Провадження № 1-кп/646/571/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м. Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

потерпілого - ОСОБА_4 ,

представника потерпілого - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001688 від 14.07.2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

в с т а н о в и в:

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , в якому просить продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 60 днів, який спливає 01.02.2025 року, посилаючись на те, що, ризики, передбачені п.п.1,2,3,4,5 ст.177КПК України продовжують існувати, а саме: переховування від суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності, знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документі, що має значення для встановлення обставин кримінального провадження, незаконно впливати на потерпілого, свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню та вчинити нові кримінальні правопорушення, що в свою чергу, може призвести до тяжких наслідків.

В судовому засіданні прокурор подане клопотання підтримав, просив його задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник заперечували щодо задоволення клопотання, вказуючи, що ризики, наведені прокурором, нічим не підтверджені та не доведені, а тому є декларативними, обвинувачений не має наміру впливати на свідків, та не може знищити або спотворити будь-яку з речей, що має доказове значення, оскільки всі докази уже перебувають у розпорядженні органу досудового розслідування, адвокат також наголосив, що тяжкість покарання не може бути єдиним основоположним чинником для продовження такого запобіжного заходу як тримання під вартою, оскільки це суперечить презумпції невинуватості, ризик втечі також необгрунтований, оскільки обвинувачений має виключно позитивні характеристики і тісні соціальні зв`язки, а тому він не схильний до втечі, та просив визначити розмір застави.

Потерпілий підтримав клопотання прокурора та просив його задовольнити.

Вислухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до наступного.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м.Харкова від 16 липня 2024 року відносно ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» в межах строку досудового розслідування на 60 днів до 11.09.2024 року, без визначення розміру застави. Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 06.09.2024 р. запобіжний захід відносно ОСОБА_7 продовжено до 15.10.2024 року. Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 11.10.2024 р. запобіжний захід відносно ОСОБА_7 продовжено до 09.12.2024 року. Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 04.12.2024 р. запобіжний захід відносно ОСОБА_7 продовжено до 01.02.2025 року.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Виходячи зі змісту ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Метою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, та вчинити інші кримінальні правопорушення.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

У рішенні по справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, підстави продовження запобіжного заходу обвинуваченим обґрунтовуються можливістю настання ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились та не зникли, існування яких підтверджено під час обрання та продовження запобіжного заходу обвинуваченим, а саме: ОСОБА_7 обвинувачується у вчинення особливо тяжкого злочину, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, не має настільки міцних соціальних зв`язків ані у місці зареєстрованого проживання, ані у місці несення військової служби, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, останній може переховуватись від суду з метою уникнення покарання, оцінивши негативні наслідки переховування як менш несприятливі, ніж обмеження, пов`язані з триманням під вартою як запобіжним заходом або відбуванням покарання. Окрім цього, у зв`язку із введенням воєнного стану на території України, а також активних бойових дій в м. Харкові та Харківській області, може спонукати ОСОБА_7 до втечі до іншого міста, населеного пункту, щоб переховуватися від суду. Крім того, свідками у кримінальному провадженні є військовослужбовці, з якими обвинувачений проходить військову службу, а отже є обізнаним щодо їх особистої ситуації, а також знаходиться з ними в одному місці дислокації підрозділу. Ці обставини, з урахуванням тяжкості можливого покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведеності його винуватості, свідчить про ризик незаконного впливу на свідків з метою надання показань на користь обвинуваченого.

На переконання суду, існування ризиків, передбачених п.п. 2, 4, 5 ч. 1 ст.177 КК України знищити, сховати або спотворити будь-які речі чи документи, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, прокурором належним чином не обґрунтовані та не доведені, а вчинення інших кримінальних правопорушень, прокурором обґрунтований виключно статусом обвинуваченого ОСОБА_7 який є військовослужбовцем.

Також, при вирішенні клопотання враховується, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

В розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Тримання під вартою є виправданим якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи (Рішення «Лабіта проти Італії»).

Судом вивчалося питання можливості застосування до обвинуваченого іншого, не пов`язаного з триманням під вартою, запобіжного заходу. Проте, з огляду на всі встановлені під час розгляду клопотання обставини, такий запобіжний захід не зможе запобігти існуючим процесуальним ризикам та гарантувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого, оскільки ступінь ризиків, передбачених п.п.1, 3, ч.1 ст.177 КПК України, є високим.

Судовий розгляд з об`єктивних причин неможливо закінчити до спливу терміну запобіжного заходу, а отже, виникає необхідність продовження строку вказаного запобіжного заходу оскільки судом було встановлено, що вищезазначені ризики існують. Жодних обставин, які б свідчили про зменшення вище перелічених ризиків та можливість зміни обвинуваченому запобіжного заходу не встановлено.

Даних щодо неможливості застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за станом здоров`я суду також не надано.

Щодо вимоги захисника визначити розмір застави, суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначає розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України.

Згідно з вимогами п.3 ч.4 ст.183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, розмір застави обвинуваченому не визначається.

Враховуючи вищевикладене є всі підстави задовольнити клопотання прокурора та з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого доцільним є продовження строку обраного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в умовах ДУ "Харківський слідчий ізолятор" на 60 днів без визначення розміру застави.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст.177, 178, 183, 331 КПК України, суд-

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора - задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в умовах ДУ "Харківський слідчий ізолятор" на 60 днів, тобто до 29 березня 2025 року (включно).

Строк дії ухвали до 29 березня 2025 року (включно).

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а обвинуваченим - в той же строк, але з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Суддя ОСОБА_1