Провадження № 11-кп/824/1373/2025 Доповідач: ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

03 лютого 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі

суддів: ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар - ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0002187 від 24.10.2023 року за апеляційною скаргою прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва на вирок Подільського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Білолуцьк Новопсковського району Луганської області, громадянина України, непрацюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий;

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами;

на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року не скоїть нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього, передбачені ст. 76 КК України обов`язки, а саме періодично заявлятися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

вирішено питання про процесуальні витрати.

Відповідно до вироку, 24.07.2023, приблизно о 22 годині 30 хвилин, водій ОСОБА_7 , керуючи технічно-справним мотоциклом «Honda CBR 1000RR», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю 95-100 км/год. в крайній лівій смузі, з трьох наявних, на проїзній частині вулиці Набережно-Рибальської зі сторони проспекту Володимира Івасюка в напрямку Гаванського мосту в місті Києві, наближаючись до регульованого світлофорним об`єктом перехрестя з вулицею Електриків, де по напрямку його руху горів зелений сигнал світлофору, ОСОБА_7 перевищив максимальну дозволену швидкість у межах населеного пункту, яка становить 50 км/год, порушуючи вимоги п. 1.5, 2.3(б), п. 12.9(б) Правил дорожнього руху України, та допустив зіткнення із автомобілем «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 , який у свою чергу виконував маневр повороту ліворуч на вулицю Електриків, в результаті чого пасажир мотоциклу ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження, що знаходиться у прямому причинному зв`язку з виникненням вказаної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор вказав на те, що у мотивувальній частині вироку суд жодним чином не вмотивував своє рішення щодо не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, залишивши поза увагою характер допущеного ним порушення ПДР України, заподіяні наслідки у виді тілесних ушкоджень, а також те, що ДТП сталась внаслідок грубого порушення ним законодавчих приписів та що дії ОСОБА_7 перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із ДТП та її наслідками, а тому призначене судом покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. За таких обставин, просив оскаржуваний вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк 1 рік та на підставі ст. 75 КК України звільнити останнього від відбування основного покарання з встановленням іспитового строку 1 рік з покладенням на нього, визначених п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України обов`язків. В решті вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; пояснення прокурора, який апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити; пояснення обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування вироку при розгляді справи судом апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, був проведений відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, за яких суд обмежився лише допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого.

За змістом частин третьої та четвертої ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. При цьому допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадків, передбачених частиною третьою статті 323 та статтею 381 КПК України. Аналіз указаної норми закону дає підстави стверджувати те, що умовами її застосування є з`ясування судом розуміння та усвідомлення учасниками судового провадження змісту обставин, які не оспорюються та роз`яснення їм неможливості оскарження цих обставин у апеляційному порядку. Лише за умови внутрішнього переконання суду у правильності розуміння та усвідомлення зазначених обставин учасниками судового провадження, в тому числі і щодо неможливості їх оскарження в апеляційному порядку, при наявності на це згоди всіх учасників судового провадження суд може ухвалити рішення про судовий розгляд в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України. Обов`язковість допиту обвинуваченого, передбачена ч. 4 ст. 349 КПК України, викликана необхідністю з`ясування дійсності визнання обвинуваченим фактичних обставин кримінального провадження, усвідомлення ним сутності цього обвинувачення, з`ясування факту доведеності обставин, визначених у ч. 1 ст. 91 КПК України, внаслідок чого відпадає необхідність дослідження доказів у суді першої інстанції. При здійсненні судового розгляду в порядку ч. 3 ст.349 КПК України учасники судового провадження законодавцем обмежуються у можливості оскарження вироку в частині обставин, докази щодо яких не досліджувались, що викликає у суду обов`язок не лише належного з`ясування зазначених вище обставин, але і роз`яснення наслідків у виді обмеження на апеляційне оскарження та з`ясування того, що учасники судового провадження правильно розуміють сутність цих наслідків.

Проте цих вимог закону суд першої інстанції у повній мірі не дотримався.

Так, у ході апеляційного розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що 24.07.2023 року, приблизно о 22 годині 30 хвилин, він разом з пасажиркою ОСОБА_9 , яка сиділа позаду, рухалися на мотоциклі «Honda CBR 1000RR», по вулиці Набережно-Рибальській зі сторони проспекту Володимира Івасюка в напрямку Гаванського мосту в місті Києві та наближалися до перехрестя з вулицею Електриків, де він мав намір рухатись прямо в бік Гаванського моста. Безпосередньо перед виїздом на перехрестя по напрямку руху йому горів зелений сигнал світлофору, у цей час до перехрестя під`їхав автомобіль «Daewoo Lanos», після чого трапилося зіткнення, вони з ОСОБА_9 отримали травми та були госпіталізовані. Зазначив, що дійсно в суді першої інстанції свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України визнав так як перевищив швидкісний режим, а тому вважав, що потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження саме через його дії. Разом з цим, обвинувачений вказав, що наразі на розгляді в Подільському районному суді м. Києва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , тобто водія автомобіля «Daewoo Lanos», у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло йому та ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження, а тому вважає, що в діях ОСОБА_8 також наявні порушення ПДР України, які спричинили вказане ДТП та тілесні ушкодження.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, визнаючи ОСОБА_7 винним за ч. 2 ст. 286 КК України, суд констатував порушення ОСОБА_7 вимог пунктів: 1.5 (дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків), 2.3 «б» (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі), 12.9 «б» (водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 «Обмеження максимальної швидкості», 3.31 «Зона обмеження максимальної швидкості» або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "й" пункту 30.3 цих Правил;) Правил дорожнього руху, внаслідок чого відбулося зіткнення транспортного засобу під його керуванням та транспортного засобу під керуванням водія ОСОБА_8 , визнавши що саме вони перебувають у причинному зв`язку з суспільно небезпечними наслідками.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_7 виразились у тому, що він, керуючи технічно-справним мотоциклом, рухаючись по вищезазначеній проїзній частині, перевищив максимальну швидкість у межах населеного пункту, на ділянці дороги, де встановлена дозволена максимальна швидкість 50 км/год., внаслідок чого допустив зіткнення із «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 , який у свою чергу виконував маневр повороту ліворуч.

Разом з тим, на думку колегії суддів, фактичні обставини справи, з урахуванням також наданих в суді апеляційної інстанції пояснень обвинуваченого, не дають підстав стверджувати про те, що саме порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 1.5, 2.3 «б», 12.9 «б» Правил дорожнього руху України перебувають у причинному зв`язку з заподіяними суспільно небезпечними наслідками.

Крім того, пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», роз`яснено, що у випадках, коли передбачені статтею 286 КК України суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху двома водіями транспортних засобів, потрібно з`ясовувати характер порушень, які допустив кожний з них, а також, чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. Виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом.

Враховуючи наявність в провадженні Подільського районного суду м. Києва кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло ОСОБА_7 та ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження, тобто наявність інформації про можливе порушення іншим водієм транспортного засобу правил дорожнього руху, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що саме внаслідок одноосібних дій ОСОБА_7 відбулася дорожньо-транспортна пригода є передчасними.

За відсутності факту встановлення причинного зв`язку між діянням і заподіяними наслідками, що є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України суд першої інстанції позбавлений був можливості ухвалювати рішення про можливість проведення розгляду справи в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, тобто без дослідження доказів у цьому кримінальному провадженні, тим самим допустивши порушення вимог кримінального процесуального закону, яке, на думку колегії суддів є істотним та таким, що позбавило можливості суд першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За наявності зазначених вище істотних порушень вимог кримінального процесуального закону вирок Подільського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 не може визнаватись законним та обґрунтованим.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за можливе застосувати положення ч. 2 ст. 404 КПК України та вийти за межі апеляційних вимог прокурора, оскільки судом помилково зроблений щодо можливості розгляду вказаного кримінального провадження в порядку статті ст. 349 КПК України, вирок Подільського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати, що сприятиме покращенню становища обвинуваченого, та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, оскільки суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути порушення допущені судом першої інстанції шляхом ухвалення свого рішення із урахуванням того, що в ході судового розгляду у суді першої інстанції докази не досліджувались.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва задовольнити частково.

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 22 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати.

Призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4