ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/1823/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/28/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.122 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

представника потерпілої- ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження, зареєстрованого у ЄРДР за № 0000127 від 31.08.2022 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_10 - ОСОБА_9 на вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 квітня 2024 року, -

Встановила:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Боричівка, Тернопільського району Тернопільської областіта жителя: АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, пенсіонера, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1ст. 122 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

Відповідно до ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік.

Згідно ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 2970 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят) гривень 55 коп. матеріальної шкоди, 20000 (двадцять тисяч) гривень моральної шкоди та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вироком суду також вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку суду, 30.08.2022 приблизно о 18 год 50 хв. ОСОБА_7 , прийшов на територію господарства, що за адресою: АДРЕСА_2 та зробив зауваження ОСОБА_10 щодо конфлікту з її дочкою, внаслідок чого у нього виник умисел, спрямований на умисне заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на скоєння даного кримінального правопорушення та знаючи про те, що здоров`я будь-якої людини рівною мірою охороняється законом і протиправне посягання на нього є кримінально караним, діючи умисно та цілеспрямовано, 30.08.2022 приблизно о 18 год 50 хв. ОСОБА_7 перебуваючи на території господарства ОСОБА_10 , що за адресою АДРЕСА_2 під час раптового конфлікту наніс ОСОБА_10 численні удари руками (кулаками), а саме у передню поверхню грудної порожнини, в результаті вказаних дій ОСОБА_7 , ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді переломів лівих ребер, що у своєму клінічному перебігу супроводжуються тривалим (більш як на 21 день) розладом здоров`я і за цією ознакою належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості - п. п. 2.2.1. 2.2.2. (в) Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень (МОЗ України, Київ, 1995). Синці за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень (п. 2.3.5. цих «Правил»).

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, а саме: умисне заподіяння тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

В апеляційних скаргах:

- обвинувачений просить повторно дослідити наявні у справі докази, а вказаний вирок суду змінити, перекваліфікувавши його дії на ч.1 ст.125 КК України, а також зменшити суму відшкодування моральної шкоди до 5000 гривень, відмовивши у стягненні витрат на професійну правову допомогу.

Вказані вимоги мотивує тим, що суд взяв до уваги тільки докази сторони обвинувачення та відхилив доводи сторони захисту.

Стверджує, що у матеріалах справи відсутні докази щодо спричинення тілесних ушкоджень саме середньої тяжкості, оскільки із долучених медичних документів у день конфлікту перелому ребер у потерпілої не виявлено, а такі появилися через тиждень.

Зазначає, що судом не взято до уваги обставину, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття та сприяння у розкритті злочину, оскільки обвинувачений неодноразово вибачався перед потерпілою та намагався із нею примиритись, але остання відмовлялась.

Вказує, що у частині вирішення цивільного позову потерпіла не довела жодними доказами завдання їй моральних страждань, а обвинувачений є непрацюючим пенсіонером і немає змоги виплатити визначену судом суму.

Звертає увагу, що медичний супровід є безоплатним, а призначене потерпілій лікування не відповідало встановленому діагнозу.

Крім того визначений судом розмір витрат на правову допомогу є перебільшеним та недоведеним, а прибутковий касовий ордер не підтверджує реальності витрат.

- представник потерпілої не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , вирок суду в частині призначеного покарання просить змінити та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, без встановлення іспитового строку, а також змінити вирок в частині вирішення цивільного позову, стягнувши на користь ОСОБА_10 моральну шкоди у розмірі 100 000 гривень.

Вказані вимоги мотивує тим, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого і є занадто м`яким.

Зазначає, що судом не враховано наявність обтяжуючих покарання обставин, а саме те, що злочин вчинено щодо особи, з якою винний раніше перебував у близьких відносинах, адже ОСОБА_7 допомагав потерпілій та доглядав за її внуками, а також не взято до уваги, що злочин було вчинено в присутності дітей, які бачили наслідки побиття їх бабусі.

Вказує, що судом при вирішенні цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди не враховано, що обвинувачений поводився нахабно щодо потерпілої, погрожував їй та намагався вплинути на свідків, внаслідок чого вона була змушена встановити вдома відеоспостереження та ізолювалась від суспільства, чим завдано їй моральних страждань, тому розмір відшкодування не відповідає вимогам розумності та справедливості.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника та обвинуваченого, які просять задовольнити апеляційну скаргу, з мотивів викладених у ній, потерпілу та її представника, що просять задовольнити їх апеляцію, а у задоволенні апеляції захисника обвинуваченого відмовити; прокурора, що вважає вирок суду законним і обґрунтованим та не вбачає підстав до задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та представника потерпілої, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Судом першої інстанції вказані вимоги були повністю дотримані, а висновки про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ними кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та кваліфікація його дій за цією статтею ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах, яким суд дав вірну юридичну оцінку, та у вироку достатньо мотивував.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки вони спростовуються сукупністю наявних у справі доказів, які були безпосередньо досліджені судом апеляційної інстанції в порядку вимог ч.3 ст.404 КПК України в ході проведення часткового судового слідства за клопотанням сторони захисту.

Так, з показів обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що 30.08.2022 до нього прибіг внук ОСОБА_10 - ОСОБА_11 та покликав його на допомогу, бо бабуся б`є маму. Він пішов до хати ОСОБА_10 і побачив, як остання б`є свою дочку ОСОБА_12 , у зв`язку із чим почав розбороняти їх, внаслідок чого ОСОБА_10 вдарила його, а він у відповідь вдарив її по голові. Далі ОСОБА_10 забігла на кухню. Після цього конфлікт перенісся у тамбур будинку, у тамбурі він обхопив ОСОБА_10 своїми руками і тримав її за руки щоб припинити конфлікт. Обвинувачений зазначив, що про свої дії щодо завдання ОСОБА_10 удару по голові він шкодує, неодноразово просив у неї пробачення, намагався примиритися із нею, але остання відмовляла йому. Разом з тим, вказав, що інших дій щодо потерпілої не вчиняв, ребер їй не ламав, що з нею сталось після конфлікту він не знає. Ударів в область грудної клітки їй не наносив і ребра не ламав.

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_10 вказала, що ввечері близько 18 год. 30.08.2022 вона з дочкою ОСОБА_13 та 6-річним онуком ОСОБА_14 на подвір`ї її будинку, куди зайшла дочка ОСОБА_15 з дітьми: 7-річним ОСОБА_16 та 10-річним ОСОБА_17 . У неї з її дочкою ОСОБА_18 виникла словесна суперечка, в ході якої вони зайшли у будинок. Коли вони з дочкою сварились і були в коридорі будинку, двері будинку в цей час були навстіж відкриті, ОСОБА_7 зайшов до неї на подвір`я, по дорозі голосно кричав. Потерпіла його почула і почала кричати до ОСОБА_7 : «йди звідси, не пхайся в мою сім`ю». Коли ОСОБА_7 почав заходити в будинок, потерпіла його руками випихала з будинку, вони вийшли перед входом до будинку біля сходів, там ОСОБА_7 притис її до «плітка», між ними почалась шарпанина. Надалі потерпіла забігла в будинок, ОСОБА_7 забіг за нею. В коридорі будинку він почав бити потерпілу, наносив удари їй в голову, в груди, почав копати. Потерпіла потягнулась до кухні щоб взяти щось для захисту, але ОСОБА_7 потягнув її за футболку і шарпнув назад у коридор, продовжив бити її. Коли прийшла до хати дочка ОСОБА_19 зі своєю місячною дитиною на руках, то ОСОБА_7 втік.

Потерпіла ОСОБА_10 також зазначила, що в той день бійки у неї більше ні з ким не було. Того ж дня, вона подзвонила в поліцію, а пізніше її забрали в лікарню, однак в подальшому від госпіталізації вона відмовилася, оскільки мала допомагати дочці ОСОБА_20 у догляді за її місячною дитиною. Вказала, що у неї було виявлено перелом ребер та гематома голови, вона двічі робила КТ. Восени 2022 року потерпіла була обмежена в рухах, польовими роботами не займалась, оскільки не могла, її дуже боліли ребра, навіть з ліжка встати було важко. Копати город їй допомагала братова ОСОБА_21 із її подругою ОСОБА_22 .

Окрім іншого вказала, що початок побиття її ОСОБА_7 бачила дочка ОСОБА_23 , але потім вона втекла. Також сусідка ОСОБА_24 розповідала потерпілій, що бачила з свого подвір`я події, які відбувались біля будинку ОСОБА_10 ..

Аналогічні покази потерпіла ОСОБА_10 дала в суді апеляційної інстанції під час її допиту.

Свідок ОСОБА_25 як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді ствердила, що потерпіла є її мамою, 30.08.2022 близько 17-18 год вона з своїми дітьми прийшла до потерпілої. На подвір`ї біля будинку була сестра свідка ОСОБА_19 і її двоє дітей. У свідка з матір`ю виникла суперечка, вони зайшли в будинок. У будинку під час сварки мати потерпіла ОСОБА_10 дала їй 3-4 ляпаси. Це побачив її старший син ОСОБА_17 і побіг до ОСОБА_7 .. Приблизно через 2 хв. у будинок зайшов ОСОБА_7 .. В коридорі між ним з матір`ю почались крики, потерпіла виштовхувала його в двері, перша його вдарила. ОСОБА_7 знову зайшов у будинок, після чого він із ОСОБА_10 знову почали кричати і обвинувачений один раз вдарив потерпілу в скроневу частину голови, в результаті чого з голови потерпілої пішла кров. Після цього свідок злякалася і вибігла на вулицю, що було далі не бачила, ОСОБА_7 і ОСОБА_10 залишилися в будинку самі. Сестра свідка ОСОБА_19 свідком подій, що відбувались у будинку, не була.

Після вказаних подій свідок зі своїми дітьми ночувала у ОСОБА_7 , а наступного дня поїхала до свого дому у Хмельницьку область. З матір`ю говорила наступного дня по телефону, остання повідомила, що в неї поломані ребра через те, що її побив ОСОБА_7 ..

Покази потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_25 є послідовними та узгоджуються з показами інших допитаних судом свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та частково з показами свідка ОСОБА_28 , а також іншими дослідженими судом доказами, які доповнюють одні одних.

Відповідно до ч.1 ст.240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Слідчий експеримент - це слідча (розшукова) дія, яка полягає в тому, що слідчий та/або прокурор в присутності понятих, а в разі необхідних випадках - за участю спеціаліста, підозрюваного, потерпілого, свідка, захисника, представника, з метою перевірки уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, проводить відтворення дій, обстановки, обставин певної події, та інші необхідні досліди чи випробування.

Метою слідчого експерименту є перевірка та уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Ця слідча дія найчастіше направлена на перевірку вже зібраних у справі доказів в результаті проведення інших слідчих дій (допитів, обшуків, огляду місця події та ін.). Однак дослідним шляхом можуть також перевірятися і припущення слідчого про ті чи інші обставини події, що досліджується.

З метою перевірки та уточнення таких доводів потерпілої та свідків, а також з метою відтворення механізму спричинених ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, слідчим було проведено слідчі експерименти, за участю потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_25 , що вбачається з протоколу проведення слідчого експерименту від 22.09.2022 з ілюстративною таблицею до нього, який був проведений з потерпілою ОСОБА_10 на території домогосподарства та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 192), та протоколу проведення слідчого експерименту від 22.09.2022, з ілюстративною таблицею до нього, який був проведений з свідком ОСОБА_25 (т.1 ст.199-203).

Зазначені слідчі експерименти були проведені у відповідності до вимог ст.240 КПК України, будь-яких зауважень чи застережень з боку учасників цієї слідчої дії не було.

З даних вищевказаних протоколів та додатків до них - таблиці ілюстрацій, вбачається, що потерпіла та свідок розповіли та показали обставини, за яких 30 серпня 2022 року ОСОБА_7 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_10 ..

Такі заявлені потерпілою ОСОБА_10 та свідком ОСОБА_25 відомості під час слідчого експерименту в цілому є аналогічними їх показам, наданих ними безпосередньо в судах обох інстанцій, а отже у колегії суддів немає підстав сумніватися у їх правдивості.

В судах обох інстанцій потерпіла ОСОБА_10 ствердила, що під час слідчого експерименту вона не вказала про удари в груди, оскільки під час побиття у неї дуже боліла голова, значно більше ніж груди, тому на біль в грудях тоді не звернула особливу увагу. Додала, що ОСОБА_7 бив її «як дикий звір», зокрема, наносив удари і в область грудної клітки. Після подій потерпіла дуже злякалась і поставила відеоспостереження будинку, щоб ОСОБА_7 більше не заходив у її домогосподарство.

Також предметом оцінки судом першої інстанції були покази свідків ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , які не були очевидцями конфлікту між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , однак вказували, що про обставини події їм стало відомо зі слів потерпілої.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 заперечує правильність кваліфікації своїх дій за ч.1 ст.122 К України, вважаючи, що його дії належало кваліфікувати за ч.1 ст.125 КК України. Мотивує тим, що тілесних ушкоджень, окрім одного удару рукою в голову, потерпілій не наносив, які б спричинили перелом її ребер, що утворили середньої тяжкості тілесні ушкодження. Вважає також, що в матеріалах провадження відсутні належні та допустимі докази тяжкості отриманих ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.

Такі доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вони спростовуються наявними у матеріалах провадження дослідженими судом доказами.

Як вбачається з протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 30.08.2022 року, складеного о 20:03 год., ОСОБА_10 звернулася із заявою до Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області, у якій зазначила, що 30.08.2022 близько 18 год. 50 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні житлового будинку по за адресою: АДРЕСА_2 під час конфлікту спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_10 .. Діагноз: підшкірна гематома, гематома скронево-тім`яної області ліворуч, підозра на перелом 4-го ребра зліва (т.1 а.с.184).

Згідно результатів комп`ютерної томографії органів грудної порожнини ОСОБА_10 від 30.08.2022, на момент дослідження (30.08.2022) немає КТ-ознак інфільтративних змін легень. КТ-ознаки підозри на перелом 4 ребра ліворуч (рекомендований КТ-контроль через 4-6 днів) (т.1 а.с.186).

Зазначені результати КТ, згідно заяви ОСОБА_10 від 31.08.2022 (т.1 а.с. 185), добровільно надані нею працівникам поліції.

Комп`ютерною томографією голови ОСОБА_10 від 30.08.2022 року встановлено, що на момент дослідження (30.08.2022) немає КТ-ознак об`ємних утворень, вогнищевих змін, крововиливів головного мозку. Підшкірна гематома скронево-тім`яної області ліворуч (т.1 а.с.187).

Дані КТ, згідно заяви ОСОБА_10 від 31.08.2022 (т.1 а.с. 185), добровільно надані нею працівникам поліції.

Як вбачається з висновку експерта №572 від 30.09.2022 року у ОСОБА_10 виявлені синець лівої скроневої ділянки волосистої частини голови із забиттям м`яких тканин, синець передньо-бокової поверхні грудей справа, синці правої бокової поверхні грудей, синець задньої поверхні грудей зліва, синці лівої сідниці. При вивчені на ім`я ОСОБА_10 комп`ютерних сканів органів грудної порожнини від 30.08.2022 та 05.09.2022 виявлені перелом 3-го та неповний перелом 4-го лівих ребер по передній поверхні.

Виявлені у ОСОБА_10 ушкодження, зважаючи на їх вид, відсутність ознак консолідації (зрощення) переломів, забарвлення синців тощо, утворились від дії тупих предметів незадовго до її звернення по медичну допомогу, не виключено в термін, вказаний у постанові.

Індивідуальні особливості поверхні травмуючих предметів у властивостях виявлених у ОСОБА_10 ушкоджень не відобразились. Такі ушкодження, загалом, властиві для утворення від ударів руками, ногами чи іншими тупими предметами.

Виявлені у ОСОБА_10 переломи лівих ребер у своєму клінічному перебігу супроводжується тривалим (більше 21 день) розладом здоров`я і за цією ознакою належить до тілесного ушкодження середньої тяжкості - п.п. 2.2.1 і 2.2.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. Синці за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень (п.2.3.5 цих «Правил») (т.1 а.с.188-191).

Сторона захисту, ставлячи під сумнів вказаний висновок експерта, зазначає, що при проведенні ОСОБА_10 КТ грудної клітки не було констатовано переломів ребер, а лише вказано про таку підозру.

З приводу таких доводів сторони захисту колегія суддів зазначає, що цей висновок експертом був даний не лише з урахуванням описаної КТ лікарем рентгенологом, а як вбачається з дослідної частини висновку експерта№572 від 30.09.2022 року, предметом безпосереднього дослідження експертом в ході проведення експертизи були оптичні комп`ютерні компакт-диски на ім`я ОСОБА_10 , на яких записані КТ скани голови і органів грудної порожнини від 30.08. та 05.09.20222 року, були вивчені разом із завідувачем рентгенологічного відділення ТОКЛ, експертом ДОЗ ТОДА з напрямку Променева діагностика та рентгенологія ОСОБА_31 , лікарем рентгенологом другої кваліфікаційної категорії зі стажем роботи за фахом 4 роки. За результатами такого дослідження було виявлено поперечний перелом 3-го лівого ребра по передній поверхні без зміщення відламків та неповний ( в межах кортикального шару) перелом 4-го лівого ребра по цій же поверхні. Переломи без ознак консолідації.

Експертиза була проведена завідувачем відділу, лікарем судово-медичним експертом першої кваліфікаційної категорії ОСОБА_32 , яка має кваліфікацію судового експерта з правом проведення судово-медичної експертизи за спеціальністю судово-медична експертиза, стаж експертної роботи 19 років.

Таким чином, зазначені посилання обвинуваченого та його захисника є неспроможними та такими, що не спростовують правильність вказаного висновку експерта.

При цьому, як вбачається з досліджених доказів, ОСОБА_10 30.08.2022 року, тобто одразу після спричинення їй ОСОБА_7 тілесних ушкоджень звернулася по медичну допомогу та із заявою до поліції. Будь-яких даних, які б свідчили про те, що тілесні ушкодження у вигляді перелому 3-го та 4-го ребер ОСОБА_10 отримала чи могла отримати в інший спосіб, матеріали кримінального провадження не містять, а отже колегія суддів критично оцінює про це доводи обвинуваченого.

Водночас покази свідків зі сторони захисту ОСОБА_33 та ОСОБА_34 , які в основному зводяться до характеристики стосунків між потерпілою та обвинуваченого, не спростовують встановлені судом фактичні обставини події. Крім того, покази свідка ОСОБА_33 , яка вказала, що бачила потерпілу ОСОБА_10 у вересні 2022 року на городі, не є свідченням відсутності у неї встановлених медичними даними та експертним шляхом тілесних ушкоджень. З цих же підстав колегія суддів погоджується і з критичною оцінкою долучених стороною захисту до матеріалів провадження фотознімків, копії договору від 20.09.2022 про налаштування та встановлення у будинку ОСОБА_10 відеоспостереження (т.2 а.с. 25) та копії квитанції на оплату послуг встановлення відеоспостереження від 20.09.2022 (т.2 а.с. 26).

Диспозиція ч.1 ст.122 КК України передбачає відповідальністю за умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.122 КК України.

Також, як на порушення права обвинуваченого ОСОБА_7 на захист, захисник обвинуваченого вказує на те, що у протоколі роз`яснення права на захист від 30.09.2022 обвинувачений зазначив, що бажає мати захисника, однак органом досудового розслідування захисника йому забезпечено не було.

З приводу таких доводів сторони захисту, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з протоколу роз`яснення права на захист від 30.09.2022 року (т.1 а.п.210), слідчим СВ ВП №3 (м.Теребовля) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області було повідомлено ОСОБА_7 про те, що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та роз`яснено останньому його право на кваліфіковану правову допомогу, яке він може реалізувати, обравши собі захисника або шляхом призначення йому захисника безоплатно за рахунок держави.

Вказаний протокол ОСОБА_7 було підписано та власноруч зазначено, що він бажає мати захисника та покази буде давати в присутності захисника.

Відповідно до вимог ст. 48 КПК України, захисник може у будь-який момент бути залученим підозрюваним, обвинуваченим, їх законними представниками, а також іншими особами за проханням чи згодою підозрюваного, обвинуваченого до участі у кримінальному провадженні. Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані надати затриманій особі чи особі, яка тримається під вартою, допомогу у встановленні зв`язку із захисником або особами, які можуть запросити захисника, а також надати можливість використати засоби зв`язку для запрошення захисника. Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані утримуватися від надання рекомендацій щодо залучення конкретного захисника.

Частиною 1 ст.49 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд зобов`язані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадках, якщо: 1) відповідно до вимог статті 52 цього Кодексу участь захисника є обов`язковою, а підозрюваний, обвинувачений не залучив захисника; 2) підозрюваний, обвинувачений заявив клопотання про залучення захисника, але за відсутністю коштів чи з інших об`єктивних причин не може його залучити самостійно; 3) слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд вирішить, що обставини кримінального провадження вимагають участі захисника, а підозрюваний, обвинувачений не залучив його. Захисник може бути залучений слідчим, прокурором, слідчим суддею чи судом в інших випадках, передбачених законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги.

В даному випадку, не встановлено підстав, передбачених ст.52 КПК для обов`язкової участі захисника у цьому кримінальному провадженні, а ОСОБА_7 із клопотанням до слідчого про забезпечення йому захисника з безоплатної правової допомоги з причин, що він не може його залучити самостійно, не звертався. Обставини кримінального провадження не вимагали участі захисника.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що під час здійснення кримінального провадження ОСОБА_7 були надані всі передбачені законом можливості для реалізації його права на захист та 12.10.2022 у протоколі допиту підозрюваного ОСОБА_7 зазначено про те, що ознайомившись із своїми правами підозрюваний заявив, що давати показання він погоджується, участі захисника не потребує, та не залучає, це не пов`язано із його матеріальним становищем (т.2 а.с. 73-74). Вказаний протокол ОСОБА_7 було підписано без жодних зауважень та власноручно зазначено, що з його слів надруковано вірно та ним прочитано.

Інших процесуальних дій, результати яких би були покладені судом в основу обвинувального вироку, за участю ОСОБА_7 на досудовому розслідуванні проведено не було. В судовому засіданні обвинувачений давав покази безпосередньо суду, у відповідності до принципів ст.23 КПК України з участю захисника.

Таким чином, колегією суддів не встановлено порушення права ОСОБА_7 на захист, про що вказує його захисник в апеляційній скарзі, які б стали підставою для визнання отриманих за його участю доказів недопустимими.

На думку колегії суддів, під час апеляційного розгляду справи не знайшли свого підтвердження також доводи апеляційних скарг обвинуваченого та представника потерпілої з приводу невідповідності призначеного судом покарання обвинуваченому ОСОБА_7 особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним злочину.

Так, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта.

В даному випадку, призначаючи ОСОБА_7 за ч.1 ст.121 КК України покарання, суд першої інстанції її визначив вірно, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, так як вона відповідає вчиненому злочину та особі обвинуваченого, необхідна й достатня для його виправлення та попередження нових правопорушень.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається з матеріалів справи, при призначенні ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.75 КК України суд у повній мірі дотримався зазначених вимог.

Згідно матеріалів справи, суд при призначенні покарання ОСОБА_7 врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до вимог ст.12 КК України відноситься до нетяжких злочинів, конкретні обставини провадження, мотиви та наслідки які настали, особу винного, який який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем свого проживання, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому.

Зазначені обставини стали підставою для призначення покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі та звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України із встановленням терміну іспитового строку, оскільки місцевий суд дійшов вірного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе без його ізоляції від суспільства, оскільки з врахуванням даних про особу обвинуваченого та фактичних обставин кримінального провадження саме таке покарання є необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

При цьому, колегія суддів враховує, що думка потерпілої щодо міри та розміру покарання обвинуваченому має враховуватися під час призначення покарання, водночас не є вирішальною для суду, і на це неодноразово звертає увагу Верховний Суд у своїх постановах.

Тому, доводи про це апеляційної скарги представника потерпілої колегія суддів вважає неприйнятними.

На несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання й видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватися під час призначенні покарання.

Таких невідповідностей при призначенні покарання ОСОБА_7 колегією суддів не встановлено.

Ураховуючи наведене та зважаючи на конкретні обставини цього кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, встановлені місцевим судом дані, колегія суддів вважає, що досягти мети покарання та попередження вчинення ОСОБА_7 нових злочинів можливо без його ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою.

За таких обставин доводи представника потерпілої про неправильність призначеного ОСОБА_7 покарання не знайшло свого підтвердження.

При цьому посилання в апеляційній скарзі представника потерпілої на те, що судом безпідставно не було враховано наявність обтяжуючих покарання обставин, а саме те, що злочин вчинено щодо особи, з якою винний раніше перебував у близьких відносинах, адже ОСОБА_7 допомагав потерпілій та доглядав за її внуками, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки будь-яких обтяжуючих вину ОСОБА_7 обставин не було встановлено органом досудового розслідування, а суд, відповідно до вимог ст. 337 КПК України здійснює судовий розгляд лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Також не знайшли свого підтвердження доводи обвинуваченого про суворість призначеного йому судом покарання, оскільки з урахуванням усіх викладених вище обставин місцевий суд призначив покарання ОСОБА_7 за вчинене ним діяння у межах санкції статті обвинувачення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що альтернативні види покарання, передбачені санкцією ч.1 ст.122 КК України у виді виправних робіт чи обмеження волі не можуть бути застосовані до ОСОБА_7 в силу вимог ч.2 ст.57 та ч.3 ст.61 КК України, оскільки він є особою пенсійного віку.

Разом з тим, судом першої інстанції не знайдено підстав для застосування ст.69 КК України і з таким висновком місцевого суду повністю погоджується й колегія суддів, оскільки відсутні обставини, які відповідно до положень ст.66 КК України пом`якшують покарання та істотно знижуть ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно визначено вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_35 та не вбачає підстав для посилення йому покарання, як про це ставить питання в апеляційній скарзі представник потерпілої чи пом`якшення покарання, на що вказує обвинувачений.

Також колегія суддів не вбачає й підстав до задоволення апеляційної скарги представника потерпілої та обвинуваченого про невідповідність визначеного судом розміру моральної шкоди, виходячи з наступного.

Як передбачено ч. 1 ст. 129 КПК, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

У ході аналізу позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди місцевий суд врахував характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач ОСОБА_10 , характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), її стан здоров`я, тяжкість та тривалість вимушених змін у її життєвих і виробничих відносинах, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та інші обставини, у тому числі ситуацію, яка склалась в її житті.

Під час вирішення питання щодо розміру завданої моральної шкоди місцевий суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Із цим підходом погоджується і колегія суддів, зважаючи на таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що місцевий суд у судовому рішенні навів мотиви та підстави, з яких виходив під час встановлення розміру моральної шкоди, доводи апеляційних скарг обвинуваченого та представника потерпілої про необґрунтованість розміру визначеного морального відшкодування, є не переконливі.

При цьому, посилання представника потерпілої в апеляційній скарзі на те, що злочин було вчинено в присутності дітей, які бачили наслідки побиття їх бабусі, а також не враховано судом, що обвинувачений поводився нахабно щодо потерпілої і вона була змушена встановити вдома відеоспостереження та ізолювалась від суспільства, є необґрунтованими, оскільки місцевим судом було в повній мірі враховано усі обставини, які стали підставою для визначення розміру заподіяної моральної шкоди.

Також колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про відшкодування понесених потерпілою ОСОБА_10 витрат на правову допомогу.

Так, положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до вимог ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із: витрат на правову допомогу; витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів, виготовленням дублікатів і копій документів.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Така позиція відображена і в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №159/5837/19.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За змістом ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначені суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Встановлено, що правнича допомога потерпілій ОСОБА_10 у даному кримінальному провадженні надавалась адвокатом ОСОБА_9 ..

На підтвердження витрат на правничу допомогу подано: ордер на надання правничої (правової) допомоги від 20.06.2023, виданий на підставі договору про надання правової допомоги від 29.05.2023 та квитанцію до прибуткового касового ордера №2 від 25.04.2024, згідно якої ОСОБА_10 на підставі договору про надання правової допомоги від 29.05.2023 сплачено адвокату ОСОБА_9 20000 грн.

Разом з тим, місцевим судом було вірно враховано, що стороною потерпілої не надано суду договору про надання правничої допомоги, детальний опис робіт, наданих послуг, виконаних адвокатом та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що позбавило суд можливості визначення розміру гонорару.

Таким чином, колегія суддів погоджується з визначенням місцевим судом розміру понесених потерпілою ОСОБА_10 витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн., з урахуванням критеріїв виправданості витрат на правову допомогу, розумності їх розміру та співмірності.

За наведених вище обставин колегія суддів не вбачає підстав до задоволення апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_7 про відмову у стягненні з нього на користь потерпілої ОСОБА_10 понесених нею витрат на правову допомогу, так як таке відшкодування є необхідним для позивача (потерпілої), яка була вимушена залучити до справи для захисту свої прав адвоката.

Також, на думку колегії суддів, голослівними є твердження обвинуваченого про те, що медичний супровід є безоплатним, а призначене потерпілій лікування не відповідало встановленому діагнозу.

Як встановлено судом, 30.08.2022 року діями ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_10 було завдано тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Приймаючи рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 2970 грн. 55 коп. понесених нею матеріальних витрат внаслідок вчинення щодо нею злочину, суд першої інстанції своє рішення обґрунтував долученими до позовної заяви доказами, які були предметом дослідження та перевірки судом та обґрунтовують витрати на придбання медичних препаратів, проведення медичних обстежень після отримання потерпілою тілесних ушкоджень, необхідних для відновлення нормального самопочуття.

Зокрема судом було досліджено довідку про те, що остання зверталася за медичною допомогою в приймальне відділення 30.08.2022 о 20 год 20 хв з діагнозом: ЗЧМТ. Струс головного мозку Підщелепна гематома справа. Забій грудної клітки зліва. Перелом 4 ребра зліва. Проведено обстеження: КТ голови та органів грудної клітки, загальний аналіз крові. Від госпіталізації відмовилася (т.1 а.с.18); копії КТ голови та органів грудної порожнини ОСОБА_10 від 30.08.2022 та від 05.09.2022; довідку Теребовлянської АЗПСМ від 08.11.2022 за №242, згідно якої підтверджено, що ОСОБА_10 зверталася до сімейого лікаря 09.09.2022, їй призначено лікування препаратами: діокор 80 мг, корамаг, корвалтаб екстра, анантаваті на 2 тижні (т.1 а.с.19); фіскальні чеки ПН40, № 205055, № 204723 про сплату медичних препаратів на загальну суму 970, 55 грн; фіскальний чек ФОП ОСОБА_36 медичний кабінет від 05.09.2022 про сплату КТ головного мозку та КТ грудної порожнини на суму 2000 грн (т.1 а.с.20).

Встановлено, що загальна сума підтверджених витрат на діагностику та придбання ліків ОСОБА_10 становить 2970,55 грн., яка відповідно до положень ч.2 ст.127, ч.1 ст.129 КПК України, ч.1 ст.1166 ЦК України підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_7 ..

Доказів, які б об`єктивно вказували на те, що медичний огляд за допомогою КТ потерпіла проходила безкоштовно, або про те, що призначене потерпілій лікування не відповідало встановленому діагнозу, матеріали кримінального провадження не містять, у зв`язку із чим й вимога апеляційної скарги обвинуваченого про відмову у задоволенні позовних вимог потерпілої ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної шкоди, до задоволення не підлягає.

За наслідками апеляційного розгляду даного кримінального провадження, колегією суддів не встановлено таких порушень вимог КПК місцевим судом під час розгляду кримінального провадження та оцінки доказів, які б стали підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а отже не вбачає підстав до задоволення поданих апеляційних скарг.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_10 - ОСОБА_9 на вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_7 за ч.1 ст.122 КК України залишити без задоволення.

Вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_7 за ч.1 ст.122 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді