ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2024 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

та сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №0000287 від 28.07.2022 відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Карапчів, Вижницького району, жителя АДРЕСА_1 не одруженого, з середньою освітою, не працюючого, раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції.

Адвокат ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_6 подали спільну апеляційну скаргу на вирок Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2024 року.

Цим вироком, ОСОБА_6 - визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України та призначено йому

ЄУНСС №713/2163/22 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_9

Провадження №11-кп/822/396/24 Суддя - доповідач: ОСОБА_1

Категорія: ч.2 ст. 121 КК України

покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Взято ОСОБА_6 під варту із зали суду, обравши йому запобіжний захід у виді тримання під вартою у ДУ «Чернівецький слідчий ізолятор» до вступу вироку в законну силу.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 обраховано з 30 вересня 2024 року.

Вирішено питання речових доказів.

Доводи апеляційних вимог.

Адвокат ОСОБА_7 та його підзахисний ОСОБА_6 , у своїй апеляційній скарзі вважають, що суд першої інстанції необґрунтовано визнав обвинуваченого винним в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, а тому він підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку у зв`язку з неповнотою судового слідства.

Зазначають, що 31.10.2022 ОСОБА_6 звертався до прокурора із заявою про вчинене ним кримінальне правопорушення - вбивство з необережності ОСОБА_10 , а саме, що він вдарив чи штовхнув сильно ОСОБА_10 , коли той просив ще випити, упавши та ударившись тім`яною (потиличною) стороною голови об кобок чи металеві запчастини, останній міг отримати тілесні ушкодження від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також, у судому засіданні сторона захисту звертала увагу на те, що тілесні ушкодження, внаслідок яких помер ОСОБА_10 , не були спричинені обвинуваченим, а що ці ушкодження ОСОБА_10 могла нанести особа з прізвищем ОСОБА_11 . Однак, судом не враховано, що для забезпечення повноти, всебічності та об`єктивності судового слідства необхідно було повторно застосувати привід свідка ОСОБА_12 , так як за першим разом Ухвала суду про привід виконаною не була, проте суд не звернув на це увагу.

Зазначає, що в судовому засіданні частково було досліджено доказ обвинувачення - витяг із запису бодікамери, на якому ОСОБА_10 чітко заявив, що до ОСОБА_6 претензій не має, при цьому вказавши на праву сторону від себе, тобто на будівлю ОСОБА_13 , та можливо, в тій стороні стояв ОСОБА_14 , а також зять ОСОБА_15 .

Судом відкинуті покази самого обвинуваченого ОСОБА_6 , його матері ОСОБА_16 та брата ОСОБА_17 і потерпілої ОСОБА_8 , а також не прийнято до уваги покази свідка ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , що хлопці перебували не на галявині, а біля досок, кобків, де були розкидані металеві запчастини, що ОСОБА_21 та ОСОБА_22 падали, ОСОБА_23 , а той також падав.

На думку захисту судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальністю, що також є підставою для скасування вироку.

За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України). Кримінальна відповідальність за ч.2 ст. 121 КК України настає за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість) або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії залежно від наслідків слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати за ст. 119 КК України чи ст. 128 КК України.

Отже, в конкретному випадку мало місце не умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, а вбивство, вчинене через необережність, у зв`язку з чим дії особи підлягають перекваліфікації з ч.2 ст. 121 на ч.1 ст. 119 КК України із призначенням йому покарання у межах санкції цього кримінального закону.

Проте місцевий суд, установивши обставини, за яких настала смерть потерпілого, дав діям особи неправильну юридичну оцінку.

Вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи допустив неповноту судового розгляду, не проаналізував досліджені докази у справі і не надав їм належної оцінки, не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки та допустив невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, допустив порушення вимог кримінально процесуального закону та не застосував кримінальний закон, який слід було застосувати.

На думку захисту також істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є те, що на одному із технічних носіїв інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції, неможливо відкрити для прослуховування та перегляду, що в силу вимог п.7 ч.2 ст. 412 КПК України є підставою для скасування вироку в будь-якому разі.

Прокурор ОСОБА_24 , у своєму запереченні на апеляційну скаргу сторони захисту, вважає, що провина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю знайшла своє підтвердження у вироку суду.

ОСОБА_6 з метою ухилення від кримінальної відповідальності вказує, що він не мав на меті заподіяння потерпілому ОСОБА_10 , проте його доводи повністю спростовуються доказами зібраними під час судового розгляду провадження.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

ОСОБА_6 27.07.2022 близько 19:30 год. неподалік будинку №3 по вул. Стефаника в с. Брусенки Вижницького району перебував в стані алкогольного сп`яніння разом зі своїм знайомим ОСОБА_10 .. В цей час між ними виникла словесна суперечка. Внаслідок цього ОСОБА_6 умисно, протиправно, з метою нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , наніс останньому численні удари руками в голову, чим спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді: крововиливу у волосяну частину голови з боку внутрішньої її поверхні, в тім`яно-скронево-потиличній ділянці справа; субарахноїдального крововиливу на базальній та конверсальній поверхні правої півкулі головного мозку; субдуральної гематоми у скронево-тім`яній ділянці справа; забою головного мозку у тім`яно-скроневій ділянці.

Внаслідок вказаних тілесних ушкоджень відбувся забій головного мозку, набряк та набухання речовини головного мозку, що призвело до смерті ОСОБА_10 ..

Позиції учасників апеляційного провадження в судових дебатах.

Обвинувачений ОСОБА_6 та в його інтересах захисник ОСОБА_7 повністю підтримали подану ними апеляційну скаргу, просили її задовольнити та змінити судове рішення, перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч.2 ст. 121 КК України на ч.1 ст. 119 КК України та призначити покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Прокурор просив у задоволенні апеляційних вимог скаржників відмовити, а вирок суду першої інстанції, яким ОСОБА_6 було визнано винуватим за ч.2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі, залишити без змін.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких апеляційний суд виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Встановивши суть вироку та з`ясувавши вимоги апеляційної скарги сторони захисту, заслухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 і доводи адвоката, думку потерпілої ОСОБА_8 та заперечення сторони обвинувачення щодо заявлених апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно зі ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів, відповідно до ст. 404 КПК України, перевіряє рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, при цьому дослідивши матеріали даного кримінального провадження вважає, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції встановивши фактичні обставини справи, перевірив та проаналізував надані сторонами докази, надавши оцінку кожному з них і їх сукупності у взаємозв`язку, дотримуючись вимог статей 86, 87, 94 КПК України, здійснивши повний аналіз доказів, дійшов вірного висновку про те, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом, допустимими й достатніми доказами винність ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Матеріалами провадження з`ясовано, що судове слідство у ньому проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, чи зміну правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 у справі не допущено.

Ретельно перевіривши апеляційні вимоги адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини у справі «Васильєв проти України» від 21 червня 2007 року в п.61 Суд зазначив, що «повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи. Перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, сама лише можливість існування двох точок зору на предмет не є підставою для повторного розгляду справи. Відхилення від цього принципу виправдане лише в тому випадку, коли воно здійснене як зумовлене обставинами значного та непереборного характеру».

Суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 , правильно встановив та зазначив у своєму рішенні місце, час, спосіб вчинення та наслідки кримінального правопорушення, тобто фактичні обставини злочину, які характеризують об`єктивну сторону дій, пов`язаних із настанням смерті потерпілого ОСОБА_10 і висновки суду в цій частині є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 надав покази аналогічні, як і в судовому засіданні районного суду, свою винуватість у вчиненні інкримінованого злочину також не визнав. Зазначив, що визнає себе винуватим у вчиненні вбивства через необережність, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України. Попри це вказав, що свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального правопорушення (за ч.1 ст. 119 КК України) визнавав з самого початку вчинення інкримінованого діяння, про що наголошував у суді першої інстанції. Аналогічні твердження наведені стороною захисту в апеляційній скарзі, які також підтримано під час перевірки вироку в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що така позиція обвинуваченого ОСОБА_6 та його адвоката була предметом перевірки судом першої інстанції, однак доказів на підтвердження кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч.1 ст. 119 КК України стороною захисту не надано та в судовому засіданні не здобуто, як і не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 121 КК України, до числа злочинів проти здоров`я належать перш за все різні види тілесних ушкоджень. Чинне кримінальне законодавство не містить визначення поняття тілесного ушкодження. Теорія і практика визначають тілесне ушкодження, як протиправне заподіяння шкоди здоров`ю іншої людини, що виражається в порушенні анатомічної цілісності чи фізіологічної функції органів і тканин тіла людини.

Безпосереднім об`єктом тілесного ушкодження виступають суспільні відносини, що забезпечують охорону здоров`я людини. Будь-яке тілесне ушкодження незалежно від ступеня його тяжкості заподіює певну шкоду здоров`ю людини. Здоров`я звичайно прийнято визначати як нормальне функціонування тканин і органів тіла людини. Разом із тим посягання на здоров`я людини заподіює шкоду суспільним відносинам, які забезпечують охорону здоров`я людини.

Здоров`я людини може виступати як об`єкт тілесного ушкодження з моменту початку пологового процесу. Тілесним ушкодженням є посягання на здоров`я іншої людини.

З об`єктивної сторони тілесне ушкодження характеризується: 1) дією або бездіяльністю у вигляді посягання на здоров`я іншої людини; 2) наслідками у вигляді спричинення тілесних ушкоджень; 3) причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками.

При вчиненні розглядуваного злочину шляхом дії може бути застосовано як фізичний вплив на потерпілого (нанесення удару, спричинення опіку та ін.), так і психічний (погроза або залякування, що викликали душевну хворобу та ін.). Для заподіяння тілесного ушкодження винний може застосувати м`язові зусилля свого тіла або різні знаряддя (ніж, сокиру тощо), а також привести в дію різні механізми і речовини (пістолет, отруту та ін.).

Необхідною ознакою закінченого складу тілесного ушкодження є настання злочинного наслідку у вигляді різної тяжкості шкоди здоров`ю людини. Для притягнення до відповідальності за заподіяння тілесного ушкодження необхідним є встановлення причинного зв`язку між діянням винного і шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого. Це питання повинно вирішуватися слідчими і судовими органами в кожному окремому випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідальність за ст. 121 КК настає й у тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, а фактично було спричинено тяжке тілесне ушкодження.

Що стосується заперечення вини обвинуваченим ОСОБА_6 у районному суді, в судовому засіданні апеляційної інстанції та доводів наведених апелянтами у скарзі і адвокатом під час апеляційного розгляду, то такі твердження останніх не заслуговують на увагу колегії суддів та спростовуються матеріалами кримінального провадження, т.я. вина обвинуваченого ОСОБА_6 беззаперечно доводиться матеріалами кримінального провадження, показами потерпілої та свідків наданими в суді першої інстанції під присягою.

Зокрема, з висновку експерта №555 від 06.09.2022 вбачається, що смерть ОСОБА_10 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 о 15:30 год. від набряку та набухання речовини головного мозку через 6 (шесть) діб пуля бійки.

При судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_10 виявлено наступні тілесні ушкодження: крововилив у волосяну частину голови з боку внутрішньої її поверхні тім?яно-скронево-потиличної ділянки справа; субарахноїдальний крововилив розташований на базальній конверсальній поверхні правої півкулі головного мозку; субдуральна гематома представлена пластоподібним, рихлим згортком та рідкою кров`ю в кількості близько 75 мл, яка розташована в скронево-тім?яній ділянці справа; ділянка забою головного мозку у тім`яно-скроневій ділянці.

Дані тілесні ушкодження виникли задовго до настання смерті від дії твердих тупих предметів, які могли бути частинами тіла людини: руки, взуття, ноги, і за ознакою «небезпека для життя», відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, та знаходяться у прямому причинному зв`язку з фактом настання смерті (т.1 а.п.127-131).

Додатковим висновком експерта №555 від 19.10.2022 встановлено, що смерть ОСОБА_10 настала від набряку та набухання речовини головного мозку, як наслідок закритої внутрішньо-черепної травми із забоєм речовини головного мозку.

Дані тілесні ушкодження виникли задовго до настання смерті від дії твердих тупих предметів, які могли бути частинами тіла людини: руки, взуття, ноги, виникли одночасно не менш як від одноразової травмуючої дії, по строку та обставинам виникнення можуть відповідати вказаному в постанові, і за ознакою «небезпека для життя» відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, та знаходяться у прямому причинному зв`язку з фактом настання смерті.

Враховуючи локалізацію та характеристики тілесних ушкоджень малоймовірним є їх отримання за умови падіння з положення стоячи на тверду поверхню як з прискоренням, так і без такого. ОСОБА_10 надавалась висококваліфікована медична допомога, яка у своєму комплексі була максимально наближена та спрямована на виживання потерпілого (т.1 а.п.132-138).

Окрім цього, експерт ОСОБА_25 судовому засіданні показав, що виявлені у ОСОБА_10 тілесні ушкодження не могли бути отримані від падіння об землю. Експертом не виключається можливість отримання ОСОБА_10 ушкоджень в положення лежачи, коли його били руками та ногами.

Попри це, слід звернути увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував того, що штовхав ОСОБА_10 , що в нього були травми, але він не думав, що внаслідок його штовхань останній отримав тілесні ушкодження, внаслідок яких помер. Однак, не визнає, що бив ОСОБА_10 , разом з тим такі слова обвинуваченого ОСОБА_6 не відповідають дійсності та дослідженими судом висновками експертів.

Вина обвинуваченого ОСОБА_6 також доводиться письмовими матеріалами кримінального провадження, які було досліджено в ході судового розгляду, зокрема:

- рапортом поліцейського ОСОБА_26 від 28.07.2022, який повідомив, що 27.02.2022 о 19:05 год. на лінію 102 надійшло повідомлення про те, що в АДРЕСА_2 б`ються двоє невідомих осіб. Близько 19:50 год. на лінію 103 отримано повідомлення про те, що зі слів свідків потерпілого побили невідомі особи. Під час розгляду даного повідомлення та виїзду поліцейських на місце події виявлено, що 27.07.2022 близько 19:00 год в АДРЕСА_2 між ОСОБА_27 та ОСОБА_6 , які перебували в стані сильного алкогольного сп`яніння, виник конфлікт, який переріс в бійку. Внаслідок чого ОСОБА_27 був доставлений з діагнозом до ЛШМД в м.Чернівці (т.1 а.п.106-107);

- протоколом огляду місця події від 27.07.2022 з фототаблицями, складеним у присутності понятих ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , з якого вбачається, що безпосередній огляд здійснювався на земельній ділянці в АДРЕСА_2 , яка не є огорожена та вхід до якої здійснюється з АДРЕСА_2. При цьому на фото не зафіксовано дошок, іншої деревини чи інших предметів, об які міг би вдаритись ОСОБА_10 при падінні (т.1 а.п.110-114);

- листом від 27.07.2022, з якого вбачається, що ОСОБА_10 поступив 27.07.2022 о 21:48 год. з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку; субдуральна гематома правої гемосфери головного мозку; набряк головного мозку. Операція: видалення субдуральної гематоми;

- супровідним листом №203 та талоном до супровідного листа №203, відповідно до яких 27.07.2022 о 21:30 год. з вулиці АДРЕСА_2 до ЛШМД доставлена на ношах невідома особа віком 30 років з попереднім діагнозом «закрита черепно-мозкова травма». Зі слів «чоловіки побились на дорозі»;

- рапортом поліцейського ОСОБА_30 від 02.08.2022, згідно якого цього ж дня близько 15:00 год., перебуваючи в реанімаційному відділенні ЛШМД м.Чернівці, помер ОСОБА_10 , який поступив 27.07.2022 з діагнозом: перелом черепа, черепно-мозкова травма. Під час огляду виявлено тілесні ушкодження. Труп ОСОБА_10 направлено в ЧОБ СМЕ для встановлення причини смерті;

- протоколом огляду затриманого на наявність тілесних ушкоджень від 28.07.2022, яким встановлено, що у затриманого ОСОБА_6 було виявлено синці та подряпини на правій та лівій частині спини, синець навколо лівого ока та розсічення лівої брови (т.1 а.п.148);

- довідкою №48 КНП «Вижницька БЛІЛ» від 28.07.2022, з якої вбачається, що у ОСОБА_6 було виявлено забійну рану верхньої повіки лівого ока розміром 0,6х0,1 см, помірний набряк повік лівого ока. Йому виставлено діагноз: забійна рана верхньої повіки лівого ока;

- протоколами проведення слідчих експериментів від 05.10.2022 за участю свідка ОСОБА_31 , свідка ОСОБА_19 , свідка ОСОБА_32 ..

Крім письмових доказів, стосовно яких у колегії суддів відсутні підстави вважати їх неналежними та недопустимими, вина обвинуваченого ОСОБА_6 також підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_8 та свідків наданими в суді першої інстанції, а саме: ОСОБА_31 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 ..

Зазначені письмові докази є узгодженими між собою та показаннями свідків наданими в суді першої інстанції, які не викликають сумніву у своїй належності та допустимості, підтверджують винуватість ОСОБА_6 у інкримінованому йому діянні.

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

На переконання колегії суддів, твердження сторони захисту та обвинуваченого ОСОБА_6 про відсутність у діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, свого підтвердження не знайшли.

Також не знайшла свого підтвердження версія сторони захисту про перебування на місці події ОСОБА_41 , який міг наносити тілесні ушкодження ОСОБА_10 , так як жоден із свідків, які були на місці події не вказували про перебування під час подій, які мали місце 27.07.2022 ОСОБА_42 який би когось бив.

Невизнання вини ОСОБА_6 за ч.2 ст. 121 КК України, а наполягання на скоєнні вбивства через необережність та твердження захисту про те, що злочин міг бути вчинений іншою особою, а не обвинуваченим, слід розцінювати як спосіб його захисту з метою уникнення відповідальності за вчинене, оскільки винуватість обвинуваченого поза розумним сумнівом доведена сукупністю доказів, наданих стороною обвинувачення.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України у своїй ухвалі від 28 травня 2015 року у справі №5-25кс15 (рішення про правильну кваліфікацію заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, в аспекті розмежування його з необережним вбивством) вказала, що якщо смерть потерпілого настала від сильного удару кулаком в голову, то такого характеру діяння винуватого мають розцінюватись як заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, та кваліфікуватися за ч.2 ст. 121 КК України лише за наявності умислу винуватого щодо тяжких тілесних ушкоджень і необережності щодо смерті (тобто за наявності змішаної форми вини).

Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

Вчиняючи умисний злочин із матеріальним складом, особа інколи приводить у рух певні сили, які поза межами її волі тягнуть настання додаткових більш тяжких, небажаних наслідків. Ці наслідки, які перетворюють простий склад у кваліфікований, інкримінуються особі лише за умови встановлення щодо них (наслідків) необережної вини.

Прояв ознак умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, та вбивства через необережність, їх відмінність між собою полягає у фактичних підставах кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння.

В аспекті сказаного слід звернути увагу на роз`яснення, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», в якій зазначено, що для відмежовування умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, від убивства через необережність суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.

Зважаючи на тілесні ушкодження виявлені у ОСОБА_10 , обвинувачений достеменно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок такої його поведінки буде заподіяно шкоду здоров`ю потерпілого. Водночас, завдаючи тілесні ушкодження потерпілому, ОСОБА_6 не конкретизував у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично заподіяно ним потерпілому. Тобто в даному випадку ОСОБА_6 діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого особа хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди.

У таких випадках особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, - умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень. Що стосується смерті потерпілого, то в її настанні присутня лише необережна форма вини, бо хоча він і не бажав цього настання і навіть свідомо не допускав його, але повинен був і міг передбачити, що внаслідок його злочинних дій може настати і такий наслідок, як смерть потерпілого.

Постанова Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 17 грудня 2015 року у справі №5-306кс15 (рішення про правильну кваліфікацію заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, в аспекті розмежування його з необережним вбивством)

Між винуватим і потерпілим виникла конфліктна ситуація, яка переросла у бійку. Під час бійки винуватий, діючи на ґрунті раптово виниклої особистої неприязні, умисно завдав потерпілому серію ударів рукою в голову, заподіявши потерпілому тяжке тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми. Дії винуватого припинив свідок, відтягнувши його в сторону потерпілого, який залишався лежати на землі. Унаслідок заподіяння винуватим зазначеного ушкодження настала смерть потерпілого.

Зазначені обставини (зокрема, характер дій засудженого, поведінка під час і після вчинення злочину, локалізація тілесних ушкоджень та механізм їх спричинення) дають підстави для висновку, що суд касаційної інстанції норму закону про кримінальну відповідальність щодо винуватого застосував правильно.

Проаналізовані фактичні обставини справи виключають можливість кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч.1 ст. 119 КК України, оскільки природа його діянь (насильства), кількість та локалізація тілесних ушкоджень, спрямованість та зміст умислу не дають підстав вважати, що ОСОБА_6 діяв необережно стосовно самого діяння і тих наслідків, що наступили, як про це стверджується апелянтами у скарзі.

Отже, перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони захисту в цілому, колегія суддів зазначає, що за змістом кримінального процесуального закону при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України, що передбачають: «ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом… Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать «за» чи «проти» тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

З огляду на вищевикладене, оцінюючи зібрані докази, колегія суддів вважає, що стороною обвинувачення надано вичерпні доводи та докази щодо винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України. Натомість, стороною захисту та самим обвинуваченим ОСОБА_6 , жодним чином не спростовано доказів прокурора в протилежному, тобто не надано суду належних та допустимих доказів, які б вказували про наявність в діях останнього складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 119 КК України, які б могли бути підставою для розумного сумніву в доведеності його вини за ч.2 ст. 121 КК України.

Згідно зі ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При цьому, чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Стаття 94 КПК визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доказування тих чи інших обставин злочину часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.

Проаналізувавши наведені докази в цілому і давши їм оцінку, колегія суддів не може погодитись з поданою апеляційною скаргою сторони захисту, оскільки усі вищевикладені доводи співвідносяться між собою, не містять істотних суперечностей і підтверджуються іншими об`єктивними доказами, та вважає, що суд першої інстанції правильно оцінив їх як об`єктивні та визнав допустимими за фактичними обставинами, встановленими судом, які свідчать про вину ОСОБА_6 у вчиненому. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки. Таким чином, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст. 121 КК України є вірною та доведеною.

Згідно з судовою практикою ЄСПЛ, «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно вказаної правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Отже, незважаючи на заперечення стороною захисту вини його підзахисного та невизнання своєї винності обвинуваченим ОСОБА_6 за ч.2 ст. 121 КК України, його винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю доведена зібраними та безпосередньо дослідженими у судовому засіданні доказами, які колегією суддів перевірено, та які не викликають сумнівів у свої належності й допустимості.

Попри це, апеляційний суд погоджується також із призначеним ОСОБА_6 покаранням, оскільки воно відповідає тяжкості скоєного злочину, є необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого.

Зокрема, до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно ст. 66 КК України, суд врахував часткове відшкодування ОСОБА_6 потерпілій шкоди, а також те, що остання просила обвинуваченого суворо не карати та не позбавляти його волі. До обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, передбачених ст. 67 КК України, суд взяв до уваги вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Попри це, судом враховано й дані про особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, по місцю проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, є особою молодого віку, разом з тим свою винуватість у вчиненні інкримінованого злочину не визнав, не розкаявся.

Отже обставин, які б пом`якшували покарання чи істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення немає, а тому суд першої інстанції обґрунтовано не застосував при призначенні ОСОБА_6 покарання вимог ст. 69 та ст. 75 КК України.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та спростовуються правильними висновками суду першої інстанції.

За таких обставин, оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_6 є належно мотивованим, обґрунтованим та законним, а тому відсутні правові підстави для його скасування чи зміни правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 , як про те апелює сторона захисту.

Керуючись ч.2 ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2024 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст. 121 КК України - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення проте може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суд протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим у тому ж порядку і строк з дня отримання ухвали суду.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3