ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/5451/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/461/25 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.296 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2025 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2024 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Казахстану, Манжешлацької області, м. Шевченко, громадянина Україна, офіційно не працюючого, не одруженого, із середньою освітою, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) вироком Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 25 березня 2009 року за ч.3 ст.153 КК України до 10 років позбавлення волі, 09 лютого 2018 року звільнений з Райківської виправної колонії №73 Житомирської області по відбуттю строку покарання;

2) вироком Ямпольського районного суду Вінницької області від 13 січня 2020 року за ч.1 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений 29 червня 2022 року з Зарківської виправної колонії №43 по відбуттю строку покарання, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України та йому призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Строк покарання ухвалено рахувати з 10 жовтня 2024 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання ОСОБА_7 зарахований строк попереднього ув`язнення з 24 червня 2024 року по 10 жовтня 2024 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_7 залишений без змін запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

Як встановив суд, ОСОБА_7 , 24.06.2024 близько 15:15 години перебував в салоні громадського транспортного засобу, а саме автобусу, які слідував за маршрутом №204 у м.Харкові та в цей час рухався біля заправки «БРСМ» за адресою: м. Харків, вул. Свистуна буд. 11, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний і суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і свідомо бажаючи настання таких наслідків, з метою порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, зневажливо ставлячись та ігноруючи норми моралі та етики, усвідомлюючи, що знаходиться у громадському місці, а саме в салоні автобуса, де перебували інші пасажири, та прагнучи показати свою зневагу до існуючих правил та норм поведінки, з хуліганських спонукань, дістав з кишені своїх штанів та взяв у ліву руку предмет, візуально схожий на гранату, а саме імітаційно-тренувальний виріб «ПІРО-5», а палець правої руки встромив у запобіжну чеку цього виробу та став смикати чеку, чим привів виріб у готовність до використання. Надалі розуміючи, що оточуючі його пасажири сприймають його дії, як погрозу їх життю та здоров`ю, та вибух засобу може потягти за собою спричинення пасажирам тілесних ушкоджень чи пошкодження їхнього майна, почав подальшою демонстрацією виробу, візуально схожого на гранату, залякувати його застосуванням оточуючих громадян.

Сприймаючи імітаційно-тренувальний виріб «ПІРО-5» як загрозу для життя, здоров`я та майна, пасажири автобусу почали відсідати від ОСОБА_7 та прохати водія про необхідність зупинення автобусу та евакуації для уникнення вказаних наслідків.

У зв`язку з чим, пасажири та водій автобусу були евакуйовані з автобусу маршруту «204», що призвело до припинення руху вказаного транспорту та тривалого порушення спокою громадян.

Однак не зважаючи на повну евакуацію людей та зупинення руху автобусу, ОСОБА_7 для доведення свого злочинного умислу, направленого на грубе порушення громадського порядку, до кінця, з мотивів явної неповаги до суспільства, продовжуючи смикати кільце від виробу, привів його у дієвий стан, внаслідок чого стався вибух в середині автобусу.

Згідно висновку судової вибухово-технічної експертизи №СЕ-19/121-24/19383-ВТХ від 16.08.2024 року надані на дослідження предмети після вибуху є частинами імітаційно-тренувального виробу «ПІРО-5», які до вибухових пристроїв (боєприпасів) не відносяться.

Противоправні дії ОСОБА_7 були припинені 24.06.2024 приблизно о 16 годині 10 хвилин, працівниками поліції, які прибули на місце виклику.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

До початку апеляційного розгляду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 подала заяву про відмову від апеляційної скарги, на підставі ст.403 КПК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , посилаючись на повне визнання своєї провини та розгляд провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України, просить призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та просили пом`якшити призначене покарання, а також думку прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги сторони захисту і вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали справи та перевіривши оскаржуваний вирок, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо фактичних обставин справи у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, які в суді першої інстанції сторонами не заперечувались і відносно яких, відповідно до вимог ч.3 ст. 349 КПК України, докази не досліджувались, колегія суддів, на підставі ч.2 ст. 394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Суд першої інстанції, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, виконав вказані вимоги закону, врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином, умисну форму вини, конкретні обставини справи, а також відомості про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, офіційно не працює, на обліку у лікаря нарколога не перебуває.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 559 від 12 серпня 2024 року, ОСОБА_7 на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі дисоціального розладу особистості. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_7 виявляв ознаки вищевказаного психічного хронічного захворювання та перебував у стані гострої неускладненої алкогольної інтоксикації, поза тимчасового розладу психічної діяльності. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Обставинами, що пом`якшує ОСОБА_7 покарання, відповідно до ч.1 ст.66 КК України, суд визнав щире розкаяння у вчиненому, оскільки обвинувачений визнав свою провину, висловлював жаль з приводу вчиненого та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Обставиною, що обтяжує покарання, відповідно до ч.1 ст.67 КК України, судом визнаний рецидив злочинів.

Суд першої інстанції, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч.2 ст.50 КК України, обираючи міру покарання, передбачену санкцією закону, за якою визнав ОСОБА_7 винуватим, вважав за необхідне призначити останньому покарання у виді позбавлення волі майже на мінімальний строк.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

Поряд із цим, колегія суддів також враховує, що ОСОБА_7 раніше судимий за вчинення умисних злочинів, зокрема, тяжкого злочину, реально відбував покарання в місцях позбавлення волі. Разом з тим, обвинувачений на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, та продовжив свою злочинну діяльність, вчинивши нове кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчинене із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

Тобто, системний характер вчинення обвинуваченим умисних злочинів, та відомості про особу обвинуваченого характеризують його як особу схильну до вчинення кримінальних правопорушень та про високий рівень суспільної небезпечності ОСОБА_7 , а тому колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого неможливо без ізоляції його від суспільства.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що суд призначив явно несправедливе покарання через надмірну його суворість не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного вироку в апеляційному порядку.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як вбачається з мотивувальної частини вироку, фактично врахував усі відомості, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі зайняття останнім волонтерською діяльністю, а також врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушень, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, мотивацію кримінального правопорушення.

Обставини, на які посилається апелянт, у тому числі щире каяття, вже були враховані судом при призначенні покарання, передбаченого санкцією ч.4 ст.296 КК України.

Обвинуваченим ОСОБА_7 фактично не наведено нових обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли свідчити про явну суворість призначеного покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України.

Що стосується доводів обвинуваченого про необхідність застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Апелянтом не зазначено обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та дають підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання, а також свідчать явну несправедливість призначеного покарання.

За змістом ст.69 КК України вбачається, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

З відомостей кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого, доводів апеляційної скарги, а також фактичних обставин справи, не вбачається обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України та надавали законні підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

На переконання колегії суддів встановлені у справі обставини, хоча й пом`якшують покарання обвинуваченого, проте істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та ступінь суспільної небезпеки і не є достатніми для застосування положень ст. 69 КК України.

Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.296 КК України відповідає вимогам статей 50 та 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для зміни оскаржуваного вироку в частині призначеного покарання, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі обвинуваченого, у зв`язку з чим його апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді: