави,

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 190 КК України.

Під час підготовчого засідання даного кримінального провадження прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 02 місяці із визначенням застави у 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240 грн. У разі внесення застави покласти на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Вказане клопотання прокурора обґрунтовується тим, що ОСОБА_7 є раніше судимою особою та обвинувачується у вчиненні злочинів, за які законом передбачено покарання до 12 років позбавлення волі, а тому з метою забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, необхідно запобігти наявним ризикам, передбаченими п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, останній будучи раніше неодноразово судимим за вчинення корисливих кримінальних правопорушень, усвідомлюючи тяжкість покарання, може переховуватися від суду з метою уникнення відповідності за скоєння злочину. Також шляхом умовляння, підкупу чи погроз, обвинувачений може змусити потерпілих, свідків та інших обвинувачених змінити їхні покази на свою користь. Зважаючи на те, що обвинувачений офіційно ніде не працює, засобів для існування не має, єдиним джерелом доходів було вчинення кримінального правопорушення, існує ризик вчинення останнім іншого кримінального правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у яком він обвинувачується.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 грудня 2024 року, клопотання прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , задоволено.

Обрано обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк до 11 лютого 2025 року до 24 години 00 хвилин включно.

Визначено обвинуваченому ОСОБА_7 розмір застави у межах вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240 грн., яка може бути внесена як самим обвинуваченим так і іншою фізичною або юридичною особою.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу в розмірі, визначеному в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, протягом строку дії ухвали.

У разі внесення застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 певні обов`язки.

Не погодившись зі вказаним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 звернувся до апеляційного суду зі скаргою, в якій просить ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 грудня 2024 року скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Змінити ОСОБА_7 запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт, за зареєстрованим місцем мешкання: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, захисник зазначає про те, що 18 жовтня 2024 року слідчим суддею Зарічного районного суду м. Суми продовжено ОСОБА_7 , як підозрюваному строк тримання під вартою, строком на 60 днів.

Відповідно, зважаючи на те, що в Ковпаківському районному суді м. Суми ще не було проведено підготовче судове засідання, прокурор у кримінальному провадженні повинен був звернутися із клопотанням про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , саме до Зарічного районного суду, враховуючи вимоги ч. 6 ст. 199 КПК України.

Подане клопотання прокурора не містить доказів обґрунтованості підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190 КК України.

Окрім цього, судом не взято до уваги наявність у ОСОБА_7 матері, дружини, постійного місця проживання, стан здоров`я як його так і близьких осіб, можливість працевлаштування.

Також у поданій апеляційній скарзі захисник просить звернути увагу на те, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 складений з порушенням вимог кримінального процесуального Закону України, зокрема не конкретизовано обставини вчинення дій, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначити самостійно у межах територіальної юрисдикції якого суду вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_7 у поданій апеляційній скарзі просить ухвалу Ковпаківського районного суду від 13 грудня 2024 року скасувати, постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати відносно нього більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту.

В обґрунтування поданої скарги, апелянт зазначає про те, що заявлені прокурором ризики, передбачені ст. 177 КПК України є необґрунтованими та не доведеними.

Так, ризик переховування від суду не може ґрунтуватися лише на тяжкості вчиненого злочину, зважаючи на те, що на даний час в України введено воєнний стан, під час якого заборонено чоловікам призовного віку перетинати кордон України. Таким чином, прокурором не доведено існування вказаного ризику, зважаючи на викладені обставини.

Окрім цього, зважаючи на його місце знаходження, останній не має можливості, якимось чином здійснювати тиск на свідків чи потерпілих. Також останній зауважує про те, що на даний час залишається утримуваним в одній камері з іншими обвинуваченими.

А наявність судимостей за вчинення низки кримінальних правопорушень, не підтверджує існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також підозрюваний просить звернути увагу апеляційного суду на його стан здоров`я, який погіршився через тривале перебування в СІЗО.

Щодо обґрунтованості пред`явленої апелянту обвинувачення, останній зазначає про те, що всі зібрані докази органом досудового розслідування фальсифіковані, а тому враховуючи вище викладене, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, як незаконне судове рішення, постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону України.

Заслухавши доповідь головуючого - судді щодо змісту оскаржуваного рішення та доводів апеляційних скарг, підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на підтримку поданих апеляційних скарг, позицію прокурора ОСОБА_6 , яка щодо задоволення апеляційних скарг - заперечувала, просила ухвалу слідчого судді залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя, вирішуючи питання про застосування обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, із визначенням розміру застави, вищезазначених вимог Закону дотримався в повному обсязі.

Задовольняючи клопотання прокурора, подане в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 190 КК України, про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом було встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які існують з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

Відповідно, висновок суду про те, що неможливо запобігти ризикам, які наявні на час обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме, переховування від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, більш м`яких запобіжних заходів, є вмотивованим і з таким висновком погоджується і колегія суддів.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи, при цьому КПК не вимагає доказів того, що вона обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів можливості їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Так, ризик переховування від органів досудового розслідування та суду стверджується тяжкістю можливого покарання та свідчать про можливість вчинення ОСОБА_7 дій задля переховування від суду і органів досудового розслідування.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Таким чином, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, на що звернув увагу слідчий суддя.

Так, наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності підтверджується тим, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 05 до 12 років з конфіскацією майна.

Перебування обвинуваченого ОСОБА_7 в ДУ «Сумський слідчий ізолятор» на підставі вироку іншого суду, не спростовує існування заявленого ризику.

Окрім цього, посилання обвинуваченого на те, що наразі виїзд за межі країни неможливий, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки дані обставини не виключають можливості останнього переховуватись в межах території України, в тому числі тимчасово окупованої.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянтів про наявність у обвинуваченого постійного місця проживання та тісних соціальних зв`язків, оскільки останній будучи раніше вже неодноразово засудженим за вчинення умисних, корисливих злочинів, за які він відбував покарання реально, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став.

Так, перебуваючи в місці ув`язнення, в період відбування покарання за попереднім вироком, вчинив новий умисний, корисливий злочин проти власності, організованою групою, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, що свідчить про стійку системність та його схильність до вчинення злочинів даної категорії, а стійкі соціальні зв`язки, які існували до вчинення нових злочинів ніяк не стримали злочинну поведінку підозрюваного, що в сукупності не надає можливість апеляційному суду обрати відносно підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу.

Також, обвинувачений ОСОБА_7 ніде офіційно не працює, тобто не має постійного та законного джерела доходу, неодноразово судимий за вчинення злочинів, вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, перебуваючи в ДУ «Сумський слідчий ізолятор», а тому із урахуванням вищенаведених обставин, колегія суддів приходить до обґрунтованого висновку про те, що судом було вірно враховано усі ці обставини і вірно зроблено висновок про наявність ризиків, що останній, перебуваючи на волі може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності апеляційний суд дійшов висновку про те, що лише винятковий запобіжний захід у виді тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 , дозволить контролювати його місце перебування та запобігти встановленим ризикам, які на теперішній час продовжують існувати.

Враховуючи вищенаведені відомості, у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими слідчий обґрунтовував та слідчий суддя визнав доведеним.

Колегія суддів ставиться критично до тверджень захисника та обвинуваченого щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування, оскільки відомості, що є наявними в матеріалах кримінального провадження свідчать про протилежне, а їх наявність об`єктивно спростовує апеляційні доводи про недоведеність ризиків щодо переховування від суду, продовження вчинення кримінального правопорушення.

За таких обставин, під час апеляційного розгляду даного кримінального провадження не було здобуто доказів, за яких можливо було б дійти висновку про незаконність прийнятого судом рішення та відсутність підстав для скасування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Щодо доводів апеляційних скарг про не обґрунтованість підозри, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно на усталеної практики Європейського суду з прав людини, у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі "Нечипорук і Йонкало проти України", зазначено термін "обґрунтована підозра", який означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі "Мюррей проти Об`єднаного Королівства" від 28 жовтня 1994 року, "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року).

Таким чином, на даному етапі досудового розслідування долучені матеріали можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа про, яку йдеться могла вчинити злочин, тому підозра стосовно ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 190 КК України, є обґрунтованою.

При розгляді питання про обрання обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, апеляційний суд повинен уникати наскільки це можливо, будь-якого дублювання в збиранні та оцінці доказів, які мають значення для розгляду кримінального провадження щодо доведеності висунутого обвинувачення, яке здійснюється судом першої інстанції, оскільки у відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції повинен відбуватись впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про фальсифікацію органом досудового розслідування доказів на підтвердження вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України, колегія суддів не бере до уваги.

Щодо доводів захисника про порушення судом першої інстанції вимог ч. 6 ст. 199 КПК України під час розгляду клопотання прокурора про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 199 КПК України у разі закінчення строку запобіжного заходу до проведення підготовчого судового засідання прокурора не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення строку дії попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу може подати клопотання про його продовження. Розгляд такого клопотання здійснюється слідчим суддею за правилами цієї статті.

Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 18 жовтня 2024 року, продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 до 16 грудня 2024 року включно, з визначенням розміру застави в 242 240 грн.

Відповідно до штампу вхідної кореспонденції Ковпаківського районного суду м. Суми, 11 грудня 2024 року прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подала до суду клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Ковпаківський районний суд м. Суми у підготовчому судовому засіданні розглянув подане прокурором клопотання та постановив 13 грудня 2024 року оскаржувану ухвалу про застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, із визначенням розміру застави.

Порушень зазначеним захисником норм кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів не вбачає, оскільки ч. 6 ст. 199 КПК України визначено порядок подання та розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого, до проведення підготовчого судового засідання.

Доводи захисника про не конкретизованість пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення не заслуговують на увагу, оскільки питання відповідності обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України (у тому числі й викладу фактичних обставин кримінального правопорушення) вирішується судом, до якого надійшов цей обвинувальний акт, у підготовчому судовому засіданні, за результатами якого суд може повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу. Водночас, предметом апеляційного перегляду у цьому випадку є обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою тримання, тому суд апеляційної інстанції не вправі здійснювати перевірку обвинувального акту на його відповідність вимогам кримінального процесуального закону.

Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що в умовах ізоляції його стан здоров`я погіршився, колегія суддів до уваги не бере, оскільки не надано таких документів під час апеляційного розгляду.

Крім того, спільним Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, з наступними змінами, затверджено Порядок взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, згідно п. 2.3 якого медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО.

Відповідно до п.п. 2.6, 2.7, 2.8 Порядку особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку та направляє довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, органу або особі, в провадженні яких знаходиться кримінальна справа цієї особи.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що оскільки особи, які перебувають під вартою, та є хворими, отримують медичну допомогу в амбулаторних умовах в медичних частинах та в спеціально визначених закладах охорони здоров`я, то відсутні перешкоди для лікування ОСОБА_7 під час перебування його під вартою, доказів неможливості утримання останнього в умовах СІЗО не надано.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування під час апеляційного розгляду не встановлено, а тому, вказане судове рішення слід залишити без змін, а апеляційні скарги захисника та обвинуваченого - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 грудня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням розміру застави - залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на цю ухвалу, без задоволення.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4