Справа № 199/8522/16-к
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2025

Слідчий суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у клопотанні про скасування арешту майна просить скасувати арешт транспортного засобу, накладений ухвалою слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 20.09.2016 р., оскільки на даний час відпала необхідність у цьому заході забезпечення кримінального провадження.

До клопотання про скасування арешту майна долучено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, згідно з яким ОСОБА_3 є власником автомобіль марки «RENAULT LODGY», н/з НОМЕР_1 , 2015 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 .

Ухвалою слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.09.2016 у справі №199/6705/16-к (1-кс/199/986/16)) задоволено клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_4 про арешт майна по кримінальному провадженню №0000078 від 19.09.2016 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України, та накладений арешт на автомобіль марки «RENAULT LODGY», н/з НОМЕР_1 , 2015 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.08.2017 р. у справі № 199/8522/2016 (провадження №1-КП/200/68/17) залишено без задоволення клопотання ОСОБА_3 про передачу автомобілю RENAULT д/н НОМЕР_1 їй на відповідальне зберігання (https://reyestr.court.gov.ua/Review/68417425).

Згідно вказаної ухвали суду, відповідно обвинувальному акту, який надійшов до суду, автомобіль RENAULT д/н НОМЕР_1 є засобом вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується. З вище зазначених підстав ухвалою слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 20.09.2016 на автомобіль RENAULT д/н НОМЕР_1 накладено арешт. Відповідно п.4 ч.1 ст.96-2 КК України, до майна, яке було використано як засіб чи знаряддя вчинення злочину, крім того, що повертається власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання, може бути застосована спеціальна конфіскація. Відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів, які були надані суду, вирішуються судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Розглянув клопотання ОСОБА_3 ,, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

Згідно ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Разом з тим, за ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Стаття перша Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (Конвенція) проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право вільно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка в силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини спрямована не тільки на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, але також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності.

Зазначена правова позиція сформульована ЄСПЛ у справі «Броньовський проти Польщі» від 22 червня 2004 р.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 р. зазначив, що ст. 1 Першого протоколу Конвенції містить три окремі норми: перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам ?вона міститься у другому реченні частини першої; третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна відповідно до загальних інтересів шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети ?ця норма міститься в частині другій.

Для з`ясування наявності порушення вказаної другої норми «позбавлення майна» ЄСПЛ повинен встановити, чи було забезпечено справедливу рівновагу між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом всієї Конвенції.

Будь-яке втручання з боку представників влади в безперешкодне користування особою своїм майном повинне бути «законним». Представники органів державної влади мають право контролювати використання майна лише на підставі законів. Таке втручання має бути законним і не свавільним («Фрізен проти Російської Федерації» від 24 березня 2005 р., «Бакланов проти Російської Федерації» від 09 червня 2005 р., «Коновалов проти Російської Федерації» від 24 травня 2007 р. та ін.).

У справі «Ісмаілов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Коли уряд відмовляє особі у доступі до її власності протягом кількох років, позбавляючи тим самим цю особу можливості користуватися, розпоряджатися, володіти цією власністю, то в цьому випадку має місце порушення права на володіння своїм майном. Суд дійшов такого висновку у справі Лоізіду проти Туреччини (1996).

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Суд виходить з того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обов`язково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст.1 Першого протоколу («Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»).

Для оцінки поведінки держави в контексті дотримання вимог ст.1 Першого протоколу Суд має зробити повне дослідження різних інтересів у справі, беручи до уваги, що мета Конвенції полягає в захисті прав, які є «очевидними та вагомими». Серед іншого, встановлюється наявність спірної ситуації. При цьому, коли питання суспільної користі дійсно виникає у справі, ЄСПЛ вимагає від державних органів влади «реагувати належним чином, правильно та з великою відповідальністю» (Рішення у справах «Василеску проти Румунії» та «Бейлер проти Іспанії»).

Підстави та порядок скасування арешту майна визначені у ст. 174 КПК України.

Втім, як встановлено слідчим суддею під час розгляду клопотання про скасування арешту майна, обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000078 від 19.09.2016 було скеровано до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, отже, усі рішення щодо речових доказів і документів зазначатимуться у резолютивній частині вироку, у зв`язку з чим на підставі встановлених фактів вочевидь відсутність повноважень слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, тому в задоволенні клопотання ОСОБА_6 належить відмовити.

Керуючись п. 18 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 26, ч. 1 ст. 110 КПКУкраїни, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна відмовити повністю.

Ухвала не може бути оскаржена.

Слідчий суддя ОСОБА_1