Номер провадження: 11-кп/813/1350/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Одеський слідчий ізолятор» виділені матеріали об`єднаних кримінальних провадженнях №0002996 від 31.10.2018 року та №0000585 від 15.08.2021 рокуза апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30.01.2025 рокущодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який має базову середню освіту, не працює, неодружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187 КК України,

встановив:

на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебувають об`єднані кримінальні провадження №0002996 від 31.10.2018 року та №0000585 від 15.08.2021 рокуза обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187 КК України.

Ухвалою місцевого суду задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням застави в розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 121120 грн, строком до 30.03.2025 року.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю можливого покарання за результатами розгляду справи по суті, що не виключає ризик переховування обвинуваченого від суду. Суд зазначив, що на даний час не зменшилися та не відпали існуючі ризики, визначені ч.1 ст.177 КПК України. Також суд врахував той факт, що обвинувачений перебував під дією запобіжного заходу у виді застави, однак порушив покладені на нього обов`язки, був оголошений у розшук та скоїв новий злочин за який засуджений Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області від 29.02.2024 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до нього запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі. Обвинувачений посилається на те, що 28.01.2022 року місцевим судом винесено ухвалу про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням застави, яка була внесена та він був звільнений з-під варти. Тому, на його думку, місцевий суд незаконно продовжив йому запобіжний захід у виді тримання під вартою з більшою заставою, оскільки попередня застава не була звернута в дохід держави та ухвала суду від 28.01.2022 року не скасована.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Захисник, будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, не звертався із заявою про здійснення розгляду за його участю, а тому апеляційний розгляд проведено за відсутності захисника на чому не заперечував обвинувачений.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши виділені матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Із наданих судом першої інстанції виділених матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187 КК України, які відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стосовно доведення прокурором існування ризиків, передбачених ч. 1 ст.177 КПК України, а тому на думку апеляційного суду жоден з більш м`яких запобіжних заходів дійсно може виявитися не здатним забезпечити належну поведінку обвинуваченого.

Апеляційний суд зазначає, що запобіжний захід у виді тримання під вартою не є покаранням за злочин, а його мета дійсно забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої особи.

Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду, процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій демократичній країні, де панує верховенство права, а саме: презумпція невинуватості; презумпція свободи та імператив поваги до людської гідності.

Комітет міністрів Ради Європи та Європейський комітет з питань запобігання катуванням чи нелюдському, або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню зазначають: відповідальним за велику кількість осіб, яких держава тримає під вартою, є загальний світогляд працівників правоохоронних і судових органів (Рішення ЄСПЧ «Сукачов проти України»).

Європейські комітети рекомендують: зменшувати до мінімуму застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового слідства; якнайширше застосовувати альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи; ретельно описувати обставини, за яких може бути обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Дотримання таких стандартів є важливим питанням для нашої держави, оскільки безпосередньо впливає на перспективу членства в ЄС, авторитет України на міжнародній арені та цивілізований шлях розвитку країни загалом.

Водночас слід звернути увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції»).

Таким чином, слід вважати, що запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, без застосуванням альтернативного запобіжного заходу у виді застави, оскільки менш суворі запобіжні заходи можуть виявитися нездатними для забезпечення належної поведінки обвинуваченого та виконання покладених на нього обов`язків.

Колегія суддів вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 , а також існування ризику переховування обвинуваченого від суду, виправдовує продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Підставою для продовження строку дії запобіжного заходу є продовження існування ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати спроби протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується/продовжується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Із виділених матеріалах кримінального провадження та відомостей розміщених в ЄДРСР, вбачається наступне.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.01.2022 року обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 42040 (сорок дві тисячі сорок) грн.

03.02.2022 року обвинувачений звільнений з-під варти, у зв`язку з внесенням застави.

У подальшому обвинувачений не з`являвся в судові засідання місцевого суду, що стало підставою для застосування до останнього приводу та в подальшому оголошенню у розшук (ухвала суду від 30.10.2023 року, справа №522/16548/21).

У період перебування ОСОБА_6 під запобіжним заходом у виді застави та будучи обізнаним про покладені на нього обов`язки, останній вчинив нове кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України та 15.07.2023 року був засуджений Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 29.02.2024 року (справа №484/4663/23).

У зв`язку з розшуком обвинуваченого, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.09.2024 року обвинуваченому ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави. Вказану ухвалу суду обвинувачений не оскаржував.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_6 , з моменту звільнення з-під варти після сплати застави, порушив покладені на нього обов`язки, що давало суду законні підстави для застосування до нього більш суворого запобіжного заходу.

Той факт, що прокурор не звертався до місцевого суду з клопотанням про звернення застави в дохід держави, або заставодавець не звертався з клопотанням про повернення застави, не свідчить про незаконність ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 30.01.2025 року про продовження строку тримання під вартою.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою. Стороною захисту також не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування останнього під вартою.

За наведених вище обставин, доводи обвинуваченого про наявність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу, апеляційний суд визнає необґрунтованими, з урахуванням встановлених обставин.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів враховує практику Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень («Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції»), (dec.); «Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2») [ВП], § 41).

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів обвинуваченого стосовно незаконності оскарженої ухвали, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30.01.2025 року, якою ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в об`єднаних кримінальних провадженнях №0002996 від 31.10.2018 року та №0000585 від 15.08.2021 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4