ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1653/25 Справа № 205/6323/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000774 від 22 травня 2023 року про продовження строку тримання під вартою стосовно

ОСОБА_7 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Червоний Маяк Бериславського району Херсонської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий: 09.02.2023 Ленінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 164 КК України до покарання у вигляді 120 годин громадських робіт,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 186 Кримінального кодексу України (далі КК),

за участю:

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2025 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 23 травня 2025 року.

Мотивуючи ухвалене рішення, суд зазначив, що урахуванням того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, за який законом передбачається покарання у вигляді позбавлення волі від 7 до 10 років, а також враховуючи встановлені обставини невиконання обвинуваченим процесуальних обов`язків обвинуваченого у кримінальному провадженні, суд дійшов висновку про доведеність ризику переховування ОСОБА_7 від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Також суд вважав доведеним ризики незаконного впливу з боку ОСОБА_7 на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні, оскільки останньому відомі адреси їх місця проживання, і з метою схиляння їх до дачі завідомо неправдивих показів, враховуючи насильницький характер злочину, в якому підозрюється ОСОБА_7 , останній може вдатися до протиправних дій, направлених на незаконний вплив на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та застосувати стосовно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. Обґрунтовуючи заявлені вимоги захисник зазначає, що суд не розглянув належним чином можливість застосування альтернативного запобіжного заходу. Продовжуючи тримання під вартою врахував тільки тяжкість висунутого обвинувачення та не врахував відомості про особу обвинуваченого, який має зареєстроване місце проживання, стан здоров`я обвинуваченого та не врахував недоведеність прокурором заявлених ризиків.

В судовому засіданні обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити.

Інші учасники про час і дату судового засідання повідомлені належним чином, проте до суду не з`явились, що відповідно до ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 КПК не перешкоджає проведенню апеляційного провадження без їх участі.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

В силу вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора у контексті наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд першої інстанції правильно встановив, що вони є обґрунтованими, а заявлені ризики об`єктивно існують.

Відповідно до клопотання прокурора метою продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є запобігання ризикам переховування та незаконного впливу на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні.

Стосовно ризику переховування, суд обґрунтовано врахував, що вказаний ризик існує і під час судового розгляду кримінального провадження настав, обвинувачений не з`являвся за викликом суду, приводи не виконувались у зв`язку з відсутністю останнього за місцем проживання.

В ході судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_7 допустив поведінку, яка демонструє невиконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків у кримінальному провадженні та вказує на його наміри переховування від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 , будучи повідомленим належним чином про час та місце судового засідання, без поважних причин не з`являвся у судові засідання зокрема, 08.02.2024 ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, у зв`язку з чим судом було постановлено ухвалу про привід обвинуваченого в наступне судове засідання, яке було призначено на 29.02.2024. В наступне судове засідання 29.02.2024 о 11:00 год. ОСОБА_7 також не з`явився, ухвалу про привід виконати не виявилося можливим через його відсутність за адресою місця проживання.

Таким чином, з урахуванням того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за який законом передбачається покарання у вигляді позбавлення волі від 7 до 10 років, а також враховуючи встановлені обставини невиконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у кримінальному провадженні, суд дійшов переконливого висновку про доведеність ризику переховування ОСОБА_7 від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у випадку визнання його винуватими у вчиненні злочинів, безумовно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте як за національним законодавством (п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК), так і за практикою Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

При цьому, як додаткову обставину в підтвердження ризику переховування, суд враховує ведення в Україні військового стану через агресію російської федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, іншого запобіжного заходу, що може значно ускладнити органам правопорядку вжиття заходів реагування на таку поведінку обвинуваченого та забезпечити належне виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Обґрунтованими є і висновки суду про доведеність ризику незаконного впливу з боку ОСОБА_7 на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні, оскільки останньому відомі адреси їх місця проживання, і з метою схиляння їх до дачі завідомо неправдивих показів, враховуючи насильницький характер злочину, в якому підозрюється ОСОБА_7 , останній може вдатися до протиправних дій, направлених на незаконний вплив на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні.

Викладені обставини у сукупності свідчать про те, що застосування до цього обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є виправданим і з такими висновками погоджується апеляційний суд.

Суд першої інстанції належним чином виконав вимоги п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. 177 та 178 КПК України та дійшов обґрунтованого висновку про не визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу.

Суд першої інстанції при постановленні оскарженої ухвали врахував всі обставини, передбачені ст. 178 КПК, в тому числі й ті на які посилається захисник в апеляційній скарзі щодо наявності зареєстрованого місця проживання обвинуваченого та стану його здоров`я.

Так, суд врахував, що ОСОБА_7 не має стійких соціальних зв`язків, неодружений, не має сім`ї, офіційно не працевлаштований, не має постійного місця проживання, постійно змінює своє фактичне місце проживання, не повідомляючи про це суд та/або прокурора.

Посилання обвинуваченого та захисника на неможливість продовження тримання під вартою з огляду на його стан здоров`я, були предметом перевірки судом першої інстанції і мотивовано відхилені місцевим судом. Спростовуючи такі твердження, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до відомостей про стан здоров`я ОСОБА_7 або наявності у нього хвороб, які б унеможливлювали утримання його в умовах слідчого ізолятора, суду не надано. В матеріалах справи мається висновок філії ЦОЗ ДКВС України у Дніпропетровській та Донецьких областях від 14.01.2025, згідно якого на даний час стан здоров`я ОСОБА_7 стабільний, відповідає наявній патології. Ургентного лікування в ЗОЗ МОЗ України не потребує.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив запобіжний захід у вигляді тримання під вартою при наявності продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому законних підстав для скасування ухвали і прийняття нової, відповідно до викладених в апеляційній скарзі доводів захисника, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись статтями 199, 331, 405, 407, 419, 422-1 КПК, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2025 року про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 186 Кримінального кодексу України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4