ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУНС № 472/1345/20 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/81/25 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15 п.12 ч.2 ст.115 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року колегія суддів судової палати в кримінальних справах Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщення суду в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора Веселинівського відділу Вознесенської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 квітня 2021, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Овлаши, Роменського р-ну, Сумської обл., громадянина України, з повною середньою освітою, не працевлаштованого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначено покарання в виді 01 /одного/ року 01 /одного/ місяця обмеження волі.

Стосовно ОСОБА_10 до набрання вироком законної сили змінено запобіжний захід з домашнього арешту на особисте зобов`язання, з покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Постановлено строк відбування основного покарання обвинуваченому ОСОБА_10 обчислювати з 18 вересня 2020 року по 02 квітня 2021 року включно та відповідно до ч.5 ст.72 КК України, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_10 попереднє ув`язнення у строк покарання за правилами, передбаченими ст.72 КК України, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, обвинуваченого ОСОБА_10 постановлено вважати таким, що відбув основне покарання, звільнивши його від подальшого відбуття покарання.

Скасовано арешт на майно накладене ухвалою слідчого судді Веселинівського районного суду Миколаївської області від 23 вересня 2020 року.

Судові витрати в сумі 17877 (сімнадцять тисяч вісімсот сімдесят сім) гривень 02 копійки за проведення судової біологічної молекулярно генетичної експертизи №1085 від 09 листопада 2020 року та комплексної судової дактилоскопічної, біологічної молекулярно генетичної експертизи №1075 від 23 листопада 2020 року постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 .

Вирішено питання речових доказів.

ВСТАНОВИЛА:

Вищевказаним вироком суду першої інстанції обвинуваченого ОСОБА_11 визнано винним та засуджено за вчинення вищевказаного кримінального проступку за наступних обставин.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачувався у тому, що 18.09.2020 року, близько 19.00 год., точний час досудовим розслідуванням встановити не вдалося, ОСОБА_10 , (який на даний час притягується до кримінальної відповідальності Городищенським районним судом Черкаської області (судова справа №693/1454/14-к) за вчинення кримінальних правопорушень передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України) перебуваючи в домоволодінні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних стосунків, які виникли між ним та потерпілою ОСОБА_12 , безпосередньо перед вчиненням злочину, вирішив спричинити смерть останній.

Реалізовуючи свій злочинний намір, який виник безпосередньо перед вчиненням злочину, ОСОБА_10 , наніс ОСОБА_12 удар в область грудної клітки від якого вона впала на спину. Після цього, ОСОБА_10 вперся коліном в грудну клітку потерпілої ОСОБА_12 , яка перебувала в положенні лежачи на підлозі, та тримаючи в правій руці ніж, який взяв в цій же кімнаті, кулаком лівої руки наніс декілька ударів в область голови потерпілої, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді крововиливів в ділянці правої щоки та правої вушної раковини, які відносяться до легких тілесних ушкоджень. Відразу після цього, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер свого діяння, з метою заподіяння смерті ОСОБА_12 за допомогою ножа, який тримав у правій руці, усвідомлюючи, що наносить тілесні ушкодження у життєво важливий орган потерпілої - шию і від його дій може настати смерть ОСОБА_12 , та свідомо бажаючи настання результату у вигляді смерті останньої, наніс удар лезом ножа в область життєво важливого органу потерпілої - шиї, чим спричинив тілесне ушкодження у вигляді рани в ділянці шиї, яка відноситься до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Після спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_10 , побачивши, що з рани на шиї ОСОБА_12 потекла кров, вирішив, що виконав всі дії, які він вважав необхідними для доведення свого злочинного наміру, спрямованого на позбавлення життя ОСОБА_12 до кінця. Після чого місце вчинення злочину покинув, залишивши потерпілу одну.

Однак смерть потерпілої ОСОБА_12 не настала, з причин, що не залежали від волі ОСОБА_10 , оскільки ОСОБА_12 самостійно змогла дістатися до сусідки та в подальшому її доставили для надання медичної допомоги до лікарні.

Вищевказані дії ОСОБА_10 органом досудового розслідування були кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

За результатами розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції судом першої інстанції визнано судом доведеним та сформульовано наступне обвинувачення.

Так, 18 вересня 2020 року в другій половині дня, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, в селі Градівка Вознесенського району /колишня назва району Веселинівський/ Миколаївської області обвинувачений ОСОБА_10 перебував в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 де мешкає потерпіла ОСОБА_12 . На грунті неприязних стосунків, які виникли між обвинуваченим ОСОБА_10 та потерпілою ОСОБА_12 , обвинувачений ОСОБА_10 , діючи умисно, наніс потерпілій ОСОБА_12 удар рукою в область грудної клітки, від якого вона впала на спину. Після цього обвинувачений ОСОБА_10 , тримаючи в правій руці ніж, який він взяв в цій же кімнаті житлового будинку, кулаком лівої руки наніс декілька ударів в область голови потерпілої, яка перебувала в положенні лежачи на підлозі кімнати, чим спричинив їй умисні тілесні ушкодження у вигляді крововиливів в ділянці правої щоки та правої вушної раковини, які відносяться до легких тілесних ушкоджень. Відразу після цього, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, обвинувачений ОСОБА_10 , за допомогою ножа, який він тримав у правій руці, наніс удар лезом ножа в область шиї потерпілої ОСОБА_12 , не бажаючи настання її смерті, чим спричинив їй умисне тілесне ушкодження у вигляді рани в ділянці шиї, яка відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Після чого обвинувачений ОСОБА_10 покинув місце вчинення кримінального правопорушення, залишивши потерпілу ОСОБА_12 одну в житловому будинку. Потерпіла ОСОБА_12 самостійно змогла дістатися до сусідки та в подальшому була доставлена для надання медичної допомоги до лікарні.

Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_10 , судом першої інстанції кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне тілесне ушкодження, що спричинило потерпілій короткочасний розлад здоров`я.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції прокурор подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок стосовно ОСОБА_11 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.

Апеляційна скарга мотивована доводами про незаконність оскаржуваного вироку через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині кваліфікації його дій обвинуваченого за ч.2 ст.125 КК України, що потягло призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Зокрема, апелянт зазначає про те, що суд першої інстанції невірно оцінив докази, що мали значення для з`ясування змісту та спрямованості умислу винного, зокрема те, що ОСОБА_10 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, реалізуючи умисел на позбавлення життя потерпілої ОСОБА_12 , завдав удари кулаком по тулубу по голові потерпілої, які призвели до її непритомності, а потім завдав удар ножем у життєво важливий орган, шию потерпілої, яка перебувала в стані непритомності.

Таким чином, ОСОБА_10 , який вже перебував у стані алкогольного сп`яніння, суб`єктивно оцінивши стан потерпілої, яка була непритомна та не подавала ознак життя, з рани на шиї якої йшла кров, вирішив, що довів свій умисел на позбавлення життя ОСОБА_12 до кінця та покинув місце злочину.

Крім того, судом не надано належної оцінки вибору ОСОБА_10 знаряддя злочину, яким заподіяно тілесні ушкодження, а саме ножа, хоча з об`єктивно встановлених у судовому засіданні фактів вбачається, що потерпіла ОСОБА_12 фізично значно слабша обвинуваченого ОСОБА_10 , є особою з інвалідністю, а також на момент вчинення щодо неї злочину перебувала в стані алкогольного сп`яніння, не могла в повній мірі сприймати навколишню обстановку та належним чином захищати себе, а тому, об`єктивно вбачається, що для спричинення потерпілій ОСОБА_12 тілесних ушкоджень невизначеного ступеню тяжкості, в тому числі і тяжких, ОСОБА_10 достатньо було б фізичної сили та спричинення тілесних ушкоджень руками чи ногами. Однак, ОСОБА_10 , мав умисел на заподіяння саме смерті потерпілій ОСОБА_12 , а тому обрав знаряддям вчинення злочину ніж.

Також, судом першої інстанції залишено поза увагою і поведінку ОСОБА_10 після заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень у життєво важливий орган, оскільки він залишив потерпілу ОСОБА_12 у безпорадному стані, не викликав швидку медичну допомогу, не покликав на допомогу сусідів тощо.

Також, залишивши місце вчинення злочину ОСОБА_10 вжив заходів до приховування доказів свого злочину, а саме, рухаючись в напрямку свого місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , на ділянці місцевості поруч з ґрунтовою дорогою між селами Чернігівка Вознесенського району (колишня назва району Доманівський) Миколаївської області та Градівка Вознесенського району (колишня назва району Веселинівський) Миколаївської області викинув свої речі, а саме светр у вигляді чорно білої тільняшки та спортивні штани, на яких маються плями речовини бурого кольору, в яких він перебував під час вчинення злочину, та які зберегли на собі сліди злочину у вигляді крові потерпілої, тобто вжив всіх заходів, які він вважав достатніми для приховування умисного, особливо тяжкого злочину.

Недостатня оцінка судом першої інстанції надана і особі обвинуваченого ОСОБА_10 , зокрема поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_10 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, на момент вчинення злочину має не зняту та не погашену у встановленому порядку судимість, а також на час вчинення злочину притягувався до кримінальної відповідальності Городищенським районним судом Черкаської області (судова справа №693/1454/14-к) за вчинення аналогічного особливо тяжкого кримінального правопорушення проти життя особи за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України.

Крім того, на думку апелянта судом першої інстанції невірно викладено показання потерпілої ОСОБА_12 , а саме, в ході допиту в судовому засіданні, яке відбулося 28.12.2020 потерпіла пояснила, що ОСОБА_10 завдав їй удар в груди від якого вона впала на підлогу та вдарилася головою, після цього ОСОБА_10 наніс їй удар кулаком в область голови і вона втратила свідомість, однак перед цим чітко бачила, що в руці ОСОБА_10 був ніж, який вона впізнала, як свій.

Отже, судом невірно інтерпретовано показання потерпілої, в той час як такий несвідомий стан потерпілої дав ОСОБА_10 підстави вважати, що він досяг свого злочинного умислу направленого на позбавлення життя потерпілої ОСОБА_12 , а тому він припинив будь-які дії та залишив житло потерпілої.

Також, як зазначає апелянт, суд першої інстанції , ухвалюючи вирок, належним чином не оцінив усі докази у повному обсязі, безпідставно відхилив ряд доказів сторони обвинувачення та визнав їх неналежними і недопустимими, а саме, протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19 вересня 2020 року з участю потерпілої ОСОБА_12 , в зв`язку з порушенням вимог ч.1 ст.228 КПК України, тобто перед впізнанням потерпілу не опитано про прикмети, за якими вона впізнає особу.

З вказаним твердженням неможливо погодитись, оскільки потерпіла ОСОБА_12 в протоколі допиту вказала, що тілесні ушкодження їй спричинив ОСОБА_10 та протоколом впізнання закріплено те, що ОСОБА_12 вірно сприймає та ототожнює особу, яка спричинила їй тілесні ушкодження саме як раніше їй знайомого ОСОБА_10 .

Протокол проведення слідчого експерименту від 30 листопада 2020 року з фототаблицею до нього, де в селі Градівка Вознесенського району Миколаївської області з 11 годин 30 хвилин до 12 годин 40 хвилин проведено слідчий експеримент з участю потерпілої ОСОБА_12 , під час якого нею відтворені обставини вчинення кримінального правопорушення, що мало місце 18 вересня 2020 року та було скоєно обвинуваченим ОСОБА_10 оскільки не проводилося жодних вимірювань та досліджень.

З вказаною позицією суду неможливо погодитись, оскільки, під час проведення слідчого експерименту проводився саме експеримент щодо того, як відбувалася динаміка подій під час спричинення потерпілій ушкоджень, співставлялося положення тіла потерпілої з предметами в приміщенні та показаннями інших свідків з метою усунення протиріччя.

Протокол огляду місця події від 16 жовтня 2020 року з фототаблицею до нього, відповідно до якого заступником начальника СВ Веселинівського ВП Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївській області в період часу з 12 годин 10 хвилин до 12 годин 55 хвилин на ділянці місцевості поруч з ґрунтовою дорогою між селами Чернігівка Вознесенського району (колишня назва району Доманівський) Миколаївської області та Градівка Вознесенського району (колишня назва району Веселинівський) Миколаївської області виявлені та вилучені речі обвинуваченого ОСОБА_10 , а саме светр у вигляді чорно білої тільняшки та спортивні штани, на яких маються плями речовини бурого кольору, оскільки дана слідча дія проведена з порушенням вимог глави 16 про тимчасове вилучення майна та ч. 3 ст.223 КПК України, відповідно до якої, слідчий, прокурор вживає належних заходів для забезпечення присутності під час проведення слідчої (розшукової) дії осіб, чиї права та законні інтереси можуть бути обмежені або порушені.

З вказаною позицією суду неможливо погодитись, оскільки, на момент знайдення та вилучення речей не було достовірної інформації, про належність вказаних речей будь-кому, в тому числі ОСОБА_10 , а те, що в цих речах перебував обвинувачений під час вчинення злочину встановлено вже протоколами огляду светру у вигляді чорно білої тільняшки та спортивних штанів, на яких маються плями речовини бурого кольору від 16 жовтня 2020 року з участю потерпілої ОСОБА_12 , протокол огляду цих предметів від 16 жовтня 2020 року з участю ОСОБА_13 , протокол огляду цих предметів від 16 жовтня 2020 року з участю свідка ОСОБА_14 , які також безпідставно визнано неналежними і недопустимими доказами.

Крім того, суд визнав неналежним доказом за кримінальним провадженням підсумок судової медичної імунологічної експертизи №663 і від 25 вересня 2020 року, відповідно до якого на штанах, наданих на експертизу, знайдена кров людини; підсумок судової медичної цитологічної експертизи №169/ц від 26 жовтня 2020 року, відповідно до якого на спортивних штанах, наданих на експертизу, знайдена кров людини.

Також, неможливо з цим погодитись, оскільки саме ці висновки експертизи підтверджують, що ОСОБА_10 , знаючи що вчинив особливо тяжкий злочин та на його одязі є докази його злочинної діяльності, намагався їх позбутися викинувши на ділянці місцевості поруч з ґрунтовою дорогою між селами Чернігівка Вознесенського району (колишня назва району Доманівський Миколаївської області та Градівка Вознесенського району (колишня назва району Веселинівський) Миколаївської області, коли рухався в напрямку свого місця проживання.

Вказані докази, в сукупності з іншими, підтверджують спрямованість умислу ОСОБА_10 саме на позбавлення життя потерпілої ОСОБА_12 і вжиття заходів до маскування злочину з боку обвинуваченого.

Таким чином, ухвалюючи вирок та змінивши правову кваліфікацію з ч.2 ст.15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України на ч.2 ст.125 КК України, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що потягло й призначення покарання, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник зазначає про законність вироку суду першої інстанції, зважаючи на що просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора.

До початку апеляційного розгляду до суду апеляційної інстанції надійшла заява прокурора ОСОБА_15 , в якій він просить оскаржуваний вирок стосовно ОСОБА_10 скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п.5 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із смертю обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора на підтримання поданого клопотання, захисника, який підтримав позицію сторони обвинувачення щодо необхідності закриття кримінального провадження у зв`язку зі смертю обвинуваченого ОСОБА_10 , вивчивши та перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги та клопотання прокурора, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст.417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст.284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Згідно п.5 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається, зокрема, якщо помер підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого.

З матеріалів кримінального провадження, а саме з копії актового запису про смерть № 8 від 01 листопада 2024 року, здійсненого реєстратором Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вбачається, що обвинувачений ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що було видано свідоцтво НОМЕР_1 . Будь-яких заяв щодо продовження судового розгляду з метою реабілітації померлого матеріали провадження не містять. Таких заяв не було подано до суду.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування оскаржуваного вироку суду першої інстанції та закриття кримінального провадження.

Керуючись ст.ст. 404, 405,407, 417, п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 квітня 2021 року стосовно ОСОБА_10 , скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку зі смертю обвинуваченого.

Процесуальні витрати пов`язані з проведенням судових експертиз на загальну суму 17877 (сімнадцять тисяч вісімсот сімдесят сім) гривень 02 копійки за проведення судової біологічної молекулярно генетичної експертизи №1085 від 09 листопада 2020 року та комплексної судової дактилоскопічної, біологічної молекулярно генетичної експертизи №1075 від 23 листопада 2020 року, віднести на рахунок держави.

Скасувати арешт на майно у даному кримінальному провадженні, накладений ухвалою слідчого судді Веселинівського районного суду Миколаївської області від 23 вересня 2020 року.

Речові докази за кримінальним провадженням:

- пластикову пляшку з етикеткою «Чернігівське», недопалок цигарки, коробку сірників, предмет схожий на ніж зі слідами речовини бурого кольору, зразки букального епітелію та змиви біологічних речовин, які відповідно до квитанцій передані на відповідальне зберігання до камери збереження речових доказів Веселинівської станції Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області знищити;

- металеву ручку від дверей, штани зеленого кольору з плямами бурого кольору, труси з плямами бурого кольору, чорні штани, футболку з плямами бурого кольору, светр з плямами бурого кольору, які відповідно до квитанцій передані на відповідальне зберігання до камери збереження речових доказів Веселинівської станції Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області повернути їх власнику потерпілій ОСОБА_12 ;

- куртку чорного кольору, штани коричневого кольору, пару кросівок білого кольору, а крім того: спортивні штани та светр в виді чорно білої тільняшки, вилучені під час особистого обшуку затриманого в порядку ст.208 КПК України та передані на відповідальне зберігання до камери збереження речових доказів Веселинівської станції Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області зберігати у камері збереження речових доказів Веселинівської станції Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області;

- пару капців коричневого кольору, футболку, шорти, які передані на відповідальне зберігання до камери збереження речових доказів Веселинівської станції Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області повернути їх власнику ОСОБА_14 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і з цього часу протягом 3-х місяців може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду.

СУДДІ:

ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_18