ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/3694/25 Головуючий 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Апеляційне провадження № 11-сс/818/433/25 Доповідач ОСОБА_2
Категорія: закриття кримінального провадження
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харків апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 14 березня 2025 року, якою відмовлено у задоволенні скаргипотерпілої ОСОБА_6 на постанову дізнавача СД Харківського РУП №2 ГУ НП в Харківській області ОСОБА_7 від 31 травня 2024 року про закриття кримінального провадження №0000322 від 20 квітня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, -

УСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

10.03.2025 року потерпіла ОСОБА_6 подала до суду скаргу на постанову дізнавача СД Харківського РУП №2 ГУ НП в Харківській області ОСОБА_7 від 31 травня 2024 року про закриття кримінального провадження №0000322 від 20 квітня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

В обґрунтування скарги посилалась на те, що слідчим необґрунтовано, без дослідження всіх обставин справи, закрито кримінальне провадження, досудове розслідування проведено без всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів, неповно кваліфіковано кримінальне правопорушення, вважає що висновок про закриття кримінального провадження є передчасним.

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 14 березня 2025 року відмовлено у задоволенні скаргипотерпілої ОСОБА_6 на постанову дізнавача СД Харківського РУП №2 ГУ НП в Харківській області ОСОБА_7 від 31 травня 2024 року про закриття кримінального провадження №0000322 від 20 квітня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі з урахуванням внесених змін потерпіла ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою задовольнити скаргу.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки слідчий суддя не надав оцінки тому, що дізнавачем не було належним чином розглянуто її заяву від 22.04.2024 року, в якій вона роз`яснила, де і які невідомі їй особи, що захопили та не допускали її до будинку, в якому знаходиться квартира, яка належить їй на праві власності, побили її, щоб вона не потрапила в будинок і не побачила незаконні дії з його руйнації, чим було проігноровано розслідування злочину, передбаченого ст. 162 КК України. Дізнавач не розслідував причини її побиття, наміри того, хто перешкоджав їй потрапити у будинок, викрадення її власності та компенсаційних коштів, не вірно кваліфікував вчинене відносно неї кримінальне правопорушення за ч.1 ст. 25 КК України.

Вказує, що закриваючи кримінальне провадження дізнавачем не було належним чином проаналізовано подію кримінального правопорушення відповідно до її заяви, а саме те, що ОСОБА_8 перший почав забороняти їй фотографувати свій власний будинок, ображав її, нецензурно висловлювався та після отриманого ляпаса від жінки у віці 66 років, він як чоловік, якому 44 роки ударив її. Після цього ОСОБА_8 продовжував поводити себе агресивно до неї, хапав за руки і намагався вихопити телефон щоб вона не змогла зателефонувати до поліції, а тому висновок дізнавача про те, що ОСОБА_8 діяв у стані необхідної оборони є необґрунтованими.

Позиції учасників судового провадження

ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась, була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, причин своєї неявки суду не повідомила.

Прокурор до початку судового розгляду подала до апеляційного суду заяву в якій просила провести судовий розгляд без її участі та просить відмовити у задоволені апеляційної скарги.

На підставі ч.4 ст.107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення розгляду без участі сторін та без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Мотиви суду

Відмовляючи у задоволенні скарги потерпілої, слідчий суддя мотивував таке рішення тим, що при здійсненні досудового розслідування були проведені всі необхідні слідчі дії та ретельно перевірені обставини даного провадження, надано належну оцінку доказам, досліджено та проаналізовано їх у сукупності, та відповідно до ст. 284 КПК України прийнято рішення про закриття кримінального провадження, а також при закритті даного провадження дотримано процесуального порядку винесення постанови, з`ясовано фактичні обставини, які є предметом розслідування саме у даному провадженні, вказана постанова винесена уповноваженою особою, з проведенням усіх необхідних для прийняття рішення за фактом можливого вчинення вказаного кримінального правопорушення.

З таким висновком ухвали слідчого судді колегія суддів не погоджується.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до положень ч.2 ст.9 КПК України під час кримінального провадження слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законного та неупередженого рішення.

Закриття кримінального провадження є формою закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, а тому прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, безпосереднього дослідження та оцінки слідчим доказів, які стосується цього провадження у сукупності.

Крім того, постанова слідчого про закриття кримінального провадження згідно з положеннями ст.110 КПК України має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам справи.

Під слідчою (розшуковою) дією, відповідно до вимог, зазначених в ст. 223 КПК України, слід розуміти передбачений Кримінальним процесуальним кодексом захід, який застосовується компетентними особами для збирання, дослідження, оцінки та використання доказів під час конкретного кримінального провадження. Вони мають пізнавальний і водночас процесуальний характер та розшукову спрямованість, сутність якої полягає у намаганні процесуальної особи розшукати й належним чином зафіксувати у відповідних процесуальних джерелах фактичні дані, що мають значення для кримінального провадження. Не менш важливою метою слідчих (розшукових) дій є перевірка раніше отриманих у кримінальному провадженні доказів або інших встановлених фактів.

Дізнання чи досудове розслідування в усякому разі визнаються однобічними і неповними, в разі, якщо не були допитані певні особи, не були витребувані і досліджені документи, речові та інші докази для підтвердження чи спростування обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи або, якщо необхідність дослідження тієї чи іншої обставини випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді .

При цьому слід врахувати, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (частина перша статті 84 КПК). Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (частина друга статті 84 КПК).

Чинним КПК України встановлений процесуальний порядок, форма та певна послідовність дій при прийнятті кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій.

Законодавцем у ст. 91 КПК України викладено перелік обставин, що відносяться до предмета доказування у кримінальному провадженні, як сукупності фактів і обставин об`єктивної дійсності, що мають матеріально-правове, цивільно-правове, кримінальне процесуальне значення та є необхідними і достатніми фактичними обставинами для вирішення кримінального провадження по суті. Аналіз змісту зазначеної статті вказує на те, що в ній йдеться про обставини, які вказують на наявність або відсутність у досліджуваному діянні складу злочину, що впливають на визначення міри покарання чи звільнення від кримінальної відповідальності або є підставами для закриття кримінального провадження.

Після виконання вимог ст. 91 КПК України щодо встановлення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, досудове розслідування визнається закінченим, тобто, якщо немає необхідності у проведенні ще будь-яких слідчих (розшукових) дій або негласних слідчих (розшукових) дій, спрямованих на збирання, перевірку та оцінку доказів, коли жодна з версій, які виникли, не залишилась неперевіреною.

Однією з форм закінчення досудового розслідування, зокрема, є закриття кримінального провадження. Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження і оцінки слідчим, прокурором показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.

Разом з тим, колегія суддів бере до уваги, що слідчий, відповідно вимог ч.5 ст.40 КПК України, здійснюючи свої повноваження, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється, а положення глави 19 КПК України, визначають форму та регламентують порядок проведення досудового слідства і не встановлюють переліку процесуальних та слідчих дій, які обов`язково належить здійснити під час досудового розслідування для його закінчення, але, вони повинні бути достатніми для прийняття вмотивованого рішення, яке буде відповідати вимогам ст. 110 та 284 КПК України.

Як убачається з системного аналізу наданих матеріалів кримінального провадження, сектором дізнання Харківського РУП №2 ГУ НП в Харківській області проводилось дізнання у кримінальному провадженні №0000322 від 20.04.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за фактом нанесення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.

Відомості до ЄРДР були внесені на підставі заяви ОСОБА_6 від 19.04.2024 року про те, що біля будинку № 36 по вул.Бучма у м.Харкові чоловік на ім`я ОСОБА_9 , який є прорабом, вдарив її рукою по голові.

З матеріалів кримінального вбачається, що постановою дізнавача СД Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області ОСОБА_7 від 31.05.2024 року вищезазначене кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення.

Так, дізнавач мотивуючи своє рішення про закриття кримінального провадження, посилаючись на ст.36 КК України зазначив, що в ході дізнання по кримінальному провадженню встановлено, що конфлікт спровокувала саме ОСОБА_6 , в ході якого перша завдала удар ОСОБА_8 , у відповідь на який, ОСОБА_8 , діючи в рамках необхідної оборони, наніс ОСОБА_6 такий саме удар долонею правої руки в область лівої щоки. Таким чином, в ході проведення досудового розслідування (дізнання) не встановлено об`єктивних даних винуватості певної зі сторін конфлікту.

Згідно з ч. 3 ст. 27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Виходячи з наведеного, право на необхідну оборону виникає лише за певних умов, визначених законом. Згідно з положеннями ст. 36 КК ці умови полягають у такому:

1) оборона визнається необхідною лише у випадку, якщо дії, що становлять її зміст, вчинено з метою захисту охоронюваних законом: а) прав та інтересів особи, яка захищається; б) прав та інтересів іншої особи (фізичної чи юридичної); в) суспільних інтересів; г) інтересів держави;

2) оборона може здійснюватись лише від суспільно небезпечного посягання, тобто діяння, ознаки якого передбачені КК;

3) за загальним правилом необхідна оборона має бути своєчасною право на неї втрачається після того, як посягання було припинено або закінчено, і необхідність застосування засобів захисту відпала;

4) посягання має бути реальним, а не існувати лише в уяві того, хто захищається;

5) шкода при необхідній обороні може бути заподіяна тільки тому, хто посягає;

6) при необхідній обороні допускається заподіяння лише такої шкоди, яка є необхідною і достатньою в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Згідно з ч. 5 ст. 36 КК незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає, не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу кримінального правопорушення, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, враховуючи конкретні обставини справи, дізнавач повинен був здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях вказував на те, що право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

В той же час, у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність у заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, під час досудового розслідування(дізнання) дізнавчем не було проведено порівняльний аналіз дій ОСОБА_6 та ОСОБА_8 та належним чином не обґрунтовано наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту з урахуванням того, що ОСОБА_6 є літньою жінкою 1958 року народження, а ОСОБА_8 є чоловіком 1981 року народження, та не було проведено аналізу чи дійсно дії ОСОБА_8 спричинили таку шкоду, яка є необхідною і достатньою в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання з урахуванням того, що відповідно до висновку експерта у ОСОБА_6 були виявлені легкі тілесні ушкодження, а які ушкодження були отримані ОСОБА_8 слідством не встановлювалось, щоб надати оцінку наявності посягання щодо нього та ступінь його небезпеки.

Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час встановлення тілесних ушкоджень, що були завдані ОСОБА_6 , було призначено судово-медичну експертизу. Відповідно до висновку експерта № 09/259-С/2024 було встановлено, що у ОСОБА_6 маються легкі тілесні ушкодження.

Разом з цим, у висновку експерта зазначено, що відповідно до наданої медичної документації у ОСОБА_6 встановлений діагноз: ЗЧМТ. Струс головного мозку. Оцінити по ступеню тяжкості закриту черепно-мозкову травму буде можливо у рамках проведення додаткової судово-медичної експертизи з наданням оригіналів медичної документації в повному обсязі з результатами обстеження та лікування ОСОБА_6 у зв`язку з встановленою у неї закритої черепно-мозкової травмою.

Однак, як убачається з матеріалів кримінального провадження, дізнавчем проігноровано вказаний висновок експерта та не було призначено додаткової судово-медичної експертизи для об`єктивного встановлення стану ОСОБА_6 та отриманих нею тілесних ушкоджень, що має істотне значення для встановлення об`єктивної істини у провадженні.

Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, дізнавачем особисто не було допитано ОСОБА_8 у відповідності до вимог ст.224 КПК України, а лише долучено його письмові пояснення щодо обставин конфлікту, що також має важливе значення в тому числі й для експертного дослідження причин та механізму заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій.

За таких обставин, згідно змісту оскаржуваної постанови, дізнавач хоча і прийшов до висновку про закриття кримінального провадження, однак в постанові не навів належним чином обґрунтування відсутності складу кримінального проступку, з відповідним аналізом усіх елементів складу кримінального проступку та мотивацією з посиланням на докази, зібраними в ході досудового розслідування, а саме не зазначено наявності або відсутності об`єктивної та суб`єктивної сторони кримінального проступку та інших ознак складу в цілому, за якими було внесено відомості до ЄРДР.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що з матеріалів кримінального провадження, наданих на огляд апеляційному суду вбачається, що дізнавач формально підійшов до проведення досудового розслідування по даному кримінальному провадженню та прийняв рішення, яке належним чином не мотивував та не навів достатніх підстав для його прийняття.

А тому, в даному випадку погодитись з обґрунтованістю висновків дізнавача про наявність підстав для закриття даного кримінального провадження не можна, оскільки, ним не вжито всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин, зазначених в заяві про скоєння кримінального правопорушення, внаслідок чого, прийняв передчасне рішення щодо закриття кримінального провадження.

При цьому, колегія суддів враховує, що дізнавач, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, відповідно до вимог ч.5 ст.40 КПК України, а тому, апеляційний суд не визначає конкретного обсягу процесуальних дій, необхідних слідчому для прийняття рішення про закриття кримінального провадження, яке б відповідало вимогам, вказаним в ст.110 КПК України внаслідок дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження і оцінки слідчим показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.

Зазначені обставини вказують на те, що органом досудового розслідування не в повному обсязі виконані вимоги кримінального процесуального закону, досудове розслідування проведене неповно, що обумовлювало необхідність задоволення скарги слідчим суддею та скасування постанови про закриття кримінального провадження як такої, що прийнята передчасно.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу ОСОБА_6 на те, що її доводи про те, що дізнавачем було проігноровано її заяву від 22.04.2024 року, в якій вона роз`яснила, де і які невідомі їй особи, не допускаючи її до власності, побили її, щоб вона не потрапила в будинок і не побачила незаконні дії з його руйнації, чим було проігноровано розслідування злочину передбаченого ст. 162 КК України, спростовуються матеріалами кримінального провадження, які містять адресовану ОСОБА_6 відповідь від 30.04.2024 року за вих. № У-415/119-67, відповідно до якої їй було роз`яснено, що питання перевірки законності дій будівельників і підрядних організацій при відновленні будинку № 36 по вул. Бучми в м. Харкові, законності розпорядження виділеними коштами не є предметом розслідування і не відноситься до компетенції дізнавача Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області. Для перевірки вказаних фактів, в разі потреби і за наявності підстав необхідно звернутись самостійно з письмовою заявою до Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області, до інших контролюючих органів, до компетенції яких входить розгляд і перевірка вказаних питань, а також їй роз`яснено право на оскарження такої дії дізнавача, відповідно до вимог ст.303 КПК України.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню з постановленням нової ухвали про скасування постанови слідчого та направленням матеріалів кримінального провадження прокурору відповідно до ч.2 ст.36 КПК України, для організації подальшого розслідування.

Керуючись ст.404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого Московського районного суду м.Харкова від 14 березня 2025 року скасувати та постановити нову.

Скаргупотерпілої ОСОБА_6 на постанову дізнавача СД Харківського РУП №2 ГУ НП в Харківській області від 31 травня 2024 року про закриття кримінального провадження задовольнити.

Постанову постанову дізнавача СД Харківського РУП №2 ГУ НП в Харківській області ОСОБА_7 від 31 травня 2024 року про закриття кримінального провадження №0000322 від 20 квітня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України - скасувати

Матеріали кримінального провадження № №0000322 від 20 квітня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України - направити прокурору для організації досудового розслідування.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4