ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/188/25 Справа № 199/802/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

представника потерпілої - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001580, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , прокурора ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_11 , представника цивільного відповідача ОСОБА_12 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 31 липня 2023 року щодо

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпропетровську, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 31 липня 2023 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 5000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у сумі 85 000 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Уточнений цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_7 , про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. Вирішено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_11 100000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Уточнений цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 до ПрАТ «СК Євроінс Україна» про відшкодування матеріальної шкоди - задоволено. Вирішено стягнути з ПрАТ «СК Євроінс Україна» на користь потерпілої ОСОБА_11 75 000 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. В іншій частині позову відмовлено.

Окрім того, судом вирішено питання про стягнення з обвинуваченого процесуальних витрат у кримінальному провадженні, а також визначено долю речових доказів.

Згідно з обставинами, встановленими судом, 15.12.2021 року о 17:26 год., водій ОСОБА_7 , керуючи власним технічно справним автомобілем «ЗАЗ TF698P» реєстраційний номер НОМЕР_1 , у Амур- Нижньодніпровському районі м. Дніпра рухався по вул. Петрозаводській з боку вул. Донецького Шосе у напрямку пров. Донецького м. Дніпра, та під час руху водій ОСОБА_7 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_11 , яка перетинала проїзну частину по вул. Петрозаводській зліва направо за напрямком руху автомобіля та, в районі будинку №376 скоїв наїзд на неї. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_11 , спричинені тілесні ушкодження у вигляді тупої травми: забійної рани у правій скронево-тім`яній області, закритої травми колінного суглобу з багатоуламковим, внутрішньосуглобовим переломом зовнішнього та внутрішнього виростків лівої великогомілкової кістки зі зміщенням уламків та повним розривом зовнішнього меніс-ку, які згідно висновку судово-медичної експертизи, відносяться до ушкоджень серед-ньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п.2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень»,затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 №6. Пору-шення правил безпеки дорожнього руху виразилося у тому,що водій ОСОБА_7 , керуючи власним транспортним засобом - автомобілем марки «ЗАЗ TF698P» реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, не виконання яких згідно висновку судової автотехнічної експертизи, знахо-диться в причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної події.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги ОСОБА_7 посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Так, обвинувачений вважає, що під час досудового розслідування матеріали кримінального провадження були сфальсифіковані. На думку обвинуваченого, у постанові про призначення автотехнічної експертизи слідчий вказав невірні вихідні дані, зокрема виникнення небезпеки для руху з моменту виходу пішохода на проїзну частину дороги. На переконання ОСОБА_7 це твердження суперечить вимогам п. 1.10 ПДР України, у зв`язку з тим, що пішохід переходив дорогу зліва направо по ходу руху його автомобіля і весь час поки він перебував на смузі зустрічного руху він складав небезпеку для водіїв, що нею рухались. Обвинувачений вважає, що в даному випадку небезпека для його руху виникла в момент, коли пішохід наблизився до середини проїзної частини та став на смугу руху його автомобіля, а відеозапис ДТП та погодні умови свідчать про те, що він не мав можливості уникнути зіткнення, оскільки проміжок часу від появи пішохода до наїзду становив 2 секунди. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що невірне твердження слідчого перетворило дорожню обстановку з аварійної ситуації, яка виникла з вини пішохода, на порушення ним правил ПДР України. При цьому, відомості про відсутність навантаження автомобіля суперечать даним протоколу огляду, який містить посилання на наявність в автомобілі пасажира, а дані про необмежену оглядовість не відповідають показанням свідків та потерпілої, які вказали на те, що ДТП сталось в умовах недостатньої видимості через те, що було темно, похмуро та йшов дощ. Також слідчий не вказав на присутність автомобілів, які рухались у зустрічному напрямку з увімкненим світлом фар, робили маневри, яким суттєво зменшували оглядовість зустрічної смуги, в той час як пішохід був одягнений в темний одяг без світловідбиваючих елементів та здійснював рух в забороненому для переходу місці. Таким чином, на думку обвинуваченого, в постанові про призначення експертизи були зазначені хибні дані, які були покладені в основу експертизи. При цьому, клопотання захисника про проведення слідчого експерименту було відхилено судом. Окрім цього, слідчим було спотворено дорожню обстановку, оскільки не вказано у процесуальних документах на наявність поблизу місця ДТП пішохідних переходів. Також, обвинувачений вказує на суперечності, допущені при складанні протоколу слідчого експерименту. ОСОБА_7 зауважує, що слідчим не зазначено місце проведення слідчої дії, погодні умови та освітлення, а сама слідча дія проведена у вузькому приміщенні, що могло спотворити дійсні обставини ДТП. Разом із цим, у протоколі не зазначено в якості учасника ОСОБА_13 , в той час як його підписом засвідчено протокол, а також не вказано анкетних даних статиста. Більш того, до протоколу не додано будь-яких схем, де зазначались місце переходу проїзної частини та траєкторія руху пішохода.

Окрім наведеного, обвинувачений акцентує увагу на тому, що відповідно до протоколу доступу до матеріалів досудового розслідування, він ознайомився зі 116 аркушами тому 2, проте суду було надано матеріали у кількості 119 аркушів, а фактично він містить 121 аркуш. На переконання ОСОБА_7 ці обставини доводять факт розшивання справи, в той час як будь-яких документів про ознайомлення зі змінами він не отримував, що свідчить про порушення його права на захист.

Серед іншого, обвинувачений вважає, що суд безпідставно не врахував наявність у потерпілої 2 групи інвалідності по психічному захворюванню та її поведінку під час судового розгляду. Разом із цим, під час допиту слідчого та експерта суд безпідставно заважав ставити питання стороні захисту, переходив на крики, чим створював значний моральний тиск.

Що стосується призначеного судом покарання, то воно на думку обвинуваченого є занадто для нього суворим. ОСОБА_7 зауважує, що застосоване судом додаткове покарання позбавить його можливості працювати та отримувати дохід, оскільки його посадові обов`язки пов`язані в тому числі з керуванням транспортними засобами. Водночас, обвинувачений вважає встановлений судом розмір штрафу непомірним для нього, як і визначений для стягнення розмір моральних збитків. На переконання ОСОБА_7 , з урахуванням даних про його особу та обставин, що пом`якшують покарання, суд мав достатні підстави для призначення йому менш суворого покарання.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Окрім доводів, аналогічних за змістом тим, що наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_7 , захисник вказує на те, що суд не врахував черговості порушень ПДР України та залишив поза увагою те, що потерпіла, як учасник дорожнього руху на якого також поширюються ці правила, першою створила аварійну ситуацію. За вказаних обставин, захисник вважає безпідставно задоволеним цивільний позов потерпілої, яка фактично сама сприяла виникненню і заподіянню їй моральної шкоди, а також вважає занадто суворим й призначене обвинуваченому покарання.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати в частині цивільного позову та призначити новий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. На переконання прокурора, суд не навів докладних мотивів свого рішення в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої моральної шкоди лише у розмірі 100000 грн, із заявлених 300000 грн.

В апеляційній скарзі потерпіла просить вирок змінити, призначити ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі та стягнувши на з обвинуваченого на її користь моральну шкоду у розмірі 300000 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги потерпіла посилається на те, що зазнала значних моральних втрат, пов`язаних з тривалим лікуванням та порушенням звичного способу життя, яка об`єктивно оцінена у 300000 грн. Потерпіла вказує на те, що відчувала нестерпний фізичний біль та дотепер не може самостійно себе обслуговувати, що її морально пригнічує, а її лікування та реабілітація поставила родину у скрутне становище. При цьому, обвинувачений не намагався надати їй допомогу, не цікавився її здоров`ям та добровільно шкоду не відшкодував.

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача просить вирок змінити в частині вирішення цивільного позову та ухвалити новий, яким в задоволенні цивільного позову до ПрАТ "СК "Євроінс Україна" відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує незастосуванням судом матеріального права - Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та недотриманням норм процесуального права. Так, представник цивільного відповідача вказує на те, що всупереч вимогам вказаного закону, потерпіла не зверталась до ПрАТ "СК "Євроінс Україна" із повідомленням про ДТП, заявою про виплату страхового відшкодування та іншими документами з приводу отримання нею тілесних ушкоджень. На переконання апелянта, потерпілою не було дотримано обов`язкових умов для отримання відшкодування. Разом із цим, задовольняючи цивільний позов, суд не звернув увагу на те, що додатки до позовної заяви не були надіслані до ПрАТ "СК "Євроінс Україна", що позбавило можливості останнього їх дослідити. При цьому, поза увагою суду залишись доводи представника цивільного відповідача про те, що надані потерпілою медичні документи не відповідають встановленій формі. Апелянт зауважує, що окрім виписки із медичної карти та виписного епікризу, документом, що підтверджує витрати, є також й листок лікарських призначень відповідної форми. Між тим, ПрАТ "СК "Євроінс Україна" не було надано жодного документа із закладу охорони здоров`я, з якого б вбачалась необхідність придбання певних лікарських засобів та виробів медичного призначення.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який апеляційну скаргу сторони обвинувачення не підтримав, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту, представника потерпілої, який підтримав апеляційну скарги потерпілої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за встановлених судом обставин відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та є обґрунтованим.

Так, вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю підтверджується дослідженими в ході судового розгляду:

- показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , який хоча і не визнав свою вину, проте не заперечував, що здійснив наїзд на потерпілу, яка почала переходити дорогу;

- показаннями потерпілої ОСОБА_11 , яка вказала на те, що перетинала проїзну частину поза пішохідним переходом та переконалась аби приблизно в 50 метрах від неї не було автомобілів, проте на неї здійснив наїзд обвинувачений;

- показаннями свідка ОСОБА_14 - випадкового очевидця події, який зазначив, що бачив як автомобіль під керуванням ОСОБА_7 , який рухався попереду нього здійснив наїзд на пішохода. При цьому, свідок зауважив, що перешкод при оглядовості не було, а він бачив як пішохід починала свій рух;

- показаннями ОСОБА_15 - слідчого у кримінальному провадженні, який вказав на те, що приймав участь на досудовому розслідуванні та проводив слідчий експеримент за участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника. Під час проведення слідчої дії ним залучались поняті, відтворенні обставини подій кримінального правопорушення, будь яких зауважень чи доповнень від учасників не надходило;

- показаннями свідка ОСОБА_16 - дружини обвинуваченого, яка вказала на те, що в момент ДТП перебувала у автомобілі чоловіка, помітила пішохода, крикнула своєму чоловікові і він різко загальмував;

- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.12.2021 з фото таблицею та схемою місця ДТП до нього (т.2 а.п.5-13);

- протоколом огляду від 16.12.2021, відповідно до якого, в період часу з 14:00 по 14:30 год., в присутності понятих було проведено огляд вмісту інформації мікро SD диску марки «Samsung» об`ємом 64 гб. (т.2 а.п.23-24);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 18.01.2022, за участю ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_17 , у присутності понятих (т.2 а.п.61-67);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 20.01.2022, з потерпілою ОСОБА_11 та її представником - ОСОБА_9 , у присутності понятих(т.2 а.п.68-72);

- висновком судово-медичної експертизи №96е від 11.01.2022, згідно з якою, у результаті ДТП пішоходу ОСОБА_11 , спричинені тілесні ушкодження у вигляді тупої травми: забійної рани у правій скронево-тім`яній області, закритої травми колінного суглобу з багатоуламковим, внутрішньосуглобовим переломом зовнішнього та внутрішнього виростків лівої великогомілкової кістки зі зміщенням уламків та повним розривом зовнішнього меніску, які відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п.2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 №6 (т.2 а.п.43-46);

- висновком судової автотехнічної експертизи №СЕ-19/104-22/2306-ІТ від 24.01.2022, відповідно до якого, ОСОБА_7 порушив вимоги п. 12.3 Правил Дорожнього руху України, які знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, та відповідно до якої, в умовах місця події, водій автомобілю «ЗАЗTF698P» ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода (т.2 а.п.80-82);

- показаннями експерта ОСОБА_18 , яка пояснила, що вона складала у даному кримінальному провадженні висновок судово-медичної експертизи №96е від 11.01.2022, який вона підтверджує;

- показаннями експерта ОСОБА_19 , який пояснив, що він проводив у даному провадженні судову автотехнічну експертизу, висновок якої він підтверджує, та просить вважати зазначене по тексту експертизи невірно зазначене прізвище « ОСОБА_20 » як технічну помилку. Зазначив, що обвинувачений ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути зіткнення з пішоходом, а розрахунок стосовно ще одного пасажиру в авто в момент зіткнення не міг щось змінити;

- висновком комісійної судово-медичної експертизи №254 від 19.06.2023, відповідно до якої, встановлений відсоток стійкої втрати професійної працездатності - 15% відповідає тілесним ушкодженням середнього ступеню тяжкості потерпілої ОСОБА_11 (т.3 а.п.175-185);

- речовими доказами (т.2 а.п.25-26,27,28-29,108-109,110).

Надаючи оцінку наведеним доказам у своїй сукупності, у колегії суддів відсутні сумніви у їх належності та допустимості. Ці докази суд вважає достатніми для доведеності винуватості ОСОБА_7 , а тому не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Вирішуючи питання обґрунтованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що ОСОБА_7 не заперечував, що на смузі його руху бачив перешкоду у вигляді пішохода, що підтвердили також й свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , в той час як експертом констатовано факт порушення ним п. 12.3 ПДР України, який і перебуває у причинному зв`язку з наслідками у вигляді ДТП.

Що стосується доводів сторони захисту про фальсифікацію матеріалів кримінального провадження, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, то вони свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли.

Так, на переконання сторони захисту, у постанові про призначення автотехнічної експертизи слідчий вказав невірні вихідні дані, зокрема виникнення небезпеки для руху з моменту виходу пішохода на проїзну частину. На переконання апелянтів, небезпека для руху виникла в момент, коли пішохід наблизився до середини проїзної частини, а відеозапис ДТП та погодні умови свідчать про те, що він не мав можливості уникнути зіткнення.

Надаючи оцінку наведеним обставинам, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з положеннями п. 1.10 ПДР України, небезпека для руху - це зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися.

Разом із цим, вимогами п. 12.3 ПДР України встановлено, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Отже, за вимогами ПДР України, небезпека для руху виникає тоді, коли для водія з`являється об`єктивна можливість виявити перешкоду, яка загрожують безпеці руху.

Як вбачається з протоколу огляду місця ДТП та показань випадкового очевидця - ОСОБА_14 , обмежень оглядовості у місці ДТП не було.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим твердження слідчого у постанові про призначення експертизи про виникнення небезпеки для руху саме з моменту виходу пішохода на проїзну частину дороги, оскільки перешкоди для її виявлення у обвинуваченого були відсутні.

З наведених обставин колегія суддів розцінює як спосіб захисту й з твердження апелянтів про несприятливі погодні умови, темний одяг потерпілої, наявність інших учасників руху, та вважає, що ці обставини не є такими, що могли вплинути на визначення моменту виявлення обвинуваченим небезпеки для руху.

Що стосується доводів захисту про спотворення слідчим дорожньої обстановки, зокрема незазначення у процесуальних документах відомостей про наявність поблизу місця ДТП пішохідних переходів, то вони також не заслуговують на увагу, як такі, що жодним чином на правильність висновків суду не впливають.

Щодо тверджень захисту про відсутність у протоколі огляду та постанові про призначення експертизи даних про наявність навантаження автомобіля обвинуваченого - у вигляді пасажиру, то їх суд також розцінює критично, оскільки під час судового розгляду експерт зауважив, що ці обставини на його висновки вплинути не могли.

Надаючи оцінку доводам захисту про недопустимість протоколу слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_11 , колегія суддів зазначає наступне.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що вказаний слідчий експеримент, на відміну від слідчого експерименту за участю обвинуваченого, дійсно за місцем ДТП не проводився.

Між тим, зазначені обставини були обумовлені виключно безпорадним станом обвинуваченої, яка перебувала у лікарні та була позбавлена можливості пересуватись.

Водночас, під час проведення слідчої дії, остання лише засвідчила обставини ДТП, які відповідають її показанням, наданим суду, та за допомогою статиста вказала на темп свого руху, оскільки підвестись самостійно не могла.

З урахуванням стану здоров`я потерпілої, а також й тих обставин, що під час проведення слідчої дії отримано дані, які не потребували безпосереднього перебування її за місцем ДТП, колегія суддів вважає, що будь-які сумніви у допустимості протоколу слідчого експерименту відсутні.

Що стосується відсутності у протоколі даних про ОСОБА_13 , яким цей протокол підписано, то ці обставини хоча і мають місце, проте на допустимість доказу не впливають, оскільки факт залучення статиста під час проведення слідчої дії є беззаперечно підтвердженим.

Не заслуговують на увагу й доводи захисту про відсутність у протоколі даних про місце складання протоколу, оскільки ці порушення вочевидь обумовлені технічною помилкою слідчого. Як вбачається з фототаблиці до протоколу, експеримент проведено у приміщенні лікарні, за участю потерпілої, що перебуває на лікарняному ліжку, що не ставить під сумнів факт проведення самої слідчої дії.

Твердження захисту про наявність у потерпілої психічного захворювання суд розцінює критично, оскільки ці обставини висновки суду не спростовують.

Щодо доводів апелянтів про необхідність врахування черговості порушень, оскільки саме потерпіла створила аварійну ситуацію, то вони не заслуговують на увагу.

Та обставина, що внаслідок грубого порушення ПДР потерпіла створила небезпеку для дорожнього руху, не викликає сумніву. Водночас, незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій був зобов`язаний виконати вимоги п. 12.3 ПДР України і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Надаючи оцінку доводам захисту про невідповідність кількості сторінок провадження, до яких було надано доступ в порядку ст. 290 КПК України - 116, кількості сторінок провадження, наданого суду - 119, та фактичній кількості - 121, колегія суддів звертає увагу на те, що різниця у 3 аркуша обумовлена долученням до матеріалів самого протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування. Що стосується 121 аркуша, то ці обставини спростовуються описом матеріалів провадження, який містить відомості про 119 аркушів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не погоджується з доводами сторони захисту та не вбачає підстав визнати судовий розгляд неповним, висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам провадження, а вимоги кримінального процесуального закону істотним чином порушеними.

Надаючи оцінку правильності вирішення судом цивільного позову та обґрунтованості визначеного ним розміру відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

В силу вимог ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Так, вирішуючи питання про обґрунтованість вироку в частині визначеної суми відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди, за доводами прокурора, обвинуваченого та його захисника, колегія суддів виходить із того, що згідно з положеннями ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з обставин кримінального провадження, потерпіла зазнала великих страждань, пов`язаних з порушенням звичного способу життя, внаслідок отримання тілесних ушкоджень та необхідності лікування.

Ці обставини об`єктивно враховані судом при визначенні обсягу задоволення заявлених потерпілою вимог про відшкодування моральної шкоди, а тому з рішенням суду в цій частині колегія суддів погоджується.

На переконання колегії суддів, визначений судом розмір моральних збитків в сумі 100000 грн. відповідає понесеним моральним втратам, та є справедливим по відношенню до потерпілої, а тому підстави для відмови у стягненні моральної шкоди або зменшення її розміру у колегії суддів відсутні.

При цьому, доводи прокурора про необхідність скасування вироку в частині цивільного позову через визначення судом до стягнення лише 100000 грн, замість 300000 грн., колегія суддів розцінює критично, оскільки ці обставини не є підставою для скасування судового рішення, а підстав для його зміни за наслідками апеляційного розгляд судом також не встановлено.

Що стосується визначеного судом розміру матеріальних збитків, з якими не погоджується представник цивільного відповідача, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду (п. 1.4); наземні транспортні засоби - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах (п. 1.5); власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах (п. 1.6); забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (п. 1.7).

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди в передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Як вбачається з матеріалів провадження відповідальність ОСОБА_7 була застрахована у ПрАТ "СК Євроінс Україна".

З урахуванням тих обставин, що факт спричинення потерпілій матеріальних збитків у розмірі 75000 грн. знайшов своє підтвердження під час судового розгляду, судом ухвалено рішення про стягнення вказаної суми на її користь з ПрАТ "СК Євроінс Україна".

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача з вказаним рішенням суду не погоджується, посилаючись на те, що потерпіла з повідомленням про ДТП та заявою про відшкодування не зверталась, а докази на підтвердження спричинення їй шкоди, які б відповідали встановленим вимогам, не надала.

На переконання колегії суддів, ці обставини підстав для відмови у задоволенні цивільного позову потерпілої не дають.

Так, законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них - передбачена ст. 35 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до страхової компанії за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування. Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страхової компанії про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

З огляду на це, протилежний підхід, який ставив би у залежність право потерпілого на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи незвернення з заявою до цих осіб, призвів би до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання його права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого ст. 128 КПК України. Водночас, у межах кримінального провадження за ст. 286 КК України факт, обставини ДТП, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмету доказування. В цьому разі незвернення потерпілого безпосередньо до страховика жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування.

Тому, якщо особа подала позовну заяву до суду про стягнення із страховика шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК, то вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Наведене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 19 червня 2019 року (справа № 465/4621/16-к) і зводиться до того, що для задоволення в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до страховика про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК, попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не є обов`язковим.

Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив у постановах: від 17 листопада 2021 року у справі № 333/384/20, від 19 травня 2020 року у справі № 375/1346/19, від 26 вересня 2019 року у справі №712/6628/17.

З урахуванням наведених обставин, з доводами представника цивільного відповідача в частині відсутності підстав для стягнення колегія суддів не погоджується.

Що стосується обґрунтованість визначеного судом розміру стягнення, то з позиції суду він повністю підтверджується долученими до позову розрахунковими та медичними документами.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість вироку суду та не знаходить підстав для його скасування або зміни з викладених в апеляційних скаргах мотивів.

Разом з цим, відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вийти за межі апеляційних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

За змістом зазначеної норми звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності застосовується за таких умов: 1) вчинення особою злочину; 2) з дня вчинення злочину до набрання вироком законної сили минули визначені ч. 1 ст. 49 КК України строки давності; 3) особа не ухилялася від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у ч. 1 ст. 49 КК України строків не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 15 грудня 2021 року вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, яке карається штрафом від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, та відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких.

Таким чином, з огляду на положення п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України строки притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення зазначеного кримінального правопорушення складають три роки, а отже минули 15 грудня 2024 року.

Матеріалами провадження об`єктивно підтверджується, що ОСОБА_7 протягом трьох років з моменту вчинення кримінального правопорушення від слідства та суду не ухилявся та до кримінальної відповідальності протягом цього часу не притягався.

За приписами частин 2, 3 ст. 285 КПК обвинуваченому, який може бути звільненим від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено право та підстави такого звільнення, право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо обвинувачений заперечує проти звільнення від кримінальної відповідальності, судове провадження здійснюється в повному обсязі в загальному порядку. Тоді така особа за вироком суду може бути звільнена від покарання на підставі, передбаченій ст. 49 КК, у порядку, визначеному ч. 5 ст. 74 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду обвинуваченому роз`яснення право на звільнення від кримінальної відповідальності, проте останній проти звільнення від відповідальності та закриття провадження з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, заперечував.

За цих умов, встановивши правильність висновків суду в частині доведення винуватості ОСОБА_7 та встановивши обставини, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни вироку та звільнення обвинуваченого від покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України.

При цьому, колегія суддів не вдається в обговорення доводів ОСОБА_7 та його захисника про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та його особі, внаслідок суворості, оскільки це позбавлено юридичного сенсу.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , прокурора ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_11 , представника цивільного відповідача ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 31 липня 2023 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, змінити в частині призначення покарання.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнити ОСОБА_7 від призначеного ч. 1 ст. 286 КК України покарання, у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4