Миколаївський районний суд Миколаївської області

Справа № 480/1745/16-к
Провадження № 1-кп/945/945/43/25
УХВАЛА

Іменем України

24 лютого 2025 року м.Миколаїв

Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві в режимі відеоконференції з Державною установою Миколаївський слідчий ізолятор матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.03.2016 року за №0000209 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Сливине Миколаївського району Миколаївської області, громадянина України, українця, раніше судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.3 ст.185 КК України,

встановив:

В провадженні Миколаївського районного суду Миколаївської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.03.2016 року за №0000209 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.3 ст.185 КК України.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заявив клопотання про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_4 , у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння ОСОБА_4 та звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності. У той же час, відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 278/1566/21 від 07.10.2024, прокурор просить суд перекваліфікувати дії ОСОБА_4 за епізодом злочинної діяльності, вчиненого у січні 2016 року, з ч.3 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України та закрити кримінальне провадження, у зв`язку із закінченням строків давності.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав клопотання прокурора та надав свою згоду на закриття кримінального провадження відносно нього.

Заслухавши у судовому засіданні сторони кримінального провадження, розглянувши клопотання, суд дійшов наступного.

Так, відповідно до обвинувального акта, досудовим розслідуванням було встановлено, що в січні місяці 2016, точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_4 перебував на території СТ «Дружба» поблизу с.Надбузьке Миколаївського району Миколаївської області. У цей час в останнього виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний намір спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , проходячи вздовж території дачної ділянки АДРЕСА_2 , належної ОСОБА_6 , шляхом вільного доступу, проник на територію вище вказаної дачної ділянки, звідки вчинив крадіжку чавунної ванни, вартістю 500 гривень, належної ОСОБА_6 , спричинивши останньому матеріальну шкоду на вищевказану суму. Після цього з викраденим майном з місця вчинення злочину зник, та розпорядився ним на власний розсуд (епізод злочинної діяльності №1).

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч.1 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Крім того, в січні місяці 2016, точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_4 перебував на території СТ «Дуружба» поблизу с.Надбузьке Миколаївського району Миколаївської області, та в цей час у останнього виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочиний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , проходячи вздовж території дачної ділянки АДРЕСА_3 , шляхом відчинення воріт, проник на територію вищевказаної дачної ділянки, звідки вчинив крадіжку газового котла, вартістю 300 гривень; металевих решіток, розмірами 1 м х 1,5 м в кількості 3 штук, які складались з металевої арматури в кількості 15 штук, вартістю 120 гривень за одну, на загальну суму 360 гривень. Після чого, продовжуючи свій злочинний намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , шляхом відчинення вікна, проник в приміщення дачного будинку, розташованого на території вищевказаної дачної ділянки, звідки вчинив крадіжку водяного мотору (гідрофору), вартістю 300 гривень. Внаслідок своїх протиправних дій ОСОБА_4 спричинив ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 960 гривень. Після цього з викраденим майном з місця вчинення злочину зник, та розпорядився ним на власний розсуд (епізод злочинної діяльності №2).

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з роникненням у житло, вчинена повторно.

09 серпня 2024 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів від 18 липня 2024 року (далі Закон України від 18.07.2024 року) та стаття 51 КУпАП викладена в такій редакції:

Дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тягне за собою накладення штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від двадцяти до тридцяти годин, або адміністративний арешт на строк до п`яти діб.

Дія, передбачена частиною першою цієї статті, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тягне за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин, або виправні роботи на строк до одного місяця з відрахуванням двадцяти процентів заробітку, або адміністративний арешт на строк від п`яти до десяти діб.

Повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частиною першою або другою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, тягне за собою накладення штрафу від трьохсот до шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від сорока до шістдесяти годин, або виправні роботи на строк від одного до двох місяців з відрахуванням двадцяти процентів заробітку, або адміністративний арешт на строк від десяти до п`ятнадцяти діб.

Дії, передбачені частиною першою або другою цієї статті, вчинені особою, яка три і більше разів протягом року піддавалася адміністративному стягненню за дрібне викрадення чужого майна, тягнуть за собою накладення штрафу від шестисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або адміністративний арешт на строк п`ятнадцять діб".

Таким чином, відповідно до вказаного Закону, дрібною крадіжкою, за яку передбачене адміністративне стягнення, вважається крадіжка, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення, не перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з пунктом 5 Розділу XX («Перехідні положення») Податкового кодексу України: якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума у розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації злочинів або правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 Розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 Податкового кодексу визначено, що податкова соціальна пільга (неоподатковуваний мінімум доходів громадян) дорівнює 50% розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено з 1 січня 2016 року прожитковий мінімум для працездатних осіб - 1378 гривень.

Відтак, для норм адміністративного та кримінального законодавства неоподаткований мінімум доходів громадян у 2016 році становить 689 гривень.

Виходячи з внесених змін, за ст.185 КК України кримінально караними є таємне викрадення чужого майна (крадіжка), де вартість викраденого майна перевищує 1378 гривень, отже таємне викрадення чужого майна на суму до 3028 гривень не є кримінально караним діянням.

Згідно з положеннями ч.1 ст.2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Частиною 1 статті 11 КК України визначено, що кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Згідно з постановою Верховного Суду від 16.02.2021 року у справі № 945/3522/18: за загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності.

Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Зазначений підхід закріплено у частині першій статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність, мають зворотну дію в часі.

Зміст цієї конституційно-правової норми деталізовано в статті 5 КК України. Згідно з частиною першою цієї статті закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Згідно з пунктом 4-1 частини 1 статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Ухвала про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої або пунктом 1-2 частини другої цієї статті, постановляється судом з урахуванням особливостей, визначених статтею 479-2 цього Кодексу (ч.7 ст.284 КПК України).

Статтею 479-2 КПК України визначено, що суд здійснює судове провадження щодо діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, у загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

За відсутності згоди підозрюваного на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1-2 частини другої статті 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що підозрюваним вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 або 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує. За відсутності згоди обвинуваченого та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1-2 частини другої статті 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що обвинуваченим вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд ухвалює виправдувальний вирок.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні в січні місяці 2016 року двох епізодів крадіжок на суми 500 грн та 960 грн, у той час, як неоподатковуваний мінімум доходів громадян станом на 01.01.2016 року становив 1378 грн, отже станом на дату розгляду кримінального провадження, вчинене ОСОБА_4 діяння, не є саме кримінально караним діянням.

Оскільки вартість викраденого майна на час вчинення діяння не перевищувала 2 НМ, до цього діяння має застосовуватися ст.5 КК, а тому внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотню дію в часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

У той же час, суд враховує і висновки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладені у постанові від 07 жовтня 2024 року у справі №278/1566/21, відповідно до яких, оскільки другий епізод злочинної діяльності ОСОБА_4 вчинений з проникненням у приміщення дачного будинку, дії обвинуваченого підлягають кваліфікації за ч.1 ст.162 КК у зв`язку з наступним.

Так, частиною 3 статті 337 КПК встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше 3 тис. НМ або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі (ч.1 ст.12 КК).

З огляду на зміст ч.1 ст.162 КК дії, кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікованих за ч.3 ст.185 КК, є кримінальним проступком, а тому їх перекваліфікація покращує становище засудженого.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч.1 ст.162 КК України, слід виходити із фактичних обставин.

Об`єктивна сторона ст.162 КК України полягає, серед іншого, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи, зокрема, у незаконному проникненні до приміщення.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.

Так, у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 усвідомлював, що приміщення дачного будинку, до якого він протиправно проник шляхом відчинення вікна, перебуває у володінні потерпілого.

На підставі наведеного, враховуючи положення ч.3 ст.337 КПК України, суд вважає за необхідне кваліфікувати дії ОСОБА_4 за другим епізодом його злочинної діяльності, вчиненої в січні місяці 2016 оку щодо майна потерпілого ОСОБА_8 , не за ч.3 ст.185 КК України, а за ч.1 ст.162 КК України.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається судом: у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Частинами 1-3 статті 49 Кримінального кодексу України (в редакції Закону, який діяв на час вчинення діяння) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Відповідно до роз`яснень викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності №8 від 23.12.2005 року особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст.49 КК, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.

Отже, під час судового розгляду кримінального провадження 24 лютого 2025 року минуло більше ніж три роки з дня вчинення у січні місяці 2016 року кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, за якою суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за обвинувальним актом.

Обвинувачений ОСОБА_4 не заперечував щодо звільнення його від покарання у зв`язку із закінченням, передбаченого ст.49 КК України, строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Цивільні позови у кримінальному провадженні не заявлялися.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Речовим доказом у кримінальному провадженні є чавунна ванна, яка була передана на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_6 . Питання щодо речового доказу слід вирішити на підставі ст.100 КПК України.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що клопотання прокурора є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Керуючись п.1 ч.2 ст.284, ст.ст.286, 288 КПК України, суд

ухвалив:

Клопотання прокурора Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_3 задовольнити.

ОСОБА_4 звільнити від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.03.2016 року за №0000209 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчинені кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.162 КК України закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

На підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження, в частині обвинувачення ОСОБА_4 за ч.1 ст.185 КК України за епізодом його злочинної діяльності, вчиненого в січні місяці 2016 року відносно майна потерпілого ОСОБА_6 на загальну суму 500 грн 00 коп закрити у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалась кримінальна протиправність такого діяння.

Речовий доказ чавунну ванну, яка передана на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_6 вважати таким, що повернений останньому.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом 7 днів.

Повний текст ухвали проголошений 26 лютого 2025 року о 09 годині 00 хвилин.

Суддя ОСОБА_1