Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/257/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 407 (240) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2025 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання З.,

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000132 по обвинуваченню ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 407 КК України заапеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_6 , на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17.01.2025, яким

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Золота Балка Новоронцовського району Херсонської області, громадянина України, не одруженого, з середньою спеціальною освітою, на момент вчинення кримінального правопорушення військовослужбовця військової служби за контрактом на посаді гранатометника механізованого відділення бойової машини механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», в силу ст. 89 КК України судимості не має, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волістроком на 3 (три) роки.

За участю учасників судового провадження:

прокурорів ОСОБА_7

захисника - адвоката ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно вироку суду ОСОБА_5 скоїв умисні дії, що виразилися в нез`явленні вчасно на службу без поважних причин, вчиненому в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем військової служби (крім строкової служби), за таких обставин.

Так, 02.06.2017 ОСОБА_5 укладено з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 контракт про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 153 від 02.06.2017 ОСОБА_5 з 02.06.2017 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на посаду водія 2 протитанково-кулеметного відділення протитанково-кулеметного взводу 3 мотопіхотної роти військової частини НОМЕР_1 . В подальшому, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 234 від 22.08.2018 солдата ОСОБА_5 22.08.2018 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення, а також на посаду гранатометника механізованого відділення - бойової машини механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_1 .

17.10.2019 о 08-00 годині ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем та проходячи військову службу за контрактом на посаді гранатометника механізованого відділення - бойової машини механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , умисно діючи в порушення вимог ст.ст. 2, 11, 16-17, 127-128, 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не з`явився вчасно на службу до розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , без поважних причин та ухилявся від проходження військової служби до 21.10.2024, перебуваючи у різних місцях, використовуючи виниклий у зв`язку з цим вільний час на власний розсуд, що не пов`язано з виконанням його обов`язків з військової служби.

У своїй апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичних обставин провадження та кваліфікації дій обвинуваченого,просить вирок районного суду змінити, в частині призначеного покарання, та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбуття призначеного покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 наступні обовязки, періодично зявлятися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Свою апеляційну скаргу захисник мотивує тим, що призначаючи ОСОБА_5 покарання, судом не у повній мірі враховано особу обвинуваченого, внаслідок чого призначене занадто суворе покарання.

Вказує, що суд першої інстанції хоча і призначив мінімальний строк покарання, передбачений санкцією ч. 4 ст. 407 КК України, але безпідставно не застосував положення ст. 75 КК України.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими добами. При цьому з огляду на положення ст. 75 КК законодавець підкреслює важливість такої міри покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, (тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше пяти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, собу винного, але й інші обставини справи.

Так, обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, погодився з кваліфікацією вчиненого ним діяння та підтвердив всі обставини скоєного ним кримінального правопорушення, що зазначені в обвинувальному акті.

Крім того, обвинувачений в силу ст. 89 КК України судимості не має, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не значиться, за місцем військової служби характеризується посередньо, за місцем проживання характеризується позитивно, приймав безпосередню участь в проведенні операції об`єднаних сил на території Донецької та Луганської областей.

Тому, захисник вважає, що сукупність всіх вищезазначених обставин щодо особи ОСОБА_5 , який не становить великої суспільної небезпеки, у поєднані з тяжкістю злочину, що визначена законом, вказують на можливість його виправлення та попередження нових злочинів при обранні покарання, не повязаного з ізоляцією від суспільства, тобто із застосуванням статей 75, 76 КК України, що, буде відповідати засадам кримінального судочинства та меті призначення покарання.

Заслухавши доповідача, пояснення захисника адвоката ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечив проти її задоволення та просив вирок суду залишити без зміни, дослідивши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, ґрунтується на доказах достовірність і достатність яких не ставилася під сумнів сторонами під час судового розгляду, у зв`язку з чим вони судом не перевірялися під час судового слідства, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, положення якої обвинуваченому ОСОБА_5 належним чином роз`яснено районним судом (а.к.п.121-122).

За такої процесуальної позиції сторін, суд першої інстанції, провівши судове слідство у відповідності до вимог процесуального закону, дійшов обґрунтованого висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 407 КК України та правильно кваліфікував його дії як скоєння умисних дій, що виразилися в нез`явленні вчасно на службу без поважних причин, вчиненому в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем військової служби (крім строкової служби).

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України, правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжкого злочину, відомості про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України судимості не має, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не значиться, за місцем військової служби характеризується посередньо, за місцем проживання характеризується позитивно, приймав безпосередню участь в проведенні операції об`єднаних сил на території Донецької та Луганської областей.

Обставинною, що пом`якшує покарання є щире каяття обвинуваченого у скоєному, а обставин, що обтяжують покарання, передбачених ст. 67 КК України, судом не встановлено.

За таких обставин районний суд правильно дійшов до висновку, що необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання виключно в умовах ізоляції його від суспільства в призначений судом строк, обґрунтовано призначивши йому мінімально можливе покарання у виді позбавлення волі, що передбачено санкцією статті обвинувачення.

Тобто вид та розмір призначеного йому покарання є виваженим, слугуватиме не тільки справедливою карою за вчинене діяння, а й буде запобігати вчиненню ним та іншими особами нових злочинів.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника з приводу того, що районним судом не в повній мірі враховані обставини, що пом`якшують покарання, а саме його щире каяття, оскільки як вбачається з вироку суду вказану обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого у повній мірі враховано районним судом при призначенні покарання обвинуваченому, у зв`язку з чим йому призначено мінімально можливе покарання у межах санкції статті обвинувачення.

Крім того, Законом України № 2839-ІХ від 13.12.2022 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці», який набрав чинності 27.01.2023 та яким внесено зміни до ч. 1 ст. 75 КК України, а саме яким перелік кримінальних правопорушень, за якими виключається можливість застосування положень ч. 1 ст. 75 КК України, доповнено статтями 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчиненими в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Отже, суд першої інстанції при призначенні покарання повною мірою врахував всі обставини справи та вказані вище зміни до положень ч. 1 ст. 75 КК України, внаслідок чого при призначенні покарання обгрунтовано не застосував вимоги ст. 75 КК України, а тому підстав застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 положень ст.ст. 69 та 75 КК України, колегія суддів також не вбачає.

Отже, перевіривши матеріали справи в межах апеляційної скарги, колегія суддів істотних порушень кримінально - процесуального законодавства під час досудового та судового слідства по даному кримінальному провадженню, які б могли призвести до прийняття судом першої інстанції неправильного рішення, не встановила.

За таких обставин апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а вирок суду першої інстанції слід залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17.01.2025 стосовно ОСОБА_5 , обвинуваченого за ч. 4 ст. 407 КК України залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк, з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

З оригіналом згідно:

Суддя Кропивницького

апеляційного суду ОСОБА_2