У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» квітня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

законного представника особи

стосовно якої передбачається застосування

примусових заходів виховного характеру ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001308 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів виховного характеру ОСОБА_8 , на ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 вересня 2024 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Миколаєва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- щодо застосування примусових заходів виховного характеру за ч. 2 ст. 125, ст. 128 КК України,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_8 примусових заходів виховного характеру на підставі п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 501 КПК України, у зв`язку із неможливістю застосування примусових заходів виховного характеру до ОСОБА_8 , який після вчинення у віці п`ятнадцяти років суспільно небезпечних діянь, відповідальність за вчинення яких настає з шістнадцяти років (умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я ч. 2 ст. 125 КК України, необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження ст. 128 КК України), на момент розгляду клопотання досяг повноліття.

Кримінальне провадження № 0001308 закрито.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою на підставі ч. 2 ст. 502 КПК України, відмовити у застосуванні щодо ОСОБА_8 примусових заходів виховного характеру, за не доведеністю обставин, визначених у п. 2 ч. 1 ст. 501 КПК України, і закрити кримінальне провадження.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Захисник з висновком суду першої інстанції про доведеність поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_8 суспільно небезпечних діянь, які йому інкримінують, не згодна. Вважає ухвалу суду такою, що суперечить фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Зазначила, що клопотання про застосування до ОСОБА_8 примусових заходів виховного характеру складено слідчим СВ Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_9 , 29.01.2019 цим же слідчим у кримінальному проваджені №0001308 прийнято процесуальне рішення про перекваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 1 ст.125 на ч. 2 ст. 125 КК України.

30.01.2019 слідчий ОСОБА_9 повідомив сторону захисту про завершення досудового розслідування у кримінальному проваджені та надав доступ до матеріалів досудового розслідування. Зазначає, що питання про наявність повноважень у слідчого ОСОБА_9 проводити досудове розслідування та приймати процесуальні рішення у кримінальному проваджені №0001308, було поставлено стороною захисту під час судового розгляду в суді першої інстанції. Прокурором на підтвердження повноважень слідчого ОСОБА_9 було надано лише витяг з ЄРДР. При цьому прокурор зазначила, що інших процесуальних документів, яким би підтверджувались повноваження слідчого ОСОБА_9 , в матеріалах кримінального провадження не має. На думку захисника, це свідчить про те, що процесуального рішення керівника органу досудового розслідування про проведення досудового розслідування цим слідчим, ані у формі доручення, ані у формі постанови матеріали кримінального провадження не містили.

Захисник не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що повноваження слідчого ОСОБА_9 підтверджуються наданим прокурором витягом з ЄРДР. Вказала, що наявне у матеріалах кримінального провадження доручення слідчому СВ Корабельного ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_10 на проведення досудового розслідування, не може свідчити про наявність таких повноважень у слідчого ОСОБА_9 , який також брав участь у кримінальному провадженні шляхом прийняття процесуальних рішень та відкриття матеріалів в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 290 КПК України.

Посилається на правову позицію Верховного Суду, висловлену в Постанові від 19.04.2018 у справі №754/7062/15, згідно якої надання сторонам доступу до матеріалів досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України не уповноваженою особою, прирівнюється до не відкриття матеріалів. З огляду на вказану правову позицію, враховуючи, що у слідчого ОСОБА_9 не було повноважень вчиняти будь-які процесуальні дії у вказаному кримінальному проваджені, в тому числі дії, визначені у ч. 1 ст. 290 КПК України, та відповідно до частини 12 цієї статті, захисник вважає, що суд першої інстанції не мав права визнавати докази, які містились в цих матеріалах, як належні і допустимі.

Також додає, що клопотання про застосування до ОСОБА_8 примусових заходів виховного характеру складено слідчим ОСОБА_9 , який не мав на це повноважень, тобто, неуповноваженою особою. Внаслідок чого, прийняте ним процесуальне рішення є юридично нікчемним та не тягне за собою будь-яких правових наслідків. Вважає, що у такому випадку, ОСОБА_8 не набув процесуального статусу особи, відносно якої складено клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру. На думку захисника, наведені в ухвалі суду першої інстанції мотиви, з яких суд відхилив доводи сторони захисту щодо правових наслідків відсутності повноважень у слідчого ОСОБА_9 , проводити досудове розслідування, в тому числі, складати клопотання про застосування до ОСОБА_8 примусових заходів виховного характеру, суперечать загальним засадам кримінального провадження.

Вважає, що вказані порушення, допущені під час досудового розслідування, згідно зі ст. 412 КПК України, є істотними, які виключали постановлення у справі ухвали, якою ОСОБА_8 визнано таким, що вчинив суспільні небезпечні діяння, відповідальність за які, відповідно до ч. 1 ст. 22 КК України, настає з шістнадцяти років.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

17 червня 2018 року приблизно о 12:30 годині неповнолітній ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходячись на футбольному полі зі штучним зеленим покриттям на території Миколаївської ЗОШ № 54, розташованої за адресою: м. Миколаїв, пр. Корабелів, 10, в ході конфлікту з потерпілим неповнолітнім ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який виник на підставі особистих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення останньому тілесних ушкоджень, наніс йому кулаком правої руки один удар в область верхньої губи зліва, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді забитої рани верхньої губи зліва, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Окрім того, продовжуючи конфлікт, ОСОБА_8 , не передбачаючи можливих наслідків, хоча повинен був і міг передбачити їх настання, наніс потерпілому ще не менше двох ударів в область обличчя, від яких останній впав, вдарившись потилицею об штучне покриття футбольного поля, в результаті чого йому були спричинені тілесні ушкодження у виді струсу головного мозку, синця та забою м`яких тканин потиличної області, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я.

Дослідженням особистості ОСОБА_8 встановлено, що він на момент вчинення суспільно небезпечного діяння був неповнолітнім, його вік складав 15 років 9 місяців, на момент винесення рішення судом є повнолітнім. З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність поза розумним сумнівом, що ОСОБА_8 у віці п`ятнадцять років вчинені суспільно небезпечні діяння, а саме:

- умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Його дії суд кваліфікував за ч. 2 ст. 125 КК України;

- необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження. Його дії суд кваліфікував за ст. 128 КК України;

Відповідальність за вчинені суспільно небезпечні діяння відповідно до ч.1 ст. 22 КК України настає з шістнадцяти років.

Судом першої інстанції зазначено, що системний аналіз норм КК України та КПК України, що стосуються суті та порядку застосування примусових заходів виховного характеру, зокрема, статей 97, 105 КК України призводить до висновку, що вони можуть бути застосовані виключно до неповнолітньої особи.

У той же час, на момент розгляду клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру, ОСОБА_8 є повнолітнім. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що до ОСОБА_8 не можуть бути застосовані примусові заходи виховного характеру, що відповідно до ч. 2 ст. 501 КПК України зобов`язує суд постановити ухвалу про відмову у застосуванні примусових заходів виховного характеру і закриття кримінального провадження.

Позиції учасників судового провадження.

Законний представник особи стосовно якої передбачається застосування примусових заходів виховного характеру ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 вважала ухвалу суду законною та обґрунтованою, просила залишити її без змін.

Від представника потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 , надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційній суд встановив таке.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 500 КПК України, судовий розгляд клопотання про застування примусових заходів виховного характеру здійснюється в судовому засіданні згідно із загальними правилами цього Кодексу. Судовий розгляд завершується постановленням ухвали про застосування примусових заходів виховного характеру або про відмову в їх застосуванні.

Відповідно до вимог п. 1-3 ч. 1 ст. 501 КПК України під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд з`ясовує такі питання: чи мало місце суспільно небезпечне діяння; чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння; чи слід застосувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме.

Згідно ч. 2 ст. 501 КПК України, якщо під час судового розгляду не буде доведено однієї з обставин, передбачених у пункті 1 або 2 частини першої цієї статті, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову у застосуванні примусових заходів виховного характеру і закрити кримінальне провадження.

Оскаржувана ухвала зазначеним вимогам закону відповідає.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 01.02.2019 прокурор Миколаївської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_13 звернулась до суду з клопотанням про застосування щодо ОСОБА_8 примусових заходів виховного характеру.

За наслідками розгляду цього клопотання, судом першої інстанції відповідно до ст. 501 КПК України, надано належну правову оцінки тому, чи мало місце суспільно небезпечне діяння та чи доводять надані стороною обвинувачення докази причетність ОСОБА_8 до вчинення суспільно небезпечних діянь, які йому інкримінують, а також, чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння.

Так під час встановлення вказаних обставин суд першої інстанції допитав особу, стосовно якої передбачається застосування примусових засобів виховного характеру ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

В ході судового розгляду ОСОБА_8 відмовився від надання суду показань, не висловився відносно визнання чи невизнання ним вини, зазначаючи лише, що він повністю погоджується зі своїми захисниками.

Потерпілий ОСОБА_11 суду пояснив, що навчався з ОСОБА_8 в одній школі, знав його в обличчя та за ім`ям. В червні 2018 року ОСОБА_8 викликав потерпілого на розмову на території футбольного майданчика ЗОШ № 54 в Корабельному районі міста Миколаєва. Приблизно через 10-15 хв ОСОБА_8 під`їхав на мопеді з невідомим потерпілому хлопцем, як він зрозумів, це був приятель ОСОБА_8 . Потерпілий та ОСОБА_8 наблизились один до одного, потерпілий протягнув руку щоб привітатися, але ОСОБА_8 одразу почав наносити йому удари кулаком по обличчю, нанісши спочатку два удари. Потерпілий, відступивши, попросив ОСОБА_8 поговорити, але той замість цього наніс ще декілька ударів по обличчю, внаслідок чого потерпілий впав на спину на штучне покриття футбольного майданчика, вдарився об нього головою та втратив свідомість на короткий проміжок часу, близько 10-15 секунд, потім за допомогою друзів зміг піднятися на ноги.

ОСОБА_8 нічого не казав потерпілому між нанесеннями ударів, тому останній не розумів причину його побиття. На думку потерпілого, конфлікт стався через те, що ОСОБА_8 не сподобалось, як потерпілий переписувався зі знайомим останнього на ім`я ОСОБА_19 . В ході конфлікту він (потерпілий) не наносив ударів ОСОБА_8 , не завдавав йому тілесних ушкоджень.

Судом першої інстанції також досліджений протокол та відеозапис проведення слідчого експерименту від 18.12.2018 (т. 1 а.п. 234-238) за участю потерпілого, в ході якого той вказав, яким саме чином ОСОБА_8 наносив йому удари, відтворюючи за участі статиста обставини спричинення тілесних ушкоджень, при цьому вказана інформація узгоджується із показаннями потерпілого, дослідженими судом.

Судом також встановлено, що усі свідки події мали дружні або приятельські стосунки із ОСОБА_8 (свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ), та з потерпілим ОСОБА_11 ( ОСОБА_15 , ОСОБА_14 ). Встановлено, що показання як потерпілого ОСОБА_11 , так і свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 підтверджують факт спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень потерпілому. При цьому, удари наносилися виключно ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_11 , і саме ОСОБА_8 став ініціатором переходу конфлікту у площину, пов`язану із застосуванням фізичного насильства.

Окрім того, судом першої інстанції також досліджені письмові докази, які узгоджуються із показаннями потерпілого, свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Так, з відомостей, що містяться у протоколі прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 19.06.2018 (т.1 а.п.19), вбачається, що ОСОБА_20 , яка є матір`ю неповнолітнього потерпілого, повідомила, що 17.06.2018 в період з 12:00 години до 14:00 години, на території ЗОШ № 54 за адресою: м. Миколаїв, пр. Корабелів, 10, невстановлена особа нанесла ОСОБА_11 , 2001 року народження, тілесні ушкодження.

Згідно рапортів від 20.06.2018 (т.1 а.п. 20, 21), Обласна дитяча лікарня повідомила органи поліції про те, що ОСОБА_11 , 2001 року народження, 17.06.2018 близько 13:00 години був побитий ОСОБА_21 за адресою: м. Миколаїв, пр. Корабелів, 10, на парковці, та доставлений швидкою до лікарні з діагнозом закрита черепно-мозкова травма, СГМ, забійна рана губи. З інформації, що міститься у зворотному повідомленні приймального відділення Міської лікарні швидкої медичної допомоги від 20.06.2018 вбачається, що ОСОБА_11 був поставлений діагноз: струс мозку, забій м`яких тканин обличчя та рекомендована госпіталізація в Обласну дитячу лікарню (т.1 а.п.31).

Як вбачається з довідки від 17.06.2018, потерпілий звертався за медичною допомогою у приймальне відділення міської лікарні №5 (т.1 а.п.32).

Дані щодо виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень, його лікування та стану його здоров`я узгоджується із відомостями, що містяться у у копіях медичних карт стаціонарного хворого № 5028, № 6982 (т. 1, а.п. 205-233).

Також до матеріалів справи законним представником неповнолітнього потерпілого ОСОБА_20 долучено фотографії, на яких зображений потерпілий ОСОБА_11 із тілесними ушкодженнями обличчя, які суд першої інстанції визнав належними та допустимими (т. 1 а.п. 27, 28).

Наявність у потерпілого тілесних ушкоджень, які зафіксовані на фотознімках, підтверджені також висновками судово-медичних експертиз №1023 від 08.10.2018 та № 330 від 31.12.2018 (т.1, а.с. 34-37, 39-40)

З висновків зазначених експертиз вбачається, що у ОСОБА_11 наявні тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, забійної рани верхньої губи зліва, забої та синці м`яких тканин потиличної області. Вказані тілесні ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів за механізмом удару. З урахуванням характеру та особливостей тілесних ушкоджень, потерпілому було спричинено не менше 2 травматичних впливів.

Тілесні ушкодження у вигляді забою та синців м`яких тканин потиличної області та струсу головного мозку могли утворитися при падінні стоячи людини на площину з наступним ударом потиличною областю об тверде покриття землі. Наявність забійної рани верхньої губи зліва може свідчити про те, що падінню передував удар в обличчя (в область губи). Тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, синця та забою м`яких тканин потиличної області відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Тілесні ушкодження у вигляді забійної рани верхньої губи зліва відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Отже, показання потерпілого щодо характеру та локалізації спричинених йому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень підтверджені медичними довідками та висновками судово-медичних експертиз.

Встановлено, що ОСОБА_8 на момент вчинення суспільно небезпечного діяння був неповнолітнім, його вік складав 15 років 9 місяців.

Дослідивши надані докази, проаналізувавши доводи учасників провадження та надавши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність поза розумним сумнівом, що ОСОБА_8 у віці п`ятнадцять років вчинені суспільно небезпечні діяння, а саме:

- умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Його дії суд кваліфікував за ч. 2 ст. 125 КК України;

- необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження. Його дії суд кваліфікував за ст. 128 КК України;

Відповідальність за вчинені суспільно небезпечні діяння відповідно до ч.1 ст. 22 КК України настає з шістнадцяти років.

На момент розгляду клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру, ОСОБА_8 є повнолітнім.

За таких обставин, до ОСОБА_8 не можуть бути застосовані примусові заходи виховного характеру, оскільки на момент розгляду клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру ОСОБА_8 досяг повноліття.

Тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_8 примусових заходів виховного характеру на підставі п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 501 КПК України, у зв`язку із неможливістю застосування примусових заходів виховного характеру до ОСОБА_8 , який після вчинення у віці п`ятнадцяти років суспільно небезпечних діянь, відповідальність за вчинення яких настає з шістнадцяти років (за ч. 2 ст. 125 та ст. 128 КК України), на момент розгляду клопотання досяг повноліття.

Що стосується доводів захисника про відсутність у слідчого ОСОБА_9 повноважень для проведення досудового розслідування та прийняття процесуальних рішень у кримінальному проваджені №0001308, то ці доводи також були перевірені судом першої інстанції та їм надана належна оцінка. Аналогічні доводи зазначені захисником і в апеляційній скарзі.

Так, частина 1 статті 39 КПК, серед повноважень керівника органу досудового розслідування вказує на право визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.

Суд першої інстанції зазначив, що рішення керівника органу досудового розслідування, формалізоване у тій чи іншій формі, відображається також у інших документах, що складаються в ході досудового розслідування, в тому числі, при реєстрації кримінальних правопорушень у Єдиному реєстрі досудових розслідувань.

Судом першої інстанції досліджено два витяги з ЄРДР стосовно даного кримінального провадження, які були зроблені 29.01.2019 (т. 2, а.п. 164) та 30.01.2019 (т. 1, а.п. 17-18).

У витягах з ЄРДР слідує, що ОСОБА_9 , який виносив постанову про зміну правової кваліфікації, вказаний у якості слідчого, що здійснює досудове розслідування, а у витязі від 29.01.2019, окрім цього, вказана слідчий ОСОБА_10 .

Протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 30.01.2023 також складений слідчим ОСОБА_9 . Вказаний протокол підписаний як ОСОБА_8 , так і його захисником ОСОБА_7 . При цьому, у зауваженнях до протоколу захисник вказував лише про недоліки постанови про залучення законного представника потерпілого, не зазначаючи при цьому, що (на її думку) відкриття здійснювалося неуповноваженою особою, про що захисник стверджувала в суді.

Ненадання суду постанови про призначення слідчого/групи слідчих у даному кримінальному провадженні не свідчить про порушення порядку визначення слідчого, що уповноважений проводити досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, а інформація, що міститься у вказаних витягах з ЄРДР свідчить про те, що такими (визначеним керівником органу досудового розслідування) слідчим були, зокрема, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . З аналогічних підстав суд першої інстанції також відхилив доводи захисника про складення неналежною особою клопотання про застосування до ОСОБА_8 заходів виховного характеру, з чим погоджується і апеляційний суд.

За таких обставин колегія суддів не знаходить підстав для скасування ухвали суду з підстав зазначених захисником в апеляційній скарзі. Тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 412, 424, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів виховного характеру ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05 вересня 2024 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_22