ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3324/24 Номер провадження 11-кп/814/895/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000524 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Київського районного суду м.Полтава від 14 листопада 2024 року,

встановила:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, останній раз:

- 05.11.2021 року вироком Вільнянського районного суду Запорізької області за ч.1 ст.309 КК України, із застосуванням положень ст.71 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців. 03.05.2024 року звільненого з Покровської ВК №17 по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого за ч.4 ст.186 КК України,

запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком 60 діб, тобто до 12 січня 2025 року. Визначено заставу в розмірі 121 420 грн.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

Так, 16.05.2024 року, близько 09.00 год., ОСОБА_6 , перебуваючи на зупинці громадського транспорту „Дослідна, що по вул.Зіньківська у м.Полтава, в напрямку зупинки громадського транспорту „Інститут зв`язку, де, повторно, шляхом вільного доступу, таємно викрав мобільний телефон „Motorola G32, вартістю 4 700 грн., чим спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріального збитку на вказану суму, але під час вчинення кримінального правопорушення був помічений свідком ОСОБА_8 та потерпілим, у зв`язку з чим таємні дії ОСОБА_6 переросли у відкрите викрадення чужого майна.

Однак, ОСОБА_6 , не реагуючи на вимогу ОСОБА_9 зупинитися, з місця вчинення кримінального правопорушення зник.

Мотивуючи прийняте рішення, суд зазначив про наявність на розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, яке є тяжким, та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить ухвалу суду скасувати, та постановити нову, якою застосувати щодо нього запобіжний захід у вигляді особистої поруки.

Вказує, що обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, є необґрунтованим та таким, що не підтверджене жодним належним та допустимим доказом.

Судом не враховано, що обвинувачений постійно проживає за однією адресою, є внутрішньо переміщеною особою, позитивно характеризується, наміру переховуватися від органу досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків та вчиняти інше кримінальне правопорушення не має.

Інші учасники провадження ухвалу не оскаржували.

Прокурор, захисник ОСОБА_10 та обвинувачений ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час слухання, в судове засідання не з`явилися. Обвинувачений та прокурор просили розгляд провадження провести за їхньої відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до такого висновку.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Розглядаючи питання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу, та умови, за яких таке продовження можливе.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду питання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним стороною обвинувачення.

За змістом ст.199 КПК України, при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою суд досліджує матеріали провадження на предмет законності й обґрунтованості застосування даного запобіжного заходу, з`ясовує конкретні причини тривалого строку розгляду справи і тримання особи під вартою, інші обставини, необхідні для вирішення справи, чи не з`явилися причини, що дозволяють скасувати тримання під вартою та обрати інший запобіжний захід, тощо.

Суд першої інстанції, оцінивши у сукупності всі обставини, що враховуються при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою, постановив ухвалу з дотриманням приписів статей 177, 183, 197, 199 та 331 КПК України.

Ухвалюючи рішення, суд, проаналізувавши можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, врахував положення наведених вище норм процесуального закону та дійшов правильного висновку про доведеність наявності обставин, передбачених ч.1 ст.194 КПК України, обґрунтовано пославшись на те, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, ч.1 ст.177 КПК України, які були встановлені під час застосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не перестали існувати.

Суд належним чином врахував наявність ризику переховування ОСОБА_6 від суду, оскільки він являється внутрішньо переміщеною особою, проживає в центрі адаптації для бездомних та звільнених з місць позбавлення волі осіб „Світло надії в м.Полтава, не працевлаштований, не одружений, тобто не має міцних соціальних зв`язків та постійного джерела доходу, обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення за яке передбачено покарання від семи до десяти років позбавлення волі, звернувши увагу на можливе покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у інкримінованих правопорушеннях, так як відповідно до висновків Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків.

Крім того, ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення у сфері незаконного обігу наркотичних засобів та знову обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення у вигляді відкритого викрадення чужого майна. Тому існує вірогідність вчинення ним інших кримінальних правопорушень корисливої спрямованості.

При цьому, всупереч доводам захисника, існує ризик впливу ОСОБА_6 на потерпілого та свідків з метою зміни ними своїх показань або відмови від їх надання.

Про можливість перешкоджати здійсненню кримінального провадження свідчить характер кримінального правопорушення, об`єктом якого є власність громадян.

Жодний інший, більш м`який запобіжній захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Твердження сторони захисту про недоведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення повинні оцінюватись судом за результатами розгляду кримінального провадження по суті.

Доводи апелянтів про наявність позитивно характеризуючих особу обвинуваченого даних, не спростовують висновку суду про неможливість запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, у разі непродовження строку тримання під вартою.

Відповідно до роз`яснень ВС №1/0/2-22 від 03 березня 2022 року, як відповідний ризик враховано запровадження воєнного стану та збройну агресію в Україні.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості ухвали є неспроможними, оскільки судом було належним чином перевірено наявні матеріали, а наведені захисником доводи, не можуть бути безумовними підставами для застосування іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Враховуючи наведене, висновок суду про необхідність застосування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із застосуванням альтернативного запобіжного заходу у виді застави ґрунтується на досліджених у судовому засіданні обставинах, а саме рішення прийняте у відповідності до вимог кримінального процесуального закону. Тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає, в зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м.Полтава від 14 листопада 2024 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4