Провадження № 1-кп/686/436/25
29 січня 2025 року м. Хмельницький
Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю: секретаря ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шрубків Летичівського району Хмельницької області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, розлученого, офіційно непрацюючого, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст. 15 ч. 3 і 115 ч. 1 КК України,
ОСОБА_7 на ґрунті особистих неприязних відносин умисно заподіяв ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження за наступних обставин.
Так, ОСОБА_7 з метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на умисне заподіяння ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, взявши із собою невстановлений досудовим розслідуванням предмет, схожий на металевий ключ для ремонту автомобіля, 11 листопада 2015 року близько 13 год. 00 хв. на власному автомобілі приїхав до гаражного масиву по Гарнізонній, 4 в місті Хмельницькому, де в одному із гаражних приміщень здійснював ремонтні роботи ОСОБА_8 .
В подальшому ОСОБА_7 того ж дня близько 13 год. 05 хв., діючи на ґрунті особистих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, в тому числі у виді заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, та свідомо припускаючи їх настання, з метою заподіяння ОСОБА_8 тілесних ушкоджень зайшов до гаражного боксу № 1 та умисно наніс два удари невстановленим досудовим розслідуванням предметом, схожим на металевий ключ для ремонту автомобіля, в область потиличної частини голови ОСОБА_8 , від чого останній впав на підлогу.
Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на умисне заподіяння ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 присів на потерпілого таким чином, що його праве коліно притиснуло ноги ОСОБА_8 до підлоги, позбавивши останнього можливості підвестися та чинити активний супротив, та умисно наніс ще два удари зазначеним вище предметом в область правої скроневої ділянки голови та два удари в область лівої частин грудної клітини ОСОБА_8 .
В цей момент, почувши крики ОСОБА_8 , до гаражного боксу забіг ОСОБА_9 та, помітивши в правій руці ОСОБА_7 невстановлений досудовим розслідуванням предмет, який він тримав над ОСОБА_8 , запитав останнього, що той робить, на що ОСОБА_7 залишив гаражне приміщення та зник з місця події.
В результаті вищеописаних дій ОСОБА_7 умисно заподіяв потерпілому ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді:
-ран м`яких тканин лівої половини лобної ділянки голови, відкритого перелому лобної кістки склепіння черепа зліва з переходом на верхню стінку орбіт без зміщення уламків, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент заподіяння (завдання), та в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю;
- крововиливів м`яких тканин обох навколо-очних ділянок обличчя, крововиливу під кон`юнктиву лівого очного яблука, закритого перелому передньої стінки лівої гайморової пазухи без зміщення уламків, які за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості;
-ран м`яких тканин лівої тім`яно-скроневої ділянки, лівої тім`яно-потиличної ділянки голови, лівої половини потиличної ділянки голови, крововиливів м`яких тканин лівого плеча, лівої половини грудної клітки, садна шкіри лівої половини грудної клітки, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
За умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, ОСОБА_7 підлягає кримінальній відповідальності за ч. 1 ст. 121 КК України.
Встановлені судом обставини підтверджуються наступними, безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, доказами.
Показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що до події товаришував з потерпілим ОСОБА_8 близько 10 років. 11 листопада 2015 року він поїхав побити потерпілого, оскільки вранці йому видалось, що останній зґвалтував його дружину. Зайшовши в гараж, хотів вдарити потерпілого по плечу, однак попав балонним ключем, який взяв із собою на випадок захисту від можливих сторонніх осіб, в голову, після чого кинув ключ, декілька разів вдарив кулаком в обличчя та район грудей, потерпілий впав на підлогу, супротив не чинив, після чого взяв ключ та пішов з гаража, оскільки більше не хотів його бити. Ствердив, що вбивати потерпілого не хотів, мав намір вдарити його ключем по плечу, щоб той розвернувся, допомогу потерпілому не надав, оскільки думав про несерйозність наслідків своїх дій. Також показав, що до події у нього були проблеми з психікою, йому постійно щось видавалось, зокрема, що хтось зі знайомих хлопців казав, що його дружина ходить до потерпілого.
За даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 11.11.2015 потерпілий ОСОБА_8 просив прийняти міри до ОСОБА_10 , який 11 листопада 2015 року близько 13 год. 05 хв., знаходячись в гаражі № НОМЕР_1 гаражного кооперативу по вул. Гарнізонній, 4 в м. Хмельницькому, безпідставно наніс декілька ударів металевим предметом по голові, в результаті чого спричинив йому тілесні ушкодження. Очевидцями події були ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 .
Аналогічну за змістом заяву про вчинене кримінальне правопорушення подано і свідком ОСОБА_14 (дружиною потерпілого), що зафіксовано у протоколі прийняття цієї заяви від 11.11.2015.
Потерпілий ОСОБА_8 під час слідчого експерименту показав, що сидів на стільчику та паяв приборну панель, двері у гаражі були відчинені, почув, що хтось зайшов у гараж, але не звернув на це увагу, оскільки був зайнятий своєю роботою. В цей момент він відчув два удари в голову металевим предметом, від чого впав правим боком на підлогу. В подальшому ОСОБА_7 коліном притиснув його ноги, після чого продовжував наносити удари металевим предметом в голову та по лівому боці тулуба. В голову було спричинено близько 3-4-х ударів та близько 2-х ударів по лівому боці тулуба. Під час нанесення ударів він почав кричати, на що в гараж забіг ОСОБА_15 , який разом з ОСОБА_16 та ОСОБА_17 перебували в сусідньому боксі (гаражі). ОСОБА_15 почав кричати: «Що ти робиш?», після чого ОСОБА_7 розвернувся та вибіг з гаража. Він вийшов на вулицю, вмився, але обвинуваченого на вулиці вже не було, хлопці повідомили, що тілесні ушкодження йому спричинив ОСОБА_7 .
У поданій суду 08 липня 2020 року заяві потерпілий ОСОБА_8 повідомив про примирення з обвинуваченим ОСОБА_7 , відшкодування останнім завданої йому шкоди та заявив про відмову на підставі ст. 56 КПК України давати показання. При цьому вказав, що обвинувачений ОСОБА_7 наносив йому удари хаотично, не цілеспрямовано в життєво важливі органи, у нього не було умислу на його вбивство, оскільки він мав реальну можливість довести свої злочинні дії до кінця, однак після заподіяння тілесних ушкоджень, які не призвели до його смерті, залишив місце вчинення злочину.
Свідок ОСОБА_9 показав, що, перебуваючи разом з ОСОБА_18 та ОСОБА_19 в сусідньому гаражі, почули крик з гаража потерпілого, зайшовши в який, він побачив потерпілого, який лежав на підлозі з розбитою головою в крові та казав «За що?», над ним стояв обвинувачений ОСОБА_7 з металевим ключем у виді залізної труби. На його запитання: «Толян, що ти робиш?» обвинувачений почав виходити з гаража, розмахуючи ключем, після чого на автомобілі залишив місце події. Також свідок ствердив, що коли зайшов в гараж, то обвинуваченому ніщо не заважало продовжувати наносити удари потерпілому, при цьому у нього був стан сердитої людини, а коли він виходив з гаража, то розмахував ключем щоб до нього не могли підійти.
Свідок ОСОБА_18 показав, що після почутого гуркоту та крику потерпілого він крайній вийшов з сусіднього гаража та бачив як з гаража потерпілого вийшов обвинувачений з металевим ключем, був агресивний, а коли він зайшов всередину, то побачив потерпілого в крові, з розсіченою головою. Що відбулось в гаражі він не бачив та яка причина йому не відомо. При цьому показав, що у потерпілого з обвинуваченим, якого також давно знав, були добрі стосунки, сварок між ними не чув.
На вищевказані обставини свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 показали під час проведення з ними слідчого експерименту, що зафіксовано у протоколах проведення цієї слідчої дії від 28 листопада 2015 року та додатку до них (відеозаписах). Свідок ОСОБА_9 також вказав на намір обвинуваченого, як йому здалося, наносити удари по тілу потерпілого, коли він зайшов в гараж.
Відповідно до протоколу огляду місця події від 11.11.2015 в приміщенні гаража по АДРЕСА_2 на брезентовій шторі при вході в гараж виявлено пляму бурого кольору, вилучено її змив, в якому згідно з висновком експерта № 888 від 24.12.2015 наявна кров людини, яка може належати в тому числі потерпілому ОСОБА_8 .
За даними висновку експерта № 1399 від 10.12.2015 у потерпілого ОСОБА_8 станом на 11-20, 23.11.2015 виявлені тілесні ушкодження у вигляді крововиливів м`яких тканин обох навколо-очних ділянок обличчя (зліва - з переходом на виличну ділянку обличчя), заднє-внутрішньої поверхні середньої третини лівого плеча, заднє-бічної поверхні лівої половини грудної клітки, крововиливу лід кон`юнктиву лівого очного яблука, ран м`яких тканин лівої половини лобної ділянки голови, лівої тім`яно-скроневої ділянки, лівої тім`яно-потиличної ділянки голови, лівої половини потиличної ділянки голови (всього чотири рани), садна шкіри лівої половини грудної клітки, відкритого перелому лобної кістки склепіння черепа зліва з переходом на верхню стінку орбіти без зміщення уламків, закритого перелому передньої стінки лівої гайморової пазухи (лицевий череп) без зміщення уламків, забою головного мозку легкого ступеня тяжкості.
Крововиливи м`яких тканин лівого плеча, лівої половини грудної клітки, рани м`яких тканин лівої половини лобної ділянки голови, лівої тім`яно-скроневої ділянки, лівої тім`яно-потиличної ділянки голови, лівої половини потиличної ділянки голови, садно шкіри лівої половини грудної клітки, відкритий перелом лобної кістки склепіння черепа зліва з переходом на верхню стінку лівої орбіти без зміщення уламків могли утворитися від шестиразової прямої дії тупих твердих предметів чи предмету продовгуватої форми з обмеженою контактуючою поверхнею, за механізмами «удар» (крововиливи), «удар-розтягнення-розрив» (рани), «удар-тертя» (садно), «удар-деформація» (перелом), про що свідчать локалізація, характер і властивості цих ушкоджень.
Крововиливи м`яких тканин обох навколо-очних ділянок обличчя, крововилив під кон`юнктиву лівого очного яблука, закритий перелом передньої стінки лівої гайморової пазухи без зміщення уламків могли утворитися від не менше ніж одноразової дії тупого предмету в обличчя потерпілого за механізмами «удар» (крововиливи), «удар-деформація» (перелом), про що свідчать локалізація, характер і властивості даних ушкоджень.
Забій головного мозку легкого ступеня тяжкості міг утворитися у потерпілого одночасно з кожним із перерахованих вище ушкоджень на його голові та обличчі внаслідок травматичних дій тупих предметів, за механізмом «удар».
Рана м`яких тканин лівої половини лобної ділянки голови, відкритий перелом лобної кістки склепіння черепа зліва з переходом на верхню стінку орбіти без зміщення уламків за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент заподіяння (завдання), чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю, згідно «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу МОЗ України №6 від 17.01.1995 «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України».
Крововиливи м`яких тканин обох навколо-очних ділянок обличчя, крововилив під кон`юнктиву лівого очного яблука, закритий перелом передньої стінки лівої гайморової пазухи без зміщення уламків за своїм характером відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричиняють тривалий розлад здоров`я, а рани м`яких тканин лівої тім`яно-скроневої ділянки, лівої тім`яно-потиличної ділянки голови, лівої половини потиличної ділянки голови за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, згідно згаданих вище «Правил ...».
Забій головного мозку, в зв`язку з тим, що він міг утворитися одночасно з кожним із перерахованих вище ушкоджень, може й бути віднесеним до кожного з перерахованих вище ступенів тяжкості тілесних ушкоджень.
Крововиливи м`яких тканин лівого плеча, лівої половини грудної клітки, садно шкіри лівої половини грудної клітки за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень (що мають незначні скороминущі наслідки), згідно тих самих «Правил ...».
Судячи за кольором і станом загоєння тілесних ушкоджень, вони можуть мати давність утворення не менше 7-ми 10-ти діб до моменту початку судово-медичної експертизи (23.11.2015), що не виключає можливості їх утворення у вищевказаний у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, час.
Сукупність даних, отриманих під час проведення цієї судово-медичної експертизи, свідчить про те, що можливість утворення тілесних ушкоджень у потерпілого внаслідок його падіння з висоти власного зросту значною мірою сумнівна (аж до виключення такої можливості).
Згідно з висновком експерта № 1526 від 31.12.2015 характер і локалізація виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень не виключають можливості їх утворення за вказаних ним на слідчому експерименті обставин.
Вказані висновки підтвердив в суді експерт ОСОБА_20 .
Встановлені судом обставини підтверджуються також речовим доказом вилученим на місці події змивом речовини бурого кольору.
Наведені вище докази отримані у порядку, встановленому КПК України, підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, наслідки його вчинення) та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а відтак в силу положень ст.ст. 84, 85, 86 КПК України є належними, допустимими, достовірними та у своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину поза розумним сумнівом.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК України вбивство - це умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. За змістом ст. 24 цього Кодексу наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом.
При розмежуванні замаху на умисне вбивство та умисного тяжкого тілесного ушкодження необхідно встановити зміст і спрямованість умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.
Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.
На необхідності врахування суб`єктивного ставлення винного до наслідків своїх дій неодноразово звертав увагу Верховний Суд у своїх постановах від 09 жовтня 2018 року у справі № 760/4968/15-к, від 18 жовтня 2018 року у справі № 348/1153/17, від 08 листопада 2018 року у справі № 360/718/16-к, від 18 грудня 2018 року у справі № 569/2944/16-к, від 17 вересня 2020 року у справі № 286/4163/19 тощо.
Даючи правову оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_7 , суд враховує всі представлені суду та досліджені докази в сукупності та встановлені на підставі таких доказів обставини справи, в тому числі час, місце та наслідки події, характер та мотиви дій обвинуваченого і потерпілого, відомості про них, спосіб життя, їх стосунки, що передували події, посткримінальну поведінку обвинуваченого і приходить до переконання про наявність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а саме умисного заподіяння ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень на ґрунті особистих неприязних відносин.
Так, як встановлено судом, у вищевказані час та місці ОСОБА_7 невстановленим досудовим розслідуванням предметом, схожим на металевий ключ для ремонту автомобіля, завдав ОСОБА_8 чотири удари в область голови та два удари в область грудної клітини. Сам ОСОБА_7 не заперечує факту нанесення потерпілому ударів вказаним предметом, проте ствердив, що умислу на позбавлення ОСОБА_8 життя не мав. Вказав, що тілесні ушкодження потерпілому заподіяв на ґрунті особистих неприязних стосунків, що виникли на фоні ревнощів до своєї дружини, за що лише хотів побити потерпілого, але умислу на вбивство останнього у нього не було.
Потерпілий ОСОБА_8 під час слідчого експерименту підтвердив факт заподіяння йому обвинуваченим тілесних ушкоджень, при цьому показав про нанесення ударів в різні частини голови і тіла, про погрози його вбивства не вказував. У поданій суду заяві потерпілий зазначив, що ОСОБА_7 наносив йому удари хаотично, не цілеспрямовано в життєво важливі органи, у нього не було умислу на його вбивство, оскільки він мав реальну можливість довести свої злочинні дії до кінця, однак після заподіяння тілесних ушкоджень, які не призвели до його смерті, залишив місце злочину. У заяві про вчинене кримінальне правопорушення потерпілий вказав про безпідставне нанесення йому ОСОБА_7 декількох ударів металевим предметом по голові.
Факт нанесення обвинуваченим хаотичних, не цілеспрямованих лише в життєво важливі органи, ударів підтверджується даними висновку експерта № 1399 від 10.12.2015 щодо локалізації виявлених у потерпілого ОСОБА_8 тілесних ушкоджень (на обличчі, плечі, грудній клітці, лобній, потиличній і скроневій ділянках голови) та різного ступеню їх тяжкості (тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент заподіяння (завдання), тілесних ушкоджень середньої тяжкості та легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я).
Свідок ОСОБА_9 ствердив, що коли зайшов в гараж, то обвинуваченому ніщо не заважало продовжувати наносити удари потерпілому, проте він залишив місце події. Той факт, що обвинувачений при цьому розмахував знаряддям вчинення злочину перед ним та іншими свідками, які перебували на вулиці біля гаража, та казав, що всіх повбиває, свідчить лише про його агресивну поведінку та намір в такий спосіб безперешкодно залишити місце вчинення злочину.
Сторона обвинувачення не спростувала показання обвинуваченого про те, що він не мав умислу вбивати потерпілого, та відповідно не довела наявність у нього умислу на вбивство.
Не спростовує такого висновку довід сторони обвинувачення про те, що поява свідка ОСОБА_9 та залишення обвинуваченим місця події було тією причиною, з якої останній не довів свій умисел на вбивство до кінця. Як показав свідок його поява не перешкоджала обвинуваченому продовжувати наносити потерпілому удари та заподіювати тілесні ушкодження, тобто у нього була можливість довести злочин до кінця за наявності умислу на вбивство. Разом з тим, обвинувачений ствердив, що при появі свідка зрозумів, що досяг своєї мити побити потерпілого, а тому залишив місце події.
При встановленні змісту і спрямованості умислу обвинуваченого суд виходить із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховує спосіб та знаряддя злочину (нанесення обвинуваченим хаотичних, не цілеспрямованих лише в життєво важливі органи, ударів металевим предметом), кількість, характер, локалізацію і ступінь тяжкості тілесних ушкоджень (шість ударів в різні частини голови та тіла, як наслідок заподіяння легких, середньої тяжкості та тяжких тілесних ушкоджень), причини припинення злочинних дій (досягнення обвинуваченим раніше поставленої мети побити потерпілого), тривалі товариські стосунки обвинуваченого і потерпілого до події.
Викладене в своїй сукупності, а також поведінка обвинуваченого до, під час та безпосередньо після вчинення злочину свідчить про відсутність у нього умислу на вбивство потерпілого та доводить, що він діяв з непрямим та неконкретизованим умислом, допускаючи можливість заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю потерпілого, а тому повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки, у цьому випадку - тяжкі тілесні ушкодження.
Наведені обставини, на переконання суду, виключають в діях обвинуваченого ОСОБА_7 , пов`язаних із спричиненням потерпілому ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, склад злочину, передбаченого ст.ст. 15 ч. 3 і 115 ч. 1 КК України.
Разом з тим, суд відхиляє показання обвинуваченого про нанесення ним потерпілому балонним ключем лише одного удару, позаяк вони спростовуються наведеними вище дослідженими судом доказами, зокрема показанням потерпілого та даним висновку судово-медичної експертизи.
При цьому суд виключає із обвинувачення зазначені в обвинувальному акті обставини щодо очікування обвинуваченим поблизу заїзду у гаражний масив коли інші особи, які допомагали потерпілому ОСОБА_8 у виконанні ним ремонтних робіт, залишать гаражне приміщення, а також завдання обвинуваченим ударів потерпілому з прикладанням значної сили, позаяк такі свого підтвердження дослідженими доказами не знайшли та фактично є припущеннями сторони обвинувачення.
Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Для додержання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який сумнів був спростований фактами, встановленими на підставі доказів, і єдиною версією, якою безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною у пред`явленому обвинуваченні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожен елемент складу злочину, який визначає його кваліфікацію за кримінальним законом.
Оцінивши всебічно, повно та неупереджено дослідженні в судовому засіданні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд приходить до висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 в умисному заподіянні ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень на ґрунті особистих неприязних відносин.
Дії обвинуваченого суд перекваліфіковує зі ст.ст. 15 ч. 3 і 115 ч. 1 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Водночас суд звертає увагу, що відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань за фактом заподіяння обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому внесені саме за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 121 КК України, а постанова слідчого від 28 січня 2015 року про зміну кваліфікації кримінального правопорушення на ч. 3 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК України не містить жодної мотивації та обґрунтування прийняття такого процесуального рішення і з огляду на вищенаведене є безпідставною.
Згідно з висновками комісійної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 17 від 13.01.2016 та судово-психіатричної експертизи № 60 від 04.04.2018 ОСОБА_7 під час вчинення інкримінованого йому злочину виявляв ознаки психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю з синдромом залежності, проте міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, усвідомлює свої дії та може керувати ними й на теперішній час, застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує.
Оцінюючи такі висновки експертів, суд визнає їх науково обґрунтованими і достатньо аргументованими, такими, що відповідають об`єктивній поведінці обвинуваченого під час судового розгляду, а тому, погоджуючись з цими висновками, суд визнає ОСОБА_7 осудним і відповідальним за фактично скоєне.
Дані висновку судово-психіатричного експерта № 41 від 06.04.2016, згідно з яким ОСОБА_7 під час вчинення інкримінованого йому злочину не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суд відхиляє, позаяк вони спростовуються вищевказаними висновками первинної та повторної експертиз, зокрема № 60 від 04.04.2018, якою враховано висновок № 41 від 06.04.2016 з відповідним обґрунтуванням та достатньою аргументацією.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд враховує визначенні ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання, в тому числі: ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Суд враховує, що ОСОБА_7 добровільно відшкодував завдану потерпілому шкоду, що пом`якшує йому покарання. Він вперше притягується до кримінальної відповідальності, офіційно не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, вчинив умисний тяжкий насильницький злочин, свою вину фактично визнав частково. Обставин, які б обтяжували покарання, судом не встановлено.
Приймаючи до уваги характер діяння і спосіб його вчинення, суспільну небезпеку скоєного злочину, всі відомості про особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання, тривалість часу, який минув після вчинення злочину та протягом якого він характеризується задовільно, нових правопорушень не вчиняв, позицію прокурора та потерпілого щодо призначення покарання, суд приходить до висновку призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України ближче до мінімального розміру.
На переконання суду саме таке покарання у цьому випадку буде справедливим, необхідним і достатнім для запобігання вчиненню нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами.
Підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, а також застосування положень ст. 75 КК України, про що заявив захисник, враховуючи характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, який свою вину визнав частково та у скоєному фактично не розкаявся, немає.
Вирішуючи клопотання прокурора про обрання ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили запобіжного заходу у вид тримання під вартою, суд враховує поведінку обвинуваченого під час судового розгляду, який виконував вимоги суду, не перешкоджав судовому слідству, інших правопорушень не вчинив, а також гарантоване законом право на оскарження вироку суду, і приходить до висновку, що таке клопотання підлягає частковому задоволенню. З метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченому до набрання вироком законної сили слід обрати запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту.
Здійснюючи зарахування строку попереднього ув`язнення в строк покарання, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 4 КК України визначено, що злочинність, карність, а також інші кримінально правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 КК України «Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотню дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість; закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі».
ОСОБА_7 за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, в порядку ст. 208 КПК України затриманий 12 листопада 2015 року і з цього часу розпочався строк його попереднього ув`язнення.
На той час ч. 5 ст. 72 КК України, яка є нормою закону про кримінальну відповідальність, діяла в редакції Закону № 270-VI від 15.04.2008 і визначала зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Законом України № 838-VIII від 26.11.2015 у ч. 5 ст. 72 КК України внесено зміни та визначено, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Цей закон поліпшує становище особи, а тому має зворотню дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання цим законом чинності, в тому числі і на обвинуваченого ОСОБА_7 , який вчинив злочин та був затриманий до набрання чинності цим Законом.
Законом України № 2046-VIII від 18.05.2017 перше речення ч. 5 ст. 72 КК України викладено в наступній редакції «Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день, або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті».
Цей Закон погіршує становище особи у порівнянні із попередньою редакцією ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015) і у відповідності до ч. 2 ст. 5 КК України не має зворотної дії в часі, а тому до обвинуваченого ОСОБА_7 , який засуджується до покарання у виді позбавлення волі, ч. 5 ст. 72 КК України підлягає застосуванню в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 і строки його попереднього ув`язнення з 12.11.2015 по 13.11.2015 включно, з 23.11.2015 по 29.01.2017 включно та з 04.12.2017 по 03.01.2018 включно (дні затримань, взяття під варту, перебування під вартою і в медичних закладах під час проведення стаціонарної психіатричної експертизи, враховуючи положення ч. 2 ст. 197, ч. 3 ст. 515 КПК) підлягають зарахуванню в строк покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Саме такий правовий висновок щодо застосування норми права, передбаченої ч. 5 ст. 72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання), зробив Верховний Суд у постанові від 29.08.2018, ухваленої у складі колегії суддів Великої Палати у справі № 663/537/17.
Відповідно до вимог ст. 100 КПК України речовий доказ змив речовини бурого кольору слід знищити.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні, цивільний позов не заявлявся.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 374-376 КПК України,
ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку у виконання.
Зарахувати ОСОБА_7 в строк відбуття покарання строки його попереднього ув`язнення з 12.11.2015 по 13.11.2015 включно, з 23.11.2015 по 29.01.2017 включно та з 04.12.2017 по 03.01.2018 включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту, заборонивши останньому залишати житло за місцем проживання: АДРЕСА_1 , в період часу з 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. наступного дня, з наступними обов`язками, передбаченими ст. 194 КПК України:
1) прибувати до суду за першою вимогою;
2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду;
3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.
Речовий доказ змив речовини бурого кольору (квитанція № 121) знищити.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку. Апеляційна скарга подається через Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку, після його проголошення, негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий суддя

судді: