Справа № 309/3552/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.02.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження № 11-кп/4806/59/25, за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Хустського районного суду Закарпатської області від 23 січня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 23 січня 2025 року клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, - задоволено.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, - з 27 січня 2025 року по 27 березня 2025 року включно.

В ухвалі суду вказується на те, що у провадженні Хустського районного суду Закарпатської області перебуває кримінальне провадження №0000399 про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 129 та ст. 348 КК України.

Стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 ухвалою слідчого судді Хустського районного суду обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово було продовжено, останній раз по 26 січня 2025 року включно.

В підготовчому судовому засіданні прокурором було заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, обґрунтовуючи тим, що продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме: обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення та перешкоджати судовому розгляду іншим чином, в тому числі затягуванням судового розгляду.

Продовжуючи застосування такого виду запобіжного заходу як тримання під вартою, суд першої інстанції виходив з того, що на сьогоднішній день судове слідство по справі не розпочато, потерпілі та свідки не допитані, а тому продовжують існувати ризики, визначені ст. 177 КПК України, оскільки обвинувачений з метою ухилення від кримінальної відповідальності може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення та перешкоджати судовому розгляду іншим чином.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 вважає ухвалу суду необґрунтованою, такою, що не відповідає вимогам КПК України, внаслідок чого підлягає скасуванню. Зазначає, що клопотання сторони обвинувачення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 не відповідає вимогам ч.1 ст.184, ч.3-5 ст.199 КПК України. Стверджує, що прокурором не доведено обставини, які свідчать про наявність хоча б одного з визначених ст.177 КПК України ризиків, а також, що заявлені ризики не зменшилися або з`явились нові ризики, які виправдовують чергове продовження тримання обвинуваченого під вартою та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, або альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави. Зазначає, що не з вини ОСОБА_6 відбувається затягування судового розгляду, в той же час, строк дії запобіжного заходу в черговий раз продовжено і окрім як продовження запобіжного заходу, жодного судового засідання по суті справи ще не проведено. Звертає увагу, що всупереч ст.183 КПК України заставу обвинуваченому ОСОБА_6 суд не обрав. Враховуючи наведене вважає, що суд при вирішення питання продовження строку тримання під вартою не в повній мірі, односторонньо дослідив обставини справи та в черговий раз продовжив строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 не надавши оцінку можливості у застосуванні більш м`якого запобіжного заходу, або альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави. Просить суд, скасувати оскаржувану ухвалу суду від 23.01.2025, обрати підзахисному запобіжний захід що не пов`язаний з позбавленням волі або на підставі ч. 3 ст. 183 КПК України визначити обвинуваченому ОСОБА_6 заставу у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 302 800 гривень.

До початку судового розгляду від захисникам обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без її участі. Вимоги апеляційної скарги підтримує, та просила застосувати до її підзахисного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту по місцю проживання.

Судове провадження розглядається за відсутності прокурора, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_5 , неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що вказані особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги на ухвалу судду, а також те, що від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін

Заслухавши доповідь судді про суть ухвали, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, про основні доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Колегія суддів звертає увагу, що затримання та тримання особи під вартою мають бути законними, з точки зору як матеріального, так і процесуального права. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) констатував, що Конвенція, по суті, відсилає до національного законодавства і встановлює обов`язок забезпечувати дотримання матеріально-правових та процесуальних норм такого законодавства, водночас вимагаючи також, щоб будь-яке позбавлення свободи відповідало меті статті 5 Європейської Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), яка полягає в захисті людини від свавілля. Підставами для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є: а)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення; б) наявність конкретних фактичних та правових підстав.

За змістом конституційних норм та положень кримінального процесуального законодавства тягар доведеності обґрунтованості тверджень клопотань про необхідність взяття особи під варту, про продовження строків тримання особи під вартою покладений на органи досудового слідства, - ініціаторів клопотань і, зокрема, прокурора. При цьому необхідно враховувати, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку із чим він обирається чи продовжується лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 2 ст. 194 КПК України, і його належної поведінки.

Відповідно до ст. 194 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, передбаченим ст. 177, 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції при розгляді клопотання прокурора про продовження строку застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою дотримано не в повній мірі.

Як встановлено апеляційним судом, - у провадженні Хустського районного суду Закарпатської області перебуває на розгляді кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000399 від 23.09.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129, ст. 263, ст. 348 КК України.

Подане прокурором до суду першої інстанції клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 мотивовано тяжкістю обвинувачення останнього у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129, ст. 263, ст. 348 КК України та ризиками, які були враховані при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави і які, на думку прокурора, не зменшились, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не може запобігти таким ризикам.

При цьому, ухвала Хустського районного суду Закарпатської області від 23.01.2025 про продовження строку тримання під вартою, теж мотивована тяжкістю інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, у тому числі, особливо тяжкого злочину, ст. 348КК України, санкція якого передбачає основне покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, та тим, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, на момент розгляду клопотання не зменшилися, а також потребами судового розгляду даного кримінального провадження.

На переконання колегії суддів, такий висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки не узгоджується із вимогами кримінального процесуального законодавства та практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ходорковський проти Росії» при оцінці позбавлення свободи будь-кого суд не обмежується проголошеними видимими цілями взяття та тримання під вартою, про які йдеться, але також розглядає істинні наміри та цілі, що стоять за ними. Отже, коли єдиною підставою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є побоювання того, що підозрюваний зникне, до підозрюваного має бути застосовано інший запобіжний захід, якщо він зможе забезпечити достатні гарантії явки в суд (орган досудового розслідування), наприклад, через застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Стаття 199 КПК України прямо вказує, що при розгляді клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою саме прокурор і слідчий мають довести, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. У разі, якщо прокурор, слідчий не доведе, що зазначені вище обставини, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою. Крім того обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів. Така правова позиція, викладена і у рішеннях Європейського суду з прав людини.

Зокрема у п. 80 рішення від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України» ЄСПЛ вказував, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.

Після цього прокурори і суди не навели аргументованих підстав для продовження тримання заявника під вартою, лише зазначили, що запобіжний захід було обрано правильно.

Проте згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу лише наявність обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші аргументи для продовження тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами. Інших підстав національні суди у цій справі не наводять. Крім того, національні владні органи не розглядали можливість застосування інших запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою. Аналогічна позиція ЄСПЛ викладена і у п. 60 рішення у справі «Єлоєв проти України».

Відповідно до ст. 3 Загальної декларації прав людини, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, запобіжний захід у вигляді взяття під варту обирається лише тоді, коли на підставі наявних у справі фактичних даних із певною вірогідністю можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого. Крім того, не допускається застосування найбільш суворого запобіжного заходу лише з мотиву тяжкості вчиненого підозрюваним кримінального правопорушення.

Цих вимог закону судом першої інстанції дотримано не було, оскільки ні в клопотанні прокурора, ні в ухвалі суду не вмотивовано, на підставі яких саме наявних у провадженні фактичних даних можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 .

Як вбачається з ухвали, - суд поклав в основу рішення про продовження щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою положення, викладені в КПК України, зокрема, про можливість переховування від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілих у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, без вагомості доказів таким ризикам, та не врахував характеризуючі дані про особу обвинуваченого, а саме: наявність постійного місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , а також не взяв до уваги тривалий термін перебування під вартою.

Із клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та доданих до нього матеріалів вбачається, що необхідність продовження обвинуваченому такого запобіжного заходу, прокурор обґрунтовує тими ж самими доказами щодо обґрунтованої підозри та наявних ризиків, які раніше вже були враховані судом при обранні обвинуваченому запобіжного заходу та його неодноразовому продовженні з 04.11.2022.

У справі «Гавули проти України» Європейський суд з прав людини висловив думку, що хоча спочатку взяття заявника під варту могло бути виправдано серйозністю висунутих проти нього обвинувачень, а також ймовірністю його втечі і перешкоджанні розслідуванню, «з плином певного часу суди зобов`язані були дати більш чіткі причини триваючого тримання під вартою», «в дійсності ...вони неодноразово покладалися на ті ж самі підстави, без надання конкретних деталей і без аналізу того, чи були зміни у ситуації заявника».

При цьому, колегія суддів зазначає, що підстави тримання особи під вартою, підстави для продовження строку тримання особи під вартою мають бути чітко вказані у судовому рішенні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду не містить належного обґрунтування необхідності продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, що прокурором не надані докази у підтвердження обґрунтованості доводів клопотання, хоча відповідно до вказаних вище норм Конституції України, Конвенції та положень кримінального процесуального законодавства, тягар доведення обґрунтованості клопотання покладено саме на нього.

Крім того, колегія суддів вважає, що як прокурор у клопотанні, так і суд першої інстанції в ухвалі не вмотивували, перший доводи, а другий висновок про те, що продовження строку тримання ОСОБА_6 під вартою з урахуванням суспільного інтересу та особливостей кримінального провадження переважує принцип поваги до свободи особистості.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги сторони захисту, що судом першої інстанції на стадії продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою не розглядалось питання про застосування щодо нього інших, більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою.

У зв`язку з викладеним, враховуючи норми національного та міжнародного права, беручи до уваги тривалий час перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, враховуючи, що хоч останній обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину, апеляційний суд дійшов висновку, що наявні ризики відносно ОСОБА_6 значно знизилися. Вищевказаним ризикам, передбаченим п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, можливо запобігти, шляхом заборони обвинуваченому залишати житло за місцем його проживання та покладення відповідного контролю на органи внутрішніх справ.

Відповідно ст. 181 КПК України домашній арешт полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Домашній арешт як запобіжний захід полягає в обмеженні свободи пересування підозрюваного шляхом його ізоляції за місцем проживання.

Такий запобіжний захід в даний час є співмірним з існуючими ризиками, відповідає особі обвинуваченого та тяжкості пред`явленого йому обвинувачення і зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 покладених на нього процесуальних обов`язків.

За вказаних підстав, ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали, а апеляційна скарга до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Хустського районного суду Закарпатської області від 23 січня 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою до 27 березня 2025 року включно,- скасувати.

Ухвалити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, який полягає у забороні залишати своє місце фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду;

- не залишати місце свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та або/місця знаходження;

- утримуватися від спілкування з потерпілими, свідками, експертами у цьому кримінальному провадженні,

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну,

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 положення ч. 5 ст. 181 КПК України, згідно з якими працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 202 КПК України, доставити обвинуваченого ОСОБА_6 , який утримується в Закарпатській УВП №9, до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , і звільнити з-під варти.

Ухвалу про застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту направити до органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного для виконання.

Контроль за виконанням даної ухвали покласти на прокурора.

Термін дії домашнього арешту та обов`язків, покладених судом, визначити до 27 березня 2025 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді