КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/8934/23 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/6137/2024 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

19 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року,-

за участю:

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року клопотання прокурора задоволено. Продовжено стосовно ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 18 січня 2025 року включно і утримувати його в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» МЮ України.

Одночасно визначено ОСОБА_6 розмір застави, який здатний забезпечити виконання покладених на нього обов`язків, а саме 100 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 302 800 грн. 00 коп., із покладенням на нього обов`язків у разі внесення застави, передбачених ст. 194 КПК України.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції з урахуванням змісту та обсягу обвинувачення, конкретних обставин кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_6 , які відноситься до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, міру покарання, яка може бути призначена обвинуваченому у разі доведення його винуватості, дійшов висновку про наявність підстав вважати про існування наступних ризиків, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується. При цьому суд врахував дані, що характеризують особу обвинуваченого, та вважав, що вони не переважають можливих ризиків його неправомірної поведінки. Також керуючись правилами ч. 5 ст. 182 та ч. 3 ст. 183 КПК України, та враховуючи ухвалу Київського апеляційного суду від 13.11.2024, суд знайшов правові підстави для зменшення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_6 та визначення йому розміру застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року та ухвалити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_6 запобіжний захід, який не передбачає обмеженням його волі у вигляді тримання під вартою, як альтернативний запобіжний захід застосувати домашній арешт на певний час доби з урахуванням стану здоров`я та потреби в негайному лікуванні, через загрозу здоров`ю та життю останнього.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник зазначає, що при розгляді як кримінального провадження вцілому, так і кожного разу при розгляді клопотання про продовження строків тримання під вартою, головуючий у справі в суді першої інстанції ОСОБА_1 є упередженою по відношенню до ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , чого не можна сказати з приводу її відношення до інших обвинувачених у справі Мельниченків та прокурора що, відповідно, відображається на вирішенні судом питання про продовження строку під вартою.

Звертає апелянт увагу апеляційного суду на ту обставину, що всі ухвали суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою є ідентичними, ризики судом виписані виключно на припущеннях, оскільки будь - яких доказів на наявність ризиків прокурором жодного разу до суду не надавалось.

Крім цього, захисник вказує, що як на одну з підстав для продовження строку дії запобіжного заходу «тримання під вартою» суд вказує, що сторона обвинувачення посилається на тяжкість кримінального правопорушення та можливе суворе покарання обвинуваченого, але відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового слідства та/або суду, однак не може бути достатньою для законності тримання під вартою.

Апелянт зазначає, що повідомлення про підозру, як і обвинувальний акт, є упередженим та необґрунтованим, складеним на припущеннях, без наведення жодного доказу, який би свідчив про обставини, на які посилається досудове розслідування в особі прокурора.

Також апелянт вказує, що у даній конкретній справі, оцінюючи існування ризику з боку ОСОБА_6 переховатися від суду (з урахуванням того, що останній є діючим військовослужбовцем, закордонного паспорту не має, фактично виїзд з країни чоловікам мобілізаційного віку заборонено), суд мав та має звернути увагу на те, що зі сплином часу ризик переховуватися від правосуддя, котрий існував з боку обвинуваченого поступово зменшився, обвинувачений тривалий час перебуває в умовах ізоляції від суспільства та в майбутньому не є доцільним застосування найбільш суворого з передбачених законом запобіжних заходів, тому цілком достатньо застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з урахуванням того, що він конче потребує діагностування та лікування.

До того ж захисник вказує, що стороною обвинувачення не надано до суду жодних доказів, котрі дозволяли б поза розумним сумнівом з великою імовірністю припускати, що у разі застосування до обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, обвинувачений може впливати на свідків у кримінальному провадженні. Також захисник зауважує, що протягом судового розгляду до суду не надходило відомостей про наявність протиправного тиску на свідків з боку обвинувачених (звернень з цього приводу до правоохоронних органів), тому і такий ризик не існує..

Крім того, апелянт зазначає, що твердження сторони обвинувачення про можливість вчинити інше правопорушення є абстрактним, не було підтверджене певними доказами у підготовчому та судових засіданнях, а ґрунтується лише на припущеннях.

Також, на думку сторони захисту, прокурором не доведено недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, та не доведено наявність підстав, які б надавали можливість вважати, що обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України обвинуваченими виконані не будуть.

Сторона захисту обґрунтовано вважає, що обрання відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу матиме стимулюючий вплив на обвинуваченого і позитивну динаміку на перебіг захворювань ведення належного лікування, виховання неповнолітньої дитини, яка перебуває на його утриманні.

Окрім іншого, апелянтом вказано, що судом не враховано, що ОСОБА_6 має потребу в негайному діагностуванні та оперативному лікуванні через поранення, отримане під час захисту країни від збройної агресії російської федерації, а також через погіршення стану здоров`я у зв`язку з неналежними умовами тримання в слідчому ізоляторі та не надання фахового медичного лікування. Не враховано також, що ОСОБА_6 одружений та має на утриманні не працюючу дружину та малолітню дитину, є діючим військовослужбовцем, має облікову спеціальність, неодноразово просив застосувати до нього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, оскільки його підрозділ потребує в ньому як в спеціалістові.

Безпідставно й на думку апелянта, відмовлено в передачі на поруки обвинуваченого, а також визначено розмір застави, який є непідйомним для родини ОСОБА_6 , й той час коли для ОСОБА_9 він постійно зменшується і суттєво відрізняється.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, яка просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, більш того, повідомила, що на день розгляду апеляційним судом даної апеляційної скарги, щодо ОСОБА_6 Святошинським районним судом м. Києва постановлено обвинувальний вирок, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судомпершої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини за яких таке продовження можливе.

З наданих судом першої інстанції матеріалів слідує, що в провадженні Святошинського районного суду міста Києва перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.11.2022 за № 0000160, стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , неповнолітнього ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які, кожен окремо, обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 317; ч. 3 ст. 307 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року клопотання прокурора задоволено та продовженостосовно ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 18 січня 2025 року включно, з визначенням застави у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 302 800 грн. 00 коп., із покладенням на нього обов`язків у разі внесення застави, передбачених ст. 194 КПК України.

Згідно із вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Всупереч доводам апеляційних скарг захисника, суд першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою, належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбаченіп.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України ступінь яких не зменшився, що на даний час виключає можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про не доведеність наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів вони є безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З урахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні, згідно ст. 12 КК України тяжкого та особливо тяжкого злочину, у сфері обігу психотропних речовин, організованою групою із залученням неповнолітнього, що вказує про підвищену небезпеку інкримінованих протиправних дій з урахуванням розподілення ролей, змісту та обсягу обвинувачення, конкретних обставин кримінальних правопорушень, міри покарання, яка загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні цих кримінальних правопорушень, у сукупності з даними про особу обвинуваченого, його віку, відомостей про місце його реєстрації та проживання у Черкаській обл., того, що він одружений, має малолітню дитину, є військовослужбовцем, стан здоров`я, щодо якого відсутні об`єктивні медичні застереження щодо неможливості перебування його під вартою, однак, наявні відомості щодо стану його здоров`я, раніше не судимий, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачений може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чипродовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується такі ризики існують і виправдовують його подальше тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Посилання в апеляційній скарзізахисника на те, що ОСОБА_6 є військовослужбовцем, не має закордонного паспорту та фактично виїзд з країни чоловікам мобілізаційного віку заборонено, як на підставу відсутності ризику переховування від суду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки дані обставини не виключають можливості обвинуваченого ОСОБА_6 переховуватись в межах території України.

Те, що обвинувачений є військовослужбовцем та має облікову спеціальність самі по собі не можуть мінімізувати встановлені на даний час у кримінальному провадженні ризики та, з огляду на підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, на даному етапі провадження не можуть бути підставою для застосування до нього іншого запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання чи домашнього арешту на певний період доби, як про це ставить питання захисник.

Щодо посилань захисника на те, що обвинувачений має на утриманні малолітню дитину та непрацюючу дружину, то дані обставини, хоч і свідчать про наявність у обвинуваченого певних соціальних зв`язків, однак, з урахуванням обсягу обвинувачення, конкретних обставини кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому, не можуть слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки та свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України

Що стосується стану здоров`я обвинуваченого, то суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою дослідив обставини щодо стану здоров`я ОСОБА_6 та не знайшов обставин, які б вказували на неможливість перебування обвинуваченого в умовах СІЗО.

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_6 впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому, на етапі провадження, що тривало на момент прийняття судом оскаржуваної ухвали, існували достатні підстави вважати, що обвинувачений може впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, з метою зміни ними показів.

Доводи захисника про те, що протягом судового розгляду обвинувачений не вчинив жодних дій, які б свідчили про вплив з боку останнього на кого-небудь з учасників кримінального провадження, як на відсутність ризику впливу на свідків, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки на час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою, дане кримінальне провадження знаходилось на стадії судового розгляду і докази у повному обсязі ще не були досліджені, свідки, показання яких суд сприймає безпосередньо, не були допитані, а тому з урахуваннямобставин кримінального провадження, існувала велика ймовірність того, що обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує, може незаконно впливати на свідків та потерпілого.

Посилання захисника на інші ухвали суду першої інстанції, якими ОСОБА_6 було продовжено запобіжний захід, колегія суддів до уваги не бере, оскільки у даному провадженні суд апеляційної інстанції перевіряє обставини, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою відповідно до ухвали від 20.11.2024, яка оскаржується стороною захисту. При цьому, всі сумніви сторони захисту щодо упередженості суду першої інстанції при розгляді справи щодо ОСОБА_6 та його захисника не можуть на даному етапі бути предметом апеляційного розгляду, а повинні вирішуватись в суді першої інстанції в порядку ст.ст. 75 - 81 КПК України.

Щодо посилань захисника на необґрунтованість повідомлення про підозру та обвинувального акту, то колегія суддів зауважує, що у даному кримінальному провадженні досудове розслідування завершено, прокурором визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, ОСОБА_6 висунуте обвинувачення та обвинувальний акт спрямовано до суду, і обґрунтованість висунутого щодо нього обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акту, шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті, шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні. Та більш того, за повідомленням Святошинського районного суду м. Києва, станом на час проведення апеляційного розгляду у даному кримінальному провадженні, Святошинським районним судом м. Києва в даному провадженні постановлено обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 з призначенням покарання у виді 10 років з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності.

З приводу доводів апеляційної скарги про бажання певних осіб взяти обвинуваченого ОСОБА_6 на поруки, то зважаючи на тяжкість інкримінованих обвинуваченому злочинів та їх суспільну небезпеку, на думку колегії суддів, на час постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали, запобіжний захід у виді особистої поруки був неспівмірним з ризиками, передбаченими ст.177 КПК України.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились, і в сукупності з даними про особу обвинуваченого підтверджували на даному етапі провадження потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інший, менш суворий запобіжний захід, може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянта про те, що прокурором не доведено існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними.

Приписи ч. 4 ст. 182 КПК України визначають, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

У рішенні від 13 січня 2022 року у справі «Істоміна проти України» (Istomina V. Ukraine, заява № 23312/15) ЄСПЛ зазначив, що застава має на меті не забезпечення відшкодування шкоди, завданої у справі, а передусім забезпечення явки особи на судове засідання. Тому розмір застави повинен оцінюватись залежно від особи, про яку йде мова, із урахуванням його/її матеріального стану та інших релевантних критеріїв, що свідчать на користь чи проти явки особи до суду. Сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі тощо.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про надмірний розмір застави, то колегія суддів, вважає їх безпідставними, з урахуванням встановлених на даний час ризиків, характеру та обставин інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, та інших обставин, що мають значення, у даному випадку, а тому на переконання колегії суддів,визначений альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб, є цілком достатнім для виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення ним встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключає з його сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або вчинити інші протиправні дії.

Рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргузахисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 20 листопада 2024 року, якою продовжено стосовно ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 18 січня 2025 року включно, з визначенням розміру застави - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4