Житомирський апеляційний суд
Справа №296/1810/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/125/24
Категорія ч.1 ст.125 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження №296/1810/20 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 22.09.2023 відносно

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою в АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 850грн.

На підставі ст.49, ст.74 ч.5 КК України звільнено ОСОБА_9 від покарання, призначеного за ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 21 січня 2020 року близько 13 години ОСОБА_9 перебував на перехресті вулиці Вінницької та 3-го провулку Кривий Брід в м. Житомирі, де на той час перебував ОСОБА_10 . На ґрунті раптово виниклих неприязних відносин у ОСОБА_9 виник словесний конфлікт із ОСОБА_10 , в ході якого у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому.

Реалізуючи свій злочинний умисел, в цей же час, місці та за вказаних обставин ОСОБА_9 , перебуваючи навпроти ОСОБА_10 , наніс кілька ударів кулаками обох рук в обличчя останнього. Внаслідок вказаних злочинних дій, ОСОБА_9 умисно заподіяв ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді синців та саден на обличчі, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, а новим рішенням визнати ОСОБА_9 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та виправдати за недоведеністю вчинення ним цього кримінального правопорушення. Наголошує, що суд першої інстанції під час дослідження доказів грубо порушив вимоги ст.94 КПК України, залишивши поза увагою висновок експерта №1121 від 15.06.2020 відносно тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_10 , як не і допитав експерта з цього приводу. Крім того, належно не враховані і оцінені показання обвинуваченого щодо утворення у потерпілого тілесних ушкоджень. Зазначає, що свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не були свідками подій 21.01.2020, таким чином не можуть підтвердити факт вчинення його підзахисним правопорушення. Наголошує, що низка письмових доказів (витяг з ЄРДР від 14.02.2020, рапорт Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області від 21.01.2020, посвідка на постійне проживання в Житомирській області серії ЖТ номер 18987 від 25.04.2012, постановою слідчого Житомирського ВП від 24.02.2020 про залучення перекладача, копія картки виклику швидкої медичної допомоги за №101 від 21.01.2020, тощо) не підтверджує винності. Зазначає і те, що витяг з ЄРДР є недопустимим доказом, оскільки інформація в ньому не відповідає обвинувальному акту (у витягу зафіксовано дата подій 19.01.2020, а в акті 21.01.2020), крім того, згідно витягу інформація внесена 13.02.2020 за заявою потерпілого, однак жодної заяви останнього від 13.02.2020 в матеріалах провадження не міститься, таким чином, внесення до ЄРДР відомостей 13.02.2020 кримінального провадження №0000575 відбулось з грубими порушенням ст.214 КПК України. Зазначає, що протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.02.2020 є недопустимим доказом, оскільки його складено не повно та за відсутності перекладача. В свою чергу, рапорт поліцейського взводу №1 роти №1 БУПП в Житомирській області ДПП від 21.01.2020 складено не повно та містить недостовірну інформацію. Крім того, вважає, що є недопустимими доказами і акт судово - медичного обстеження за №150 від 22.01.2020 (направлено слідчим який не входив в групу слідчих, експерт не є перекладачем, тощо), протокол проведення слідчого експерименту та таблиць зображень до нього від 24.02.2020 (проведено не уповноваженою особою, відсутня належна конкретизація механізму, утворення ушкоджень, як і дії всіх відповідних учасників подій, не зазначено всіх осіб котрі приймали участь у цій дії, відсутні всі належні підписи, не конкретизовано правильність здійснення перекладу), висновок судово-медичної експертизи за №407 від 27.02.2020 (проведена з порушеннями, суперечливі дані, неправильне оформлення, тощо).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які просили подану апеляційну скаргу задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_7 , які просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого, перевіривши матеріали судового провадження, а також вирок суду в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого слід відмовити з таких підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Згідно зі статтею 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України на предмет належності, допустимості, достовірності та не викликають у суду сумнівів.

В ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_9 свою вину в інкримінованому йому кримінальному проступку не визнав, надав суду показання, викладені у письмовій формі, що 21.01.2020 року близько 13 год керував автомобілем Фольксваген Транспортер р.н. НОМЕР_1 , виїжджав від будинку батька з 3 пров.Кривий Брід в напрямку 4 пров.Кривий Брід в м.Житомирі, маючи намір виконання маневру розвороту. Рухаючись заднім ходом, помітив в дзеркалі заднього виду, що позаду під`їжджає автомобіль та починає сигналити. Він одразу ж зупинився, оскільки автомобіль, що рухався позаду, не надав йому можливості розвернутися (завершити маневр). З даного автомобіля вийшов водій та почав щось кричати в його бік. Після цього він вийшов зі свого автомобіля, щоб подивитися, що трапилося. Підійшовши до задньої частини автомобіля помітив, що інший автомобіль зупинився на відстані 1 метра до його автомобіля. У зв`язку із тим, що жодного контакту між їх транспортними засобами не відбулось, він запитав невідомого чому той кричав та чому не надав можливості йому закінчити маневр розвороту, на що невідомий щось сказав іноземною мовою. Далі попросив його від`їхати аби мав змогу розвернутись, та попрямував до свого автомобіля. Сівши за кермо, почав від`їжджати вперед, однак помітив, що водій іншого автомобіля підбіг до передньої частини його автомобіля та почав бити руками по капоту, щоб він зупинився, що ним і було зроблено. Після цього він попросив чоловіка відійти, однак останній, ігноруючи його прохання, продовжував бити руками по капоту та декілька разів, з невідомих причин, вдарився головою в передню частину його автомобіля. Автомобіль перебував в нерухомому стані. Побачивши таку незрозумілу поведінку даного водія, він вийшов з автомобіля, так як невідомий почав пошкоджувати його автомобіль та зімітував втрату свідомості, впавши біля передньої його частини. Він підійшов до чоловіка, допоміг йому піднятися та запитав, чи потрібна йому якась допомога, на що чоловік надав відповідь на іноземній мові. Простоявши біля чоловіка деякий час знову запитав чи потрібна йому якась допомога, на що чоловік нічого не відповів, тому він пішов до свого автомобіля та поїхав по своїм справам. Жодних тілесних ушкоджень даному чоловіку не наносив. Через деякий час йому зателефонувала особа, яка представилася працівником поліції, та попросив під`їхати до Житомирського відділу поліції, повідомивши, що вони отримали виклик по факту ДТП та отримання іншим водієм тілесних ушкоджень, також повідомили про те, що мають намір оглянути його автомобіль. Він приїхав до Житомирського ВП за адресою вул.Л.Українки, 17, двоє працівників поліції оглянули його автомобіль, не виявили жодних механічних пошкоджень, характерних для ДТП, запропонували йому зайти до відділу поліції написати письмове пояснення, на що він погодився. У приміщенні поліції розповів всі відомі обставини та наголосив, що жодних тілесних ушкоджень нікому не наносив, повідомив, що інший водій міг отримати тілесні ушкодження самостійно тільки в результаті контакту з передньою частиною автомобіля. Свідком даної пригоди була його дружина, ОСОБА_14 , яка перебувала весь час на середньому пасажирському сидінні, та була присутня при наданні пояснень працівникам поліції. Через місяць до нього зателефонувала особа, яка представилась слідчим, та повідомив, що по факту події 21.01.2020 року було порушено кримінальну справу, з подальшим направленням її до суду, вказав на необхідність підписання документів. Так як на той час він перебував вдома, де здійснював догляд за хворою дитиною, не мав можливості приїхати, тому попросив слідчого під`їхати за адресою місця його проживання, на що той погодився. Слідчий приїжджав лише один раз - 27.02.2020 року, зустріч була в під`їзді будинку, спілкування із слідчим було пару хвилин, так як слідчий поспішав, тому він не встиг прочитати усі документи, надані йому на підпис. Вважає, що досудове розслідування було проведено не об`єктивно, не всебічно та упереджено, з грубим порушенням вимог КПК України. На запитання суду пояснив, що потерпілий удар в лице наніс сам собі кулаком, імітував втрату свідомості. Поліцію не викликав за відсутності необхідності, поведінка потерпілого була неадекватною. На запитання прокурора пояснив, що протокол допиту підписувався ним в під`їзді, 27.02.2020 року, коли приїжджав до нього слідчий, з текстом був незгоден, про що зазначав. За його участі більше слідчих дій не проводилося. На запитання адвоката пояснив, що жодного разу не був присутнім ні у відділку поліції, ні в прокуратурі, ніякі документи не отримував, з матеріалами провадження на досудовому розслідуванні не ознайомлювався, ознайомлений з єдиним документом - показаннями потерпілого.

Колегія суддів зазначає, що невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_9 є його правом та способом захисту, при цьому апеляційний суд погоджується із критичною оцінкою судом першої інстанції показань останнього та вважає, що місцевий суд обґрунтовано не взяв до уваги такі показання обвинуваченого, виходячи з того, що вони не узгоджуються, суперечать та спростовуються сукупністю наявних доказів у даному кримінальному провадженні, які належним чином досліджені та оцінені судом.

Як вважає апеляційний суд, вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, ґрунтується на зібраних у справі й детально досліджених в судовому засіданні доказах в їх сукупності та взаємозв`язку.

Так, потерпілий ОСОБА_10 , допитаний в суді першої інстанції за участю перекладача, повідомив, що керував своїм автомобілем Фольксваген Крафт білого кольору, рухався прямо, під`їхав до перехрестя, їхав повільно, так як автомобіль обвинуваченого - мікроавтобус Фольксваген жовтого кольору, вищий за його транспортний засіб, крім того, проїзна частина була вузькою. Побачив, що автомобіль обвинуваченого, що рухався справа, почав рух заднім ходом, він подав йому звуковий сигнал, однак обвинувачений не зупинився, тому подав йому сигнал вдруге, на що останній не зреагував та продовжив рух, вдаючи, що не бачить в дзеркалі заднього виду його автомобіль, який він вже зупинив. В результаті таких дій обвинуваченого, останній колесом зачепив його автомобіль, збиток був невеликий - пошкоджена передня частина ближче до правого крила, в автомобіля обвинуваченого - пошкодження задньої частини, склалося враження, що водій під дією сп`яніння, з огляду на рух транспортного засобу. Він вийшов із свого автомобіля аби оцінити характер механічних ушкоджень, та при цьому говорив частково англійською та частково українською мовами (є уродженцем та громадянином Франції), намагаючись дізнатися причину створення обвинуваченим ситуації на дорозі. Обвинувачений вийшов із свого автомобіля, поводив себе агресивно та одразу вдарив його рукою в область обличчя, від удару впав на землю. Коли підвівся із землі, обвинувачений сів в свій автомобіль та почав від`їжджати в напрямку міста, він намагався завадити його від`їзду, став попереду та казав йому, аби той дочекався поліції. Обвинувачений зупинився, вийшов з автомобіля та вдруге наніс йому декілька ударів в обличчя, від чого він впав та втратив свідомість. Повторно обвинувачений намагався поїхати з місця події, він йому завадив. Удари з боку обвинуваченого наносились професійно, умисно, останній не подивився на те, що він, ОСОБА_10 , є особою похилого віку, крім того, має інвалідність. В подальшому, працівникам поліції обвинувачений казав про те, що він, ОСОБА_10 , впав сам. На місці події був свідок, сусід, який допомагав йому вставати із землі. Було викликано швидку, працівників поліції. По приїзду швидкою йому пропонувалася госпіталізація, проте він відмовився, так як не міг одночасно їхати в лікарню та в поліцію. Самостійно про ДТП не повідомляв, так як важливішим для нього було спричинення йому тілесних ушкоджень з боку обвинуваченого. Від ударів на обличчі було кілька синців, боліла голова, забита потилиця, і як наслідок - порушення сну. Обвинуваченим завдано близько 10 ударів обома руками, удари наносились серійно. З приводу отриманих тілесних ушкоджень звертався до медичних закладів, проходив СМЕ. На запитання суду пояснив, що ні в його автомобілі, ні в автомобілі обвинуваченого пасажирів не було, дружину обвинуваченого на місці події не бачив. Йому не зрозуміла поведінка обвинуваченого - вона була невиправданою, не може пояснити факт нанесення останнім йому тілесних ушкоджень, вважає, що це могло б бути простим інцидентом без наслідків.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомила, що очевидцем події за участю обвинуваченого та потерпілого ОСОБА_15 не була. Близько 13 год 21.01.2020 року їй зателефонував сусід на ім`я ОСОБА_16 , попросив її вийти на дорогу, де сталася подія (неподалік її дому, в провулку). Зі слів сусіда, останній повідомив про те, що сталася бійка. Коли прийшла на місце бачила, що в ОСОБА_15 була подряпина на лобі, він був збентежений, одразу приїхала швидка допомога, яку викликали сусіди, у потерпілого був високий тиск, вони викликали поліцію. Зі слів відомо, що водій здавав назад, виїжджав справа, йому почав сигналити ОСОБА_15 , той трохи вдарив його, ОСОБА_15 автомобіль, вийшов з машини та вдарив самого потерпілого, ОСОБА_15 почав фотографувати - на що чоловік вийшов та вдарив ОСОБА_15 ще раз. На запитання суду пояснила, що потерпілий не казав про те, що втрачав свідомість, обвинуваченого на місці не було. Потерпілий казав про те, що йому все болить, має безсоння та головні болі, проходив СМЕ.

З показань свідка ОСОБА_14 слідує, що обвинувачений є її чоловіком, в день події 21.01.2020 року знаходилась в автомобілі Фольксваген разом з чоловіком - ОСОБА_9 , сиділа на задньому пасажирському сидінні позаду водія в телефоні. Заїхали до батька чоловіка, щоб передати ліки. Щоб виїхати, необхідно було здати назад, їм заважав автомобіль. Почули різкий сигнал, одразу зупинилися, чоловік вийшов з автомобіля, подивився, що все нормально. Вона з автомобіля не виходила. Потерпілий, який першим вийшов зі свого автомобіля, почав кричати на незрозумілій мові, чоловік сів в автомобіль та хотів завершити маневр аби поїхати, проте потерпілий забіг наперед, не даючи їм змогу руху, махав руками, кричав, бив по капоту автомобіля, потім вдарив себе - наніс собі удар правою рукою в праву щелепу, та впав на капот, з`їжджаючи донизу. Чоловік вийшов з автомобіля, підняв потерпілого, відвів в сторону. В подальшому, чоловік сів в автомобіль, здав назад, і вони поїхали на роботу, поліцію не чекали. Через дві години подзвонили з поліції та повідомили про необхідність приїхати до відділку поліції на вул. Л. Українки. Вона разом з чоловіком їздила до відділку поліції. Поліцейські оглянути їх автомобіль на предмет ДТП, вм`ятин не було, чоловік надавав пояснення, в неї пояснення не відбиралися, ОСОБА_9 розповів про всі обставини події. На її думку, потерпілий отримав тілесні ушкодження об капот автомобіля, ОСОБА_9 потерпілому тілесних ушкоджень не наносив.

Свідок ОСОБА_12 в суді першої інстанції пояснив, що працює лікарем виїзної бригади НКП «Центр екстреної медичної допомоги», був на місці події за викликом, що надійшов з диспетчерської. Факт ДТП та безпосередньо конфлікт між учасниками не бачив. Коли приїхав, бачив бус світлого кольору (пошкоджень на ньому не бачив), біля якого стояв потерпілий, ймовірно громадянин Франції з жінкою, потерпілий був у збудженому стані, пояснював, що мала місце ДТП з вини іншого водія, яким не дотримано ПДР, в результаті чого сталося зіткнення, з подальшим виникненням конфлікту між ним та водієм, в ході якого потерпілому було нанесено удар в грудну клітину та удар по голові. Від отриманих травм в нього були садна на голові, жалівся на біль в грудній клітині. Потерпілий доступно спілкувався на російській мові. Потерпілого обстежили в машині швидкої допомоги, встановили забій м`яких тканин голови. Від госпіталізації до травмпункту для проведення медичного обстеження потерпілий відмовився та залишився на місці події. На запитання прокурора пояснив, що характер нанесення ушкоджень потерпілому виражався в пошкодженні м`яких тканин голови у вигляді саден на голові, болем при пальпації грудної клітини потерпілого внаслідок отриманого удару, більше ніяких тілесних ушкоджень у потерпілого видно не було, швидка медична допомога в тому випадку не потрібна була, травми у потерпілого були внаслідок сторонніх дій, не внаслідок ДТП. Обвинуваченого на місці не бачив, зі слів потерпілого, обвинувачений після конфлікту залишив місце ДТП, сів в машину та поїхав. На запитання суду пояснив, що бачив жінку поруч із потерпілим, остання розмовляла з ним та з потерпілим, підтверджувала факт конфлікту та нанесення потерпілому тілесних ушкоджень. За результатами виклику ним складалася картка виклику швидкої допомоги, із зазначенням даних пацієнта, часу, дати надходження виклику, часу прибуття за викликом, часу повернення з місця виклику, результатів обстеження, характеру травм.

Свідок ОСОБА_13 повідомила в суді, що є працівником УНП в Житомирській області. 21.01.2020 року отримали виклик про тілесні ушкодження. По приїзду на місце виклику (приїхали хвилин через 5-10) було виявлено потерпілого ОСОБА_10 , який повідомив про те, що обвинуваченим під час словесного конфлікту нанесено йому тілесні ушкодження, а саме удар по обличчю, на місці була швидка медична допомога. Була на місці дружина потерпілого, з нею спілкувалися теж, остання здійснювала повний переклад інформації потерпілого. Видимих ушкоджень у потерпілого не було, скаржився на головні болі, погане самопочуття, запаморочення. Обвинуваченого на місці події не було, його особу встановлено за перевіркою по базі даних, за реєстрацією автомобіля. ОСОБА_9 сам приїхав до відділку поліції на Л.Українки, 17 та надавав пояснення. Потерпілий разом з дружиною їздили на службовому авто до відділку, для написання заяви про заподіяні йому тілесні ушкодження. На запитання сторони захисту пояснив, що на місці не було транспортних засобів, в повідомленні, що надійшло на адресу поліції, про ДТП не вказувалося, номерні знаки автомобіля ОСОБА_9 надав потерпілий ОСОБА_10 , на їх екіпаж повідомлень з приводу ДТП від Заблоцького не надходило. Потерпілий був схвильований та обурений такою поведінкою.

Будь-яких підстав вважати, що свідчення потерпілого ОСОБА_10 та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 які хоч і не були безпосередніми очевидцями події, однак повідомили про обставини, які мали місце відразу після вчинення кримінального правопорушення, є недостовірними, зважаючи на рівень їх аргументованості, узгодженості, на думку суду апеляційної інстанції, немає, оскільки вони є логічними, послідовними та несуперечливими, а також додатково підтверджуються іншими наявними в провадженні доказами, а саме даними:

- рапорту Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області від 21.01.2020 року, згідно якого о 13:49 отримано заяву та зареєстровано ЄО за №2982 від 21.01.2020 року, заявник - заклад охорони здоров`я, працівник ЕМД ОСОБА_17 повідомив, що приїхав на виклик в АДРЕСА_2 , іноземцю Камбулів Даніель нанесли тілесні ушкодження н.о., відмовляється від госпіталізації, повідомляючи, що потрібен наряд поліції (а.п.91 т.2);

- рапорту поліцейського взводу №1 роти №1 БУПП в Житомирській області ДПП капрала поліції ОСОБА_18 від 21.01.2020 року, відповідно до якого він знаходився на службі 21.01.2020 року в складі екіпажу Граніт-103 спільно із рядовим поліції ОСОБА_13 . Близько 13 год 50 хв отримали виклик на службовий планшет «Інші тілесні ушкодження», за адресою у АДРЕСА_2 . Прибувши за адресою, було виявлено громадянина Франції ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який повідомив, що невідома особа нанесла йому тілесні ушкодження, по прибуттю на місці працювала ШМД 10 бригада 1 підстанція, старший ОСОБА_17 . Після чого було проведено патрулювання прилеглих територій та виявлено ОСОБА_9 , на якого вказав заявник. Вищевказаних осіб було запрошено до ЖМВП, для з`ясування всіх обставин по даному факту. Спецзасоби та фізична сила не застосовувалися (а.п.92 т.2);

- протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.02.2020 року, ОСОБА_10 просить прийняти міри згідно чинного законодавства України до невідомого йому громадянина, який 21.01.2020 року близько 13 год 49 хв за адресою у АДРЕСА_2 спричинив йому тілесні ушкодження (а.п.93 т.2);

- посвідки на постійне проживання в Житомирській області серії НОМЕР_2 від 25.04.2012р. (безстрокова) підтверджено, що громадянин Франції, уродженець м. Париж, в 2011 році прибув до м. Житомира, зареєстрований за адресою в АДРЕСА_3 (а.п.94 т.2);

- акту судово - медичного обстеження за №150 від 22.01.2020 року, яким зафіксовано, що при судово - медичному обстеженні у ОСОБА_10 , направленого слідчим 21.01.2020 року, виявлено синці та садно на обличчі, садна на обох верхніх кінцівках, які утворилися від дії тупих твердих предметів, не виключено в термін та за обставин, вказаних обстеженим та відносяться до легких тілесних ушкоджень (а.п.95 т.2);

- протоколу проведення слідчого експерименту та таблиць зображень до нього від 24.02.2020 року, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_10 , останній в присутності перекладача, в ході проведення якого він розповів про обставини події, що мали місце 21.01.2020р., показав та відтворив на статисті в присутності понятих механізм нанесення йому тілесних ушкоджень - в ході конфлікту йому було нанесено близько 10 ударів кулаками обох рук в обличчя, він почав закривати обличчя руками та отримав декілька ударів по рукам, після чого впав на ґрунтове покриття (а.п.100 т.2);

- висновку судово-медичної експертизи за №407 від 27.02.2020 року, проведеної на підставі постанови слідчого СВ Житомирського ВП про призначення судово-медичної експертизи від 25.02.2020 року, на підставі даних судово-медичного обстеження ОСОБА_10 , протоколу проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_10 із наданою таблицею зображень, яким встановлено, що враховуючи обставини справи, вказані в постанові про призначення судово-медичної експертизи, у ОСОБА_10 виявлено: синці та садно на обличчі, які утворились від дії тупих твердих предметів, найбільш вірогідно від ударів такими по обличчю; садна на обох верхніх кінцівках, які утворилися від дії тупих твердих предметів, найбільш вірогідно при падінні на поверхні з положення стоячи. Дані тілесні ушкодження могли виникнути в термін та за обставин, вказаних потерпілим, як зазначено в постанові про призначення судово-медичної експертизи, протоколі проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_10 , відносяться до легких тілесних ушкоджень (а.п.101-102 т.2);

- копії картки виклику швидкої медичної допомоги за №101 від 21.01.2020 року, згідно якої о 13 год 41 хв прийнято виклик за адресою у АДРЕСА_4 . На місце прибула бригада ШМД №10 відділення №1, о 13 год 50 хв., лікар ОСОБА_12 , скарги на біль в ділянці правої скроні, збудження, недомогання. Попередній діагноз: забій м`яких тканин правої скроневої ділянки, ситуаційна стресова реакція, цукровий діабет, гіперглікемічний стан. Повідомив, що під час маневрування інша машина та авто пацієнта зіткнулись, виник конфлікт, бійка, пацієнта вдарили 2 рази по голові. В ході огляду виявлено в правій скроневій ділянці садно, набряк м`яких тканин, біль при пальпації. Від медичної допомоги та госпіталізації відмовився, попросив викликати поліцію, повідомлено 102, на прохання поліції перебували на місці події (а.п.103-104 т.2).

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість, з дотриманням вимог статей 85-87, 89, 94, 95 КПК України.

На переконання колегії суддів, матеріали розглядуваної справи за допомогою низки наведених вище доказів свідчать про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_9 , адже будь-яке інше пояснення заподіяння легкого тілесного ушкодження потерпілому, відсутнє.

Відтак, колегія суддів вважає безпідставними апеляційні доводи захисника обвинуваченого про те, що районним судом в ході судового розгляду справи не було встановлено належних та допустимих доказів вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому проступку.

При цьому, на думку колегії суддів, версія сторони захисту про не причетність ОСОБА_9 до нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, а заподіяння ним тілесних ушкоджень самостійно є неспроможною, оскільки така версія захисту спростована показаннями потерпілого, свідків та письмовими доказами кримінального провадження.

Незгода обвинуваченого та його захисника з оцінкою судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання їх недопустимими, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, з метою уникнення останнім відповідальності за скоєне.

Крім того, не є такими, що заслуговують на увагу твердження сторони захисту про недопустимість ряду доказів та ігнорування судом першої інстанції висновку експерта №1121 від 12.06.2020 року та показань ОСОБА_9 , які на думку захисника спростовують його вину, оскільки досліджені матеріали кримінального провадження у їх сукупності та зміст вироку суду першої інстанції, вказують про протилежне.

Відповідно до норм ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та іншими законами України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

За змістом ст.214 КПК України, підставою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та початку досудового розслідування є подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або самостійне виявлення слідчим, прокурором з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається (ч.4 ст.214 КПК України).

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінально-процесуального закону дотримані, протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.02.2020 року, складений уповноваженою особою, відповідає вимогам ст.104 КПК України, містить конкретні відомості про вчинення кримінального правопорушення, а саме, що ОСОБА_10 просить прийняти міри згідно чинного законодавства України до невідомого йому громадянина, який 21.01.2020 року близько 13 год 49 хв за адресою у АДРЕСА_2 спричинив йому тілесні ушкодження.

Апеляційні твердження захисника про те, що даний протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення є недопустимим доказом, оскільки ДОП Житомирського ВП, який його складав не є перекладачем не заслуговують на увагу, оскільки згідно вимог ч.1 ст.68 КПК України у разі необхідності у кримінальному провадженні перекладу пояснень, показань або документів сторони кримінального провадження або слідчий суддя чи суд залучають відповідного перекладача, в той же час, в даному провадженні, як вбачається з матеріалів, такої необхідності при прийнятті заяви про вчинене кримінальне правопорушення не було, оскільки потерпілому допомагала у перекладі його цивільна дружина ОСОБА_11 , яка володіє французькою мовою, що підтверджується як показаннями ОСОБА_11 , так і інших свідків.

З цих же підстав відхиляє апеляційний суд і твердження захисника про недопустимість акту судово-медичного обстеження №150 від 22.01.2020 року. Даний акт містить відповіді на поставлені запитання щодо наявності, локалізації, кількості, характеру, механізму та ступеню тяжкості тілесних ушкоджень. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що не зазначення слідчого ОСОБА_19 , який надав направлення на проведення судово-медичного обстеження потерпілого, в обвинувальному акті, не свідчить про його неповноважність, оскільки повноваження слідчого у кримінальному провадженні з урахуванням приписів п.1 ч.2 ст.39 та ч.1 ст.214 КПК визначаються постановою керівника відповідного органу досудового розслідування про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.

Аналізуючи апеляційні доводи щодо недопустимості висновку експерта №407 від 27.02.2020 року з точки зору дотримання процесуальної форми збирання доказів, колегія суддів вважає, що вона не була порушена, так як експерт в даному кримінальному провадженні не здійснював за власною ініціативою збирання матеріалів для проведення експертного дослідження, як про це вказує захисник ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі.

Частиною 1 ст.243 КПК України, передбачено, що експерт залучається у разі наявності підстав для проведення експертизи за дорученням сторони кримінального провадження.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.243 КПК України, передбачено, що слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень.

27.02.2020 року на підставі постанови слідчого ОСОБА_20 від 25.02.2020 року про призначення судово-медичної експертизи у приміщенні відділу судово-медичних експертиз обласного бюро судово-медичної експертизи Житомирської обласної ради лікар судово-медичний експерт ОСОБА_21 провела судово-медичну експертизу по факту спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , за результатами якої надала висновок №407, згідно яким виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_10 могли виникнути в термін та за обставин, вказаних потерпілим, як зазначено в постанові про призначення судово-медичної експертизи, протоколі проведення слідчого експерименту за участю потерпілого, відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Перевіряючи правильність оцінки зазначеного висновку експерта з точки зору допустимості, колегія суддів виходить з наступного: висновок експерта є самостійним джерелом доказів (частина 2 статті 84 КПК), залучення експерта для проведення експертизи відбувалося на підставі постанови слідчого з наданням експерту матеріалів судового провадження; експерт є належним суб`єктом для проведення цього виду експертних досліджень і відповідає вимогам, що висуваються частинами 1, 2 статті 69 КПК та Законом України "Про судову експертизу"; експерт не здійснював за власною ініціативою збирання матеріалів для проведення експертизи.

Колегія суддів вважає, що висновок експерта №407 від 27.02.2020 року, який було враховано судом першої інстанції, є належно мотивованим, науково обґрунтованим, складеним кваліфікованим експертом, що має достатній фах, досвід і стаж експертної роботи, на підставі даних судово-медичного обстеження ОСОБА_10 , протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого із наданою таблицею зображень є повним та вичерпним, не містить подвійного тлумачення і суперечностей, тобто відповідає вимогам статей 101, 102 КПК України.

Як вбачається з самого висновку експерта, при проведені судово-медичної експертизи лікар судово-медичний експерт ОСОБА_21 послалась на судово-медичне обстеження №150 від 22.01.2020 року, на що звертає увагу захисник в поданій апеляційній скарзі.

Згідно з ч.1 ст.101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Частиною 3 ст.101 КПК України, передбачено, що висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

Відповідно до п. 3.1 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи № 6 від 17.01.1995 року результати судово-медичної експертизи оформляються документом, який має назву висновок експерта. Структура цього документа визначається правилами проведення окремих видів експертиз, що затверджені наказом МОЗ України №6 від 17 січня 1995 року.

Пунктом 4.2. наказу №6 МОЗ України від 17.01.1995 року судово-медичний експерт встановлює особу обстежуваного за паспортом чи іншим документом, що його замінює, з`ясовує у нього обставини заподіяння ушкоджень, скарги та, за потребою, інші відомості; ознайомлюється з матеріалами справи і наявними медичними документами. Всі отримані відомості фіксуються у висновку експерта (акті судово-медичного обстеження).

Разом з цим, відповідно до п.4.5 наказу МОЗ України №6 від 17 січня 1995 року про правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень в необхідних випадках судово-медичний експерт може використовувати відомості досліджень, що проводяться із залученням відповідних спеціалістів, не обстежуючи потерпілого особисто.

У цих випадках у висновках експерта (акті) зазначається: де, коли і ким досліджувався потерпілий, які відомості при цьому встановлені і яких висновків дійшов спеціаліст. Підсумки складаються експертом з урахуванням вказаних результатів, що викладені письмово.

Тобто, аналіз відповідного наказу МОЗ України №6 від 17 січня 1995 року свідчить про те, що крім висновку, експерт може складати акт судово-медичного дослідження (обстеження), який проводиться попередньо з метою обстеження та фіксації наявності тілесних ушкоджень, їх локалізації та ступеню тяжкості, що й було зроблено у даному провадження. В даному провадженні судово-медичне обстеження проводилося, як і судово-медична експертиза судово-медичним експертом ОСОБА_21 .

Апеляційний суд також звертає увагу, що даний акт є одним з документів, який у відповідності до наведеного вище наказу є невід`ємною частиною висновку експерта, оскільки має суттєве значення, на підставі якого в сукупності з іншими даними експерт повинен надати висновок щодо наявності чи відсутності тілесних ушкоджень.

Таким чином, апеляційний суд визнає неприйнятими апеляційні доводи захисника про недопустимість акту судово-медичного дослідження (обстеження) через його отримання до внесення відомостей до ЄРДР, оскільки акт не є висновком експерта, який необхідно проводити у рамках кримінального провадження. Судовий експерт під час проведення експертизи мав право використовувати вищевказаний акт для встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень наявних у ОСОБА_10 без безпосереднього дослідження особи потерпілого.

Зазначення у висновку експертизи №407 від 27.02.2020 року на аркуші 2 зворот про те, що 22.01.2020 року ОСОБА_22 було оглянуто експертом СМЕ ОСОБА_21 та складено акт №150 обґрунтовано визнано місцевим судом технічною опискою, оскільки з дослідженого акту СМЕ №150 від 22.01.2020 року вбачається, що на підставі направлення слідчого від 21.01.2020 року експертом було оглянуто, обстежено та опитано в цей день саме потерпілого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , документованого посвідкою на проживання НОМЕР_3 .

Не заслуговують на увагу твердження захисника обвинуваченого, що вказаний висновок експерта не підтверджує нанесення тілесних ушкоджень саме обвинуваченим ОСОБА_9 , оскільки висновок експерта містять медичну оцінку наслідків злочинного діяння, їх ступінь, локалізацію та механізм нанесення, і саме в такому розумінні вони отримали оцінку судом стосовно вирішення питання про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого проступку та юридичної оцінки інкримінованого кримінального правопорушення.

Більше того, висновок експерта не має виняткового значення як джерело доказу і підлягає оцінюванню як інші джерела доказів у кримінальному провадженні (ст. 94, ч. 10 ст. 101 КПК України). Факт заподіяння тілесного ушкодження потерпілому саме обвинуваченим ОСОБА_9 суд першої інстанції встановив на підставі дослідження та оцінки сукупності вищенаведених належних та допустимих доказів, в тому числі показань потерпілого ОСОБА_10 .

Додатково колегія суддів звертає увагу, що захисник ставлячи питання про недопустимість висновку експерта №407 від 27.02.2020 року одночасно вказує про допустимість висновку експерта №1121 від 15.06.2020 року, згідно якого виявлені при судово-медичній експертизі у ОСОБА_10 тілесні ушкодження утворилися від тупих твердих предметів, що не залишили після себе будь-яких характерних ознак, що дозволили б їх ідентифікувати, і могли утворитись за обставин, вказаних ОСОБА_9 .

В той же час, як вірно встановив суд першої інстанції, зміст висновку експерта №1121 від 15.06.2020 року дозволяє дійти висновку, що експертом повністю покладено в його основу саме висновок експерта - №407 від 27.02.2020 року, на недопустимості якого наголошує захисник, дослідницька частина висновку №1121 від 12.06.2020 року зводиться виключно до повного цитування і копіювання висновку експерта №407 від 27.02.2020 року.

На думку колегії суддів, вирок суду, на противагу доводам захисника, містить належне мотивування щодо відхилення висновку експерта ОСОБА_23 №1121 від 15.06.2020 року, як такого в якому взагалі відсутні будь-які висновки, міркування або ж дослідження, зроблені саме експертом ОСОБА_23 , в ньому не наведено будь-якого аналізу, на підставі чого і в зв`язку з якими виявленими ним як експертом обставинами він дійшов відповідного висновку.

Крім того, апеляційний суд враховує що в якості вихідних даних експерту зазначені показання ОСОБА_9 про те, що «…потерпілий самостійно почав заподіювати собі тілесні ушкодження, контактуючи головою з виступаючими деталями автомобіля». Однак така версія про самостійне заподіяння тілесних ушкоджень собі потерпілим визнана неспроможною з мотивів наведених вище. В цій частині, апеляційний суд додатково враховує конкретні обставини події, зокрема, що словесний конфлікт між обвинуваченим та потерпілим виник раптово, раніше ОСОБА_9 та ОСОБА_10 знайомі не були, підстав у потерпілого ОСОБА_10 обмовляти обвинуваченого, колегією суддів не встановлено. Також важливо зауважити, що про обставини побиття потерпілий особисто відразу розповів свідкам по справі, негайно була викликана поліція, швидка допомога, яким детально було повідомлено про обставини побиття, в подальшому потерпілий відтворив ці обставини в ході розслідування. Колегія суддів також звертає увагу, що потерпілий ОСОБА_10 в ході судового розгляду, був попереджений про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України.

Більше того, з урахуванням конкретних обставин події, на переконання колегії суддів, самостійно битися потерпілим головою об капот автомобіля є явно не логічною та непереконливою версію обвинуваченого і в цій частині необхідно акцентувати увагу на непослідовний характер показань обвинуваченого, який спочатку стверджував, що декілька разів, з невідомих причин, потерпілий вдарився головою в передню частину його автомобіля, а потім на запитання суду в судовому засіданні 30.09.2022 року ОСОБА_9 дав показання про те, що потерпілий удар в лице наніс сам собі кулаком.

Всебічно проаналізувавши показання свідка ОСОБА_14 , зокрема що потерпілий удар в лице наніс сам собі кулаком та врахувавши викладені вище обставини, колегія суддів переконана, що даний свідок, зайнявши сторону свого чоловіка надала показання з метою виправдати дії обвинуваченого ОСОБА_9 , а тому погоджується з оцінкою їх судом як неправдивих.

Крім того, необґрунтованими виявилися і апеляційні доводи захисника обвинуваченого про недопустимість як доказу протоколу проведення слідчого експерименту від 24.02.2020 року з потерпілим ОСОБА_10 , в тому числі з тих підстав, що вказана слідча дія проведена не на місці інкримінованої події, а в службовому кабінеті працівників поліції, таблиця зображень підписана особою, яка не приймала участі у проведенні слідчого експерименту, не зазначення всіх осіб, які брали участь у цій слідчій дії, колегія суддів відхиляє з таких мотивів.

Так, відповідно до ч.1 ст.240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Слідчий експеримент має своїм завданням встановлення того, могла чи не могла відбутися подія або дія у певних умовах, певним чином. Слідчий експеримент супроводжується проведенням дослідів, випробувань, що істотно відрізняє його від слідчого огляду і виділяє у самостійну слідчу (розшукову) дію.

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим з метою перевірки та уточнення відомостей результатів допиту потерпілого, 24.02.2020 року за участю потерпілого ОСОБА_10 , в присутності понятих, було проведено слідчий експеримент, в ході проведення якого потерпілий в присутності перекладача, розповів про обставини події, що мали місце 21.01.2020 року, показав та відтворив на статисті в присутності понятих механізм нанесення йому тілесних ушкоджень - в ході конфлікту йому було нанесено близько 10 ударів кулаками обох рук в обличчя, він почав закривати обличчя руками та отримав декілька ударів по рукам, після чого впав на ґрунтове покриття.

На переконання апеляційного суду протокол слідчого експерименту від 24.02.2020 року із додатками до нього відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема положенням ст.ст.104, 105 КПК України, а саму слідчу дію проведено за правилами, передбаченими ст.240 КПК України, підстав для визнання відомостей, відображених у вказаних процесуальних документах, недопустимими, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Апеляційний суд наголошує, що КПК України не вимагає від слідчого проводити слідчий експеримент виключно на місці події кримінального правопорушення. Про це зазначив Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові від 2 липня 2024 року по справі 303/5115/15-к, у постанові від 14 липня 2022 року по справі №607/12407/16-к.

Положення ст.240 КПК України, не передбачає обов`язку відтворити всі умови, які існували на час події, а вимагає лише моделювання умов, наближених до тих, що існували на момент події і є важливими для мети експерименту, що було і зроблено під час проведення експериментів. При цьому, відповідно до даного слідчого експерименту за участю понятих, потерпілий на статисту показав, які дії щодо нього вчиняв обвинувачений, спосіб та механізм нанесення ударів, що можливо відтворити не прив`язуючись до місця скоєння правопорушення.

Посилання захисника на те, що додатки до протоколів слідчих експериментів від 24.02.2020 року, а саме таблиці фотозображень - не містять підписів усіх учасників, які брали участь у проведенні вказаної слідчої дії, а також те, що виготовляв вказані додатки слідчий ОСОБА_20 , який не приймав участі в проведенні даного слідчого експерименту, не заслуговують на увагу, оскільки слідчий ОСОБА_20 , входив у групу слідчих, уповноважених на здійснення досудового розслідування даного кримінального провадження, а отже мав однаковий процесуальний статус з іншими слідчими групи, самі ж додатки із зрозумілих технічних причин виготовлялись не на місці проведення слідчого експерименту, що позбавило можливості інших учасників засвідчити їх своїми підписами.

В частині повноважень слідчого ОСОБА_20 суд наголошує, що процесуальні дії, що вчиняють слідчі, які входять до групи, мають характер взаємодоповнюваності та взаємозамінності й спрямовані на реалізацію прав та обов`язків слідчих відповідно до норм КПК України, що узгоджується за аналогією із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к що стосується повноважень прокурорів, які включені до складу групи прокурорів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно зі ст.412 КПК України невід`ємною властивістю поняття «істотність порушення вимог кримінального процесуального закону» є його здатність перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, відсутність підписів на додатках до протоколу слідчого експерименту усіх присутніх під час цієї слідчої дії, відсутність вказівки у протоколах на долучення до протоколу у якості додатку таблиць фотозображень, не зазначення повних анкетних даних статиста, перекладача, відсутність вказівки в протоколі, що учасники слідчої дії ознайомлені із застосуванням технічних засобів не є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону та не тягне за собою визнання недопустимими результату цієї слідчої дії, з огляду на положення ст. 87 КПК України.

З приводу безпідставного, на думку захисника обвинуваченого, посилання у вироку на рапорти працівника поліції, колегія суддів зазначає, що рапорти працівників поліції підтверджують факт звернення потерпілого до правоохоронних органів з приводу завдання ОСОБА_9 тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , у зв`язку з чим відповідні відомості були внесені до ЄРДР. Внесення відомостей до ЄРДР є правовою підставою для проведення досудового розслідування, адже його здійснення до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається (ч. 3 ст. 214 КПК). Отже, таке посилання у вироку є обґрунтованим, що також узгоджується із висновками Верховного Суду у постанові від 08 вересня 2022 року у справі № 345/5205/19, у постанові від 01 вересня 2022 року у справі № 707/2381/20, у постанові від 17 лютого 2022 року у справі 459/2057/20.

В частині апеляційних доводів сторони захисту про недопустимість як доказу витягу з ЄРДР від 14.02.2020 року, оскільки в розумінні ст.84 КПК України він не є джерелом доказів, колегія суддів, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 9 вересня 2020 року (справа №761/28347/15-к), згідно з якою витяг з ЄРДР у розумінні ч. 2 ст. 84 КПК є електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, що використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до Реєстру, а тому витяг з ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів у розумінні ст. 84 КПК, в цій частині погоджується з доводами захисника. В той же час витяг з ЄРДР підтверджує свідчення фіксації правоохоронним органом фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінального правопорушення, тому врахування витягу судом першої інстанції при постановленні вироку, на думку апеляційного суду, не є істотним порушенням вимог КПК України. Зазначення у витязі з ЄРДР дати події 19.01.2020 року, замість 21.01.20 року, не впливає на дані висновки колегії суддів, оскільки як вірно встановив суд першої інстанції дана невідповідність виникла внаслідок технічної помилки працівника поліції при первинному внесенні інформації до відповідної бази. Факт того, що подія відбулась саме 21.01.2020 року визнавався всіма учасниками події, в тому числі самим обвинуваченим, підтверджується також викликом швидкої саме 21.01.2020 року та відповідними письмовими документами.

Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність та вмотивованість наведених висновків апеляційного суду, як і конкретних обґрунтованих аргументів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та свідчили про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального чи процесуального права за встановлених фактичних обставин у даній справі, подана апеляційна скарга сторони захисту не містить.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів апеляційного суду, оскаржуваний вирок є законним та обґрунтованим, відтак апеляційні вимоги захисника обвинуваченого не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.376 ч.2, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 22.09.2023 відносно ОСОБА_9 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді :