Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/332/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2025 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кропивницькому апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31.03.2025, якою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000691 від 02.07.2023 за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4, ч.5 ст.190 КК України.

В судовому засіданні, яке відбулось 31.03.2025 суд, за клопотанням прокурора продовжив обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 30 травня 2025 року, включно, з визначенням застави у розмірі 80 /вісімдесят/ прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 /двісті сорок дві тисячі двісті сорок/ гривень.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції врахував що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого кримінального правопорушення, а ризик втечі для нього може бути визнаним, як менш небезпечним, ніж покарання та процедура його відбування.

Також, з огляду на те, що під час судового розгляду потерпілі не допитані, обвинувачений може здійснити на них вплив, з метою зміни їх показань або відмови від давання показань.

Окрім того, існує вірогідність вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки, ОСОБА_8 раніше неодноразово протягувався до кримінальної відповідальності.

За таких обставин суд першої інстанції не знайшов достатніх підстав для можливості застосування інших запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, як таких, що неспроможні запобігти встановленим ризикам, передбаченим п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасувати та постановити нову, якою клопотання прокурора ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 із забороною цілодобово залишати житло. Покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 , обов`язки у відповідності до ст. 194 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що суд першої інстанції порушив вимоги п. 4 ч. 1 ст. 196 КПК України, оскільки в оскаржуваній ухвалі зазначив відомості, про обставини передбачені п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 196 КПК України, але не вказав посилання на докази, які обґрунтовують обставини які свідчать про існування ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також посилання на докази, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Так в оскаржуваній ухвалі суд зазначив обставини, які свідчать про існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме обставині про можливий вплив обвинуваченого на потерпілих, з метою зміни їх показань або відмови від давання показань. Однак, не зазначив посилання на докази які обґрунтовують можливий вплив ОСОБА_8 на потерпілих для того що останні змінили показання або відмовились від давання показань.

Також судом було зазначено обставини, які свідчать про існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме обставини можливого вчинення ОСОБА_8 іншого кримінального правопорушення через неодноразове притягнення до кримінальної відповідальності у минулому, проте суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не зазначив посилання на докази, які обґрунтовують обставини неодноразового притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності у минулому.

Крім того, суд першої інстанції зазначив обставини, які свідчать про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме обставини наявності обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого кримінального правопорушення. Однак не вказав посилання на докази, які обґрунтовують обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого кримінального правопорушення.

На переконання захисника, прокурором у судовому засіданні не доведено те, що неможливо запобігти встановленому в ході розгляду клопотання ризику, шляхом обрання іншого, більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із повною ізоляцією обвинуваченого від суспільства.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечив проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме - повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31.03.2025, якою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою встановила, що зазначені вимоги кримінального закону судом першої інстанції належно дотримані.

За змістом ч.2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

З наданих до апеляційного суду матеріалів убачається, що в провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда за №0000691 від 02.07.2023 за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4, ч.5 ст.190 КК України.

31.03.2025 суд, за клопотанням прокурора продовжив дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 та визначив розмір застави, достатній для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішене на стадії судового розгляду. Тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

У ході судового розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , суд першої інстанції визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які існували на час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого, а також його неодноразового продовження, та не припинили свого існування на момент вирішення питання про продовження строку тримання його під вартою. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою належним чином мотивувавши своє рішення.

Зокрема, суд першої інстанції встановив наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України. Так, обвинувачений ОСОБА_8 , перебуваючи на свободі може ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від прокурора та суду шляхом залишення місця проживання, з метою уникнення покарання у раді доведеності його вини.

Окрім того, ОСОБА_8 перебуваючи на свободі, може впливати на свідків та потерпілих, з метою зміни та дачі показів останніми на його користь, тим саме матиме можливість перешкоджати кримінальному провадженню, шляхом впливу на них.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків колегія суддів також враховує встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

Отже з огляду на зазначені положення закону, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки неодноразово засуджений, в тому числі і у скоєнні умисних корисливих злочинів.

При цьому, обставин, які б свідчили про відсутність ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, як про те зазначає захисник, не встановлено, а тому висновок суду першої інстанції, що менш суворі види запобіжних заходів не здатні забезпечити ризики, передбачені ст. 177 КПК України та належне виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків є обґрунтований.

Крім того, судом першої інстанції при застосуванні до обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначено розмір застави у відповідності до ч.5 ст.182, ч.3, ч.4 ст. ст. 183 КПК України, який на переконання апеляційного суду є достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи обставини вчинення злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , дані про його особу, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне, в матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів зауважує, що апеляційні доводи захисника про недоведеність ризиків є безпідставними, оскільки не спростовують висновок суду першої інстанції, а окрім того кримінальний процесуальний закон не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) буде здійснювати відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у цьому кримінальному провадженні в майбутньому, про що судом наведено відповідні мотиви в оскаржуваному рішенні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

В апеляційній скарзі містяться також інші твердження захисника, які не потребують детального аналізу колегії суддів та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Суд звертає увагу, що за практикою Європейського суду з прав людини право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника, а тому ухвалу суду першої інстанції залишає без зміни.

Керуючись статтями 177, 178, 376, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31.03.2025, якою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з визначенням застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4