ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1229/25 Справа № 208/2736/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000295, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 липня 2024 року щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який має на утриманні неповнолітню доньку 2013 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити у цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати всіма видами транспортних засобів на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки. Відповідно до вимог п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 відповідні процесуальні обов`язки. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор, не оспорюючи правильність встановлення судом фактичних обставин справи, доведеність вини ОСОБА_7 , правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, законність та справедливість за видом та розміром призначеного йому основного покарання, наявність підстав для звільнення останнього від відбування цього покарання з випробуванням, у той же час зазначає про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування всіма видами транспортних засобів.

Вказує, що з урахуванням наслідків, що настали, а саме смерті потерпілої, характеру допущених обвинуваченим порушень вимог Правил дорожнього руху України, призначення ОСОБА_7 покарання, яке не включає додаткове покарання у виді позбавлення права керування всіма видами транспортних засобів,не є дієвим та ефективним заходом запобігання та попередження вчинення нових злочинів.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням згідно п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення судової автотехнічної експертизи у розмірі 6 058 гривень 24 копійок.

Вирішено питання про долю речових доказів згідно вимог ст. 100 КПК України.

Скасовано накладені по справі арешти.

ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, які в апеляційному порядку не оспорюються, приблизно о 12 годині 03.03.2024 року, керуючи частково технічно несправним транспортним засобом «Wolkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію належить ОСОБА_9 , в світлий час доби здійснював рух по сухому асфальтобетонному покриттю вулиці О. Олексієнко м. Кам`янське Дніпропетровської області, проїжджа частина якої має по одній смузі для руху в кожному напрямку, з боку вулиці Ніколенко, в напрямку вулиці Звенигородської.

Під час руху, в районі будинку 7 вулиці О.Олексієнко, водій ОСОБА_7 зупинив керований ним автомобіль біля лівого краю проїзної частини, та здійснив висадку своєї малолітньої доньки.

В цей же час, по проїзній частині вулиці ОСОБА_10 , в порушення вимог п.4.7 ПДР України, вздовж лівого краю проїзної частини за напрямком руху з боку вулиці Ніколенко в напрямку вулиці Звенигородської, наближаючись до задньої частини припаркованого автомобіля «Wolkswagen Transporter», рухалась пішохід ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Правилами Дорожнього руху України встановлено:

- п. 1.3.: «Учасники дорожнього руху зобов`язано знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

- п. 1.5.: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

- п. 2.3.: «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

- п. 10.1.: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

- п. 10.9.: «Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб»

Водій ОСОБА_7 , проявляючи протиправну недбалість, допустивши крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не виконавши обов`язки, покладені на нього як на водія, не маючи перешкод технічного та фізичного характеру, грубо порушуючи ПДР України, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, поновив рух транспортного засобу заднім ходом, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та не звернувся за допомогою до інших осіб, внаслідок чого допустив наїзд задньою правою частиною автомобіля «Volkswagen Transporter» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_11 , яка у момент поновлення руху заднім ходом транспортного засобу, перебувала на смузі його руху.

Своїми діями водій автомобіля ОСОБА_7 , грубо порушив зазначені вимоги ПДР України, а порушення ним саме вимог п. п. 10.1, 10.9 цих Правил знаходиться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної події.

Внаслідок наїзду, пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з переломами кісток склепіння, основи черепу та крововиливами під оболонки головного мозку, що ускладнилося набряком головного мозку, які у своїй сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та спричинили смерть потерпілої, яка настала о 18.30 годині 13.03.2024 року, в КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» ДОР.

Вищезазначені дії обвинуваченого судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги; обвинуваченого та захисника, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, висновки суду першої інстанції про фактичні обставини кримінального провадження, правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, доведеність його вини ніким з учасників судового розгляду в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку із чим відповідно до вимог ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Крім того, в апеляційній скарзі прокурор фактично не оспорює і законність та справедливість за видом та розміром призначеного обвинуваченому основного покарання, а також наявність підстав для звільнення від його відбування з випробуванням із застосуванням ст. 75 КК України, оскільки доводи апелянта зводяться до незгоди із тим, що судом не було застосоване до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Відтак, з огляду на межі апеляційного оскарження, встановлені ст. 404 КПК України, та зміст апеляційних вимог прокурора, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості оцінки розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 основного покарання, а також доцільності звільнення останнього за правилами ст. 75 КК України від покарання, призначеного за вчинення кримінального правопорушення, що потягло смерть людини.

Колегія суддів, аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора, приймає до уваги, що у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), а також у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд указав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистого надмірного тягаря для особи».

Частиною 1 ст. 65 КК передбачено, що суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Аналізуючи доводи прокурора щодо безпідставності незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів вважає їх обґрунтованими з огляду на наступне.

Так, з фактичних обставин, встановлених судом, вбачається, що ОСОБА_7 під час інкримінованих йому подій було порушено низку спеціальних правил, що регулюють дорожній рух, а саме вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.3(б), 10.1, 10.9 ПДР, з яких порушення вимог 10.1, 10.9 ПДР перебувають у причинному зв`язку із настанням події ДТП. При цьому допущені порушення мають грубий характер та знаходяться у причинному зв`язку із наслідками, що настали.

З огляду на викладене, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, та з метою попередження вчинення інших злочинів у сфері безпеки дорожнього руху вважає за необхідне призначити обвинуваченому також додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

В силу п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до п. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На підставі викладеного апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а оскаржуваний вирок суду підлягає скасуванню в частині призначення покарання, з ухваленням у цій частині нового вироку.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права керувати всіма видами транспортних засобів строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 протягом іспитового строку наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок суду - залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржений у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Негайно після проголошення вручити копію вироку обвинуваченому та прокурору.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4