ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №645/7321/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/589/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 186 КК України
УХВАЛА

Іменем України

22 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5

захисника - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника та обвинуваченого на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , -

встановила:

Вказаною ухвалою у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт або особисте зобов`язання - відмовлено.

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволено.

Продовжено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів до 13 лютого 2025 року включно.

Клопотання сторони захисту про зменшення обвинуваченому розміру застави залишено без задоволення.

Обрано раніше визначений розмір застави - 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 2024 рік та визначено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заставу у розмірі 242 240 грн, що становить 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у разі внесення якої підлягає звільненню з-під варти. У разі внесення застави покладено на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник в апеляційній скарзі просить змінити ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року про продовження строків запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , застосувавши до нього запобіжний захід, що не пов`язаний з триманням під вартою: домашній арешт або особисте зобов`язання, поклавши на ОСОБА_7 відповідні обов`язки.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що постановляючи ухвалу про продовження строків запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції не забезпечив повного і всебічного дослідження всіх обставин, постановив необґрунтоване судове рішення, що не відповідає нормам КПК, Конвенції, а також практиці ЄСПЛ.

Захисник зазначала, що судом був визначений необґрунтований розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу, що унеможливлює звільнення ОСОБА_7 з-під варти.

Обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із заставою у розмірі 242 240 грн є необґрунтованим, адже зрозуміло, що для фізичної особи, яка працює вантажником на ринку та яка не змогла її внести протягом строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обраного Фрунзенським районним судом м. Харкова 25.09.2024 року, застава у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є непомірною, і внести її нереально.

У судовому засіданні ОСОБА_7 заявив, що розмір застави є для нього непомірним, просив зменшити.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити розмір застави в межах статті, за якою його звинувачують, а саме з 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, посилаючись на те, що такий розмір застави вважається неможливим для внесення, і прирівнюється до статей КК України без права внесення застави, що є незаконним.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали вимоги апеляційних скарг, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 була заслухана думка прокурора, обвинуваченого та його захисника з цього приводу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченій переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що остання з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів та за яке передбачене покарання на строк від семи до десяти років позбавленням волі.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Доводи сторони захисту про те, що розмір застави є завідомо непомірним для обвинуваченого колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Так, згідно ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Пунктом 3 частини 5 статті 182 КПК України встановлено, що розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, приймаючи рішення про визначення ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу у виді застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 грн, суд не порушив вищезазначених вимог кримінального процесуального закону та врахував конкретні обставини кримінального правопорушення, ступінь його суспільної небезпеки, дані про особу обвинуваченого, а також врахував ступінь встановлених ризиків, передбачених пп. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України і визначив мінімальний розмір застави встановлений законодавцем.

Будь-яких додаткових відомостей, обставин та фактів, які б зменшували вказані ризики та відповідно давали б можливість пропорційно зменшити розмір застави, який був би достатній для виконання покладених на обвинуваченого ОСОБА_7 процесуальних обов`язків, апелянтом не наведено і під час апеляційного розгляду не встановлено.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги захисника та обвинуваченого залишити без задоволення.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: