УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 611/797/24

провадження № 51-1356ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

Зміст судових рішень

За вироком Барвінківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі ? КК) з застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді штрафу у розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у провадженні.

Як установив суд, ОСОБА_5 28 лютого 2024 року близько 13:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи мотоциклом МТ-10 з боковим причепом, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », разом із ОСОБА_6 , який їхав на місці пасажира мотоциклу та з ОСОБА_7 , який перебував в колясці мотоцикла, рухаючись по автодорозі сполученням с. Велика Андріївка - с. Архангелівка - м. Барвінкове Ізюмського району Харківської області між с. Велика Андріївка - с. Архангелівка, порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху, згідно з яким під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не врахував дорожню обстановку, швидкість руху та неправильно застосував прийоми керування транспортним засобом, у результаті допустив виїзд керованого ним транспортного засобу за межі проїжджої частини дороги, де здійснив його перекидання.

Внаслідок дорожньо-транспортної події потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесне ушкодження у виді перелому метадіафізу лівої великогомілкової кістки, яке відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Порушення водієм ОСОБА_5 вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху знаходяться в причинному зв`язку з дорожньо- транспортною подією та її наслідками.

Вказані дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 1 ст. 286-1 КК, тобто як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 20 лютого 2025 року вирок залишив без зміни.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі прокурор вказує про те, що ухвала апеляційного суду є незаконною і підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, внаслідок його м`якості. Зазначає, що суд, призначаючи засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК, повною мірою не врахував конкретні обставини кримінального правопорушення та дані особи засудженого, зокрема відсутність добровільного відшкодування завданих збитків потерпілому та попередню судимість ОСОБА_5 .Крім того, посилається на те, що апеляційний суд, в порушення вимог ст. 419 КПК, не надав належної оцінки конкретним доводам прокурора.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу та додану до неї копію судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України

(далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

Як регламентовано ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.

Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК, тощо; індивідуалізація покарання ? конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила кримінальне правопорушення, залежно від його особливостей та його суб`єкта.

За змістом ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, урахував ступінь тяжкості, конкретні обставини вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення та дані про особу винуватого, який має постійне місце роботи, одружений, за місцем проживання характеризується задовільно, не судимий, на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, проживає разом з матір`ю дружини, яка страждає на ряд хронічних захворювань, потребує постійного догляду, а також клопотання потерпілого про застосування до засудженого покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння органу досудового розслідування у розкритті кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданих збитків) та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Ураховуючи обставини справи у їх сукупності, дані про особу винуватого, суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, достатньо обґрунтував індивідуалізацію призначеного покарання.

Доводи прокурора про необхідність врахування судимості засудженого, яка на даний час погашена є необґрунтованими, оскільки судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов зумовлює настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину.

При цьому судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.

Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження і призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості під час вирішення будь-яких питань, у тому числі і під час надання характеристики особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим. Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема, викладеною в постанові від 20 квітня 2023 року (справа № 206/1127/21).

Отже, посилання прокурора на те, що засуджений раніше притягувався до кримінальної відповідальності, є неприйнятним, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що засуджений є особою, яка відповідно до ст. 89 КК не має судимості.

Крім того, є безпідставними посилання прокурора щодо врахування судами добровільного відшкодування збитків як обставини, яка пом`якшує покарання, оскільки злочином збитки не завдані, адже наслідком протиправних дій є шкода здоров`ю потерпілого.

Колегія Суддів погоджується з позицією апеляційного суду, зокрема, що відповідно до висновку експерта № 12-14/36Бр/24, у ОСОБА_6 було виявлене тілесне ушкодження у виді перелому метадіафізу лівої великогомілкової кістки, яке відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, тому не можна однозначно стверджувати про відсутність збитків, оскільки завдана шкода здоров`ю потерпілому може бути відшкодована шляхом витрат на лікування, а також грошової компенсації моральних збитків.

Також взято до уваги заяву потерпілого, який просив судове засідання в суді першої інстанції проводити без його участі, оскільки він до засудженого претензій матеріального та морального характеру не має у зв`язку з тим, що останній відшкодував завдані матеріальні та моральні збитки. Також потерпілий просив суд першої інстанції призначити покарання, не пов`язане з позбавлення волі.

З огляду на викладене призначене у цьому конкретному кримінальному провадженні покарання відповідає вимогам кримінального закону, є справедливими та достатнім, а тому відсутні беззаперечні та переконливі підстави для скасування судового рішення внаслідок істотного порушення кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністі призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, внаслідок його м`якості, як про це вказує прокурор у касаційній скарзі.

Оскільки істотних доводів щодо незаконності ухвали апеляційного суду прокурор у касаційній скарзі не навела, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідневідповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3