ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/215/25 Справа № 705/4376/24 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Уманської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 вересня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Умань Черкаської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК звільнено від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з встановленням іспитового строку 2 роки та покладенням на нього певних обов`язків.

ВСТАНОВИЛА

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду ОСОБА_7 , визнано винуватим в тому, що він, 07.06.2024 близько 21.30 год., керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ-2107», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в межах населеного пункту, на освітленій частині вул.Шевченка в с. Родниківка Уманського району Черкаської області, у напрямку від вул. Павлова м. Умань до пров. Шевченка с. Родниківка Уманського району Черкаської області, порушуючи вимоги п.п.1.5, 2.3 б), 12.2 та 12.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), маючи можливість спостерігати за рухом та розміщенням на проїзній частині пішоходів ОСОБА_9 1990 р.н., ОСОБА_10 1993 р.н., ОСОБА_11 2022 р.н. на дитячому самокаті «Galaktika Scooter», які рухались справа, у попутному йому напрямку, поблизу узбіччя, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, здійснив наїзд на вказаних пішоходів.

Внаслідок даної ДТП ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , отримали тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_10 отримала ушкодження середнього ступеня тяжкості. Порушення ПДР водієм автомобіля «ВАЗ-2107», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 , знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП та настання її наслідків.

Вимоги апеляційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вищевказаний вирок та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст.286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. У решті вказаний вирок залишити без змін.

Не заперечуючи доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, прокурор вважає, що вказаний вирок підлягає скасуванню через неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

В обґрунтування апеляційних вимог, прокурор вказує, що суд першої інстанції, правильно дійшов висновку про призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК. Проте, призначаючи покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами, суд прийшов до помилкового переконання, що таке покарання буде необхідним та цілком достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

На думку апелянта, судом не враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер та мотиви допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху, ставлення обвинуваченого до цих порушень, наслідки, що настали від ДТП.

З цього приводу вказує, що у ході досудового розслідування ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнавав. Під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження захисником заявлялось клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Вказана процесуальна поведінка свідчить про не усвідомлення своїх дій та їх наслідків, відсутність висновків за результатами скоєного. Проте, вже під час розгляду кримінального провадження в суді ОСОБА_7 свою вину у вчинені інкримінованого йому злочину визнав та відшкодував потерпілим заподіяну шкоду.

Також зазначає, що судом не враховано обставини кримінального правопорушення, зокрема те, що своїми діями обвинувачений поставив під загрозу життя та здоров`я цілої родини. Крім того, ОСОБА_7 , після події не залишився на місці, не вжив жодних заходів для допомоги постраждалим, не викликав швидку допомогу, що свідчить про його суспільну небезпеку.

Позиції учасників судового провадження.

Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційної скарги, були заслухані:

- прокурор, яка підтримала вимоги апеляційної скарги, пославшись на доводи, що в ній викладені;

- обвинувачений, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, пославшись на законність вироку суду першої інстанції.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників процесу, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК визначає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції не дотримано цих вимог закону.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409, ст. 413 КПК підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у застосуванні закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі, зокрема, необхідності застосування більш суворого покарання.

Окрім того, згідно з положеннями ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Переглядаючи вирок в межах апеляційної скарги, колегія суддів враховує, що в апеляційній скарзі не оспорюється законність вироку щодо фактичних обставин кримінального провадження та доведеність вини обвинуваченого.

Апеляційний суд вважає правильними встановлені фактичні обставини судом першої інстанції, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

За таких обставин суд першої інстанції правильно визнав винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК.

В той же час, доводи прокурора щодо м`якості призначеного покарання колегія суддів вважає обґрунтованими.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При призначенні покарання суд повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК щодо загальних положень призначення покарання з метою реалізації принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, і, призначаючи покарання обвинуваченому, насамперед, враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому призначене особі судом покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Санкцією ч. 2 ст. 286 КК встановлено відповідальність у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на виконання вимог ст. 65 КК, зазначив, що враховує характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, що є тяжким злочином, фактичні обставини справи, особу обвинуваченого, який має позитивну характеристику за місцем проживання та роботи, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності притягується вперше, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей. Також суд першої інстанції врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання: щире каяття, добровільне відшкодування шкоди потерпілим; відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Приймаючи рішення про призначення обвинуваченому покарання, що є мінімальною межею за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК, суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку, належним чином обґрунтував свій висновок про можливість призначення обвинуваченому такого покарання, з чим погоджується апеляційний суд.

Водночас прокурор не навів належного мотивування щодо необхідності посилення в цій частині покарання обвинуваченому, враховуючи, що апелянт не оспорював вирок суду першої інстанції щодо застосування ст. 75 КК.

Водночас, судом необґрунтовано не застосовано додаткове покарання у виді позбавлення прав керування транспортним засобом. Мотивуючи своє рішення про недоцільність призначення такого додаткового покарання, суд врахував особу обвинуваченого, який працевлаштований, його виключно позитивну характеристику за місцем проживання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність обставин, що пом`якшують покарання, які, як вважав суд, істотно знижують ступінь тяжкості скоєного обвинуваченим злочину, який вчинений із необережною формою вини, а також думку потерпілої сторони, яка не наполягала на суворості покарання, та добровільне відшкодування завданої злочином шкоди, що на думку суду першої інстанції узгоджується із висновком досудової доповіді органу пробації, а також відповідає меті покарання, зазначеній в ст. 50 КК України, враховуючи також принцип гуманізму.

Проте апеляційний суд зауважує, що при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, сукупність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, а й особливості вчинення конкретного кримінального правопорушення, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Незаконні дії ОСОБА_7 хоча і носять характер необережних, все ж таки полягають саме в грубому порушенні ПДР, які він як водій повинен неухильно виконувати, оскільки його право на керування транспортним засобом з іншого боку накладає на нього обов`язок користуватися вказаним правом без завдання шкоди правам інших осіб. В даному випадку порушення обвинуваченим, навіть і з необережності, обов`язку дотримуватися ПДР призвело до непоправних порушень невід`ємних прав потерпілих, в тому числі і на здоров`я. Наслідком такого порушення, повинно бути тимчасове позбавлення обвинуваченого такого права на керування транспортними засобами. Покарання без призначення такого додаткового покарання не сприятиме досягненню мети покарання та свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, крім того, що внаслідок ДТП настали тяжкі наслідки та постраждала сім`я з трьох осіб, в тому числі малолітня дитина, 2022 р.н.

Також слід врахувати поведінку обвинуваченого після вчиненого кримінального правопорушення, який залишив місце події, не надав допомоги потерпілим, у зв`язку з чим не призначення судом додаткового покарання є явно несправедливим та невмотивованим внаслідок м`якості, та не буде досягнуто мети покарання, що передбачено ст. 50 КК України.

Заразом апеляційний суд зважує також на сталу судову практику, згідно з якою позиція потерпілих при призначенні покарання, які просили обвинуваченого суворо не карати, не є вирішальною.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначення покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого в наслідок м`якості, з ухваленням нового вироку у цій частині.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 407, ч. 2 ст. 409, 414, 420 КПК, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора Уманської окружної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного судом основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

На підставі ст. 76 КК покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення вироку судом апеляційної інстанції.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4