Житомирський апеляційний суд
Номер провадження №11-кп/4805/56/25
Категорія ч.2 ст.125 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
представника потерпілого ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №295/16446/23 за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_8 на вирок Богунського районного суду м.Житомира від 07.05.2024 відносно

ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

в с т а н о в и в:
зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначено покарання у виді ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.
Цивільний позов задоволено частково.
Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 2079 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 17 листопада 2023 року близько 21 години 25 хвилин ОСОБА_9 зустрівся біля ТРЦ «Олді», що за адресою: вул. М. Грушевського, 5, м. Житомир, із ОСОБА_10 де вимагав у останнього вибачень за те, що непристойно поводився з його матір`ю ОСОБА_11 . На вказану вимогу ОСОБА_10 повідомив, що для вибачень підстав не вбачає. В цей же день, час, місці та за вказаних обставин, у ОСОБА_9 виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .
Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_9 штовхнув ОСОБА_10 , а потім коли останній трохи відвернувся від нього щоб вести розмову з ОСОБА_11 , яка в той час звернулась до нього, раптово наніс йому один удар кулаком правої руки в область лівого передпліччя. У подальшому, ОСОБА_9 наніс ОСОБА_10 два удари кулаком правої руки в голову та по обличчю в область носу, після чого у останнього почалась кровотеча з носу.
Вказаними діями ОСОБА_9 спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової та лицевої травми у вигляді струсу головного мозку, перелому кісток носу, синців на обличчі, які відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.
Своїми умисними діями, що виразилися у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, ОСОБА_9 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.2 ст.125 КК України.
В апеляційній скарзі представник потерпілого - адвокат ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду в частині визначеної міри покарання та вирішення цивільного позову, як незаконний, та ухвалити в цій частині новий вирок про призначення ОСОБА_9 покарання у виді 200 годин громадських робіт, стягнути з ОСОБА_9 30 038, 98 грн. майнової шкоди, 50 000 грн. моральної шкоди та 40 000 грн. витрат на правничу допомогу, крім того, стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 15 000 грн. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. При цьому, зазначає, що суд першої інстанції помилково вбачав у діях обвинуваченого факт щирого каяття, яке виразилось у вибаченні перед потерпілим в суді, намаганням відшкодувати завдану шкоду шляхом поштових переказів потерпілому. Так, як зазначав в ході судових засідань сам потерпілий та його представник, про наявність будь-яких переказів на користь потерпілого йому не було відомо, про факт нібито здійснених переказів обвинуваченим на користь потерпілого останній дізнався лише в судовому засіданні від захисника обвинуваченого та самого обвинуваченого вже після фактичного повернення цих переказів відправнику. Жодних коштів потерпілий не отримував і не знав про їх існування, крім того, в ході допиту обвинуваченого останній зазначив, що всі ці перекази зробив за порадою адвоката, тобто без власного внутрішнього свідомого волевиявлення, яке б спонукало його до відшкодування завданої шкоди своїми протиправними діями потерпілому. Вибачення обвинувачений приносив потерпілому лише в судових засіданнях, тобто вже майже через 5 місяців після вчиненого ним кримінального правопорушення, хоча як зазначав і сам обвинувачений вони з потерпілим разом відвідують один спортивний зал і їхні шляхи пересікаються в буденному житті. Жодного разу поза межами судового засідання вибачення на адресу потерпілого не звучали. Враховуючи вищезазначене, факт щирого каяття відсутній у обвинуваченого, але суд помилково не взяв це до уваги. Крім того, в даному випадку покарання, яке присудив суд першої інстанції в такому мінімальному розмірі, не є пропорційним понесеним стражданням потерпілого та не буде досягнуто мети виправлення обвинуваченого.
Наголошує, що задовольняючи цивільний позов частково в частині стягнення майнової шкоди з обвинуваченого на користь потерпілого, суд першої інстанції помилково не врахував положення ст. 22 ЦК України. Так, потерпілим до суду в рамках цивільного позову були надані докази збитків, які він фактично поніс, оплачуючи своє лікування через неправомірні дії обвинуваченого так і докази тих витрат, які потерпілий має понести для відновлення свого порушеного права. Потерплій за лікуванням звернувся до ТОВ «Медібор» до лікаря отоларинголога. На підставі рекомендацій лікаря отоларинголога від 13.12.2023 потерпілий 03.01.2024 звернувся до Центру медичної діагности для відповідного обстеження носу для майбутньої операції за допомогою конусно-променевої комп`ютерної томографії. 04.01.2024 потерпілий разом із висновком конусно-променевої комп`ютерної томографії від 03.01.2024 звернувся до ТОВ «Медібор» до оперуючого лікаря-хірурга отоларинголога з метою проведення планової рекомендованої операції. Вказаним лікарем було проведено огляд, результати конусно-променевої комп`ютерної томографії та зроблено наступний висновок: ознаки післятравматичних змін кісток носа. Посттраматичне викривлення переділки носа. Вазомоторний риніт. Призначено лікування - оперативне лікування в плановому порядку - септопластика та двобічна підслизова вазотомія. Потерпілий на підставі вказаного вище висновку лікаря щодо оперативного втручання отримав в ТОВ «Медібор» орієнтовний об`єм та вартість послуг, відповідно до якого вартість зазначених необхідних послуг, а саме оперативне втручання двобічна вазотомія та ендоскопічна септопластика разом з іншими необхідними медичними маніпуляціями складає 28000 грн. Враховуючи матеріальний стан потерпілого, а саме те, що його середня заробітна плата становить 7000 грн., він не мав можливості провести рекомендовану йому операцію за власний кошт. Таким чином, в ході медичних обстежень достеменно встановлений причинно-наслідковий зв`язок між нанесеними тілесними ушкодженнями обвинуваченим потерпілому та як наслідок необхідність оперативного втручання та здійснення планової операції для відновлення стану здоров`я потерпілого, обов`язок відшкодування таких витрат прямо кореспондується з положеннями ст.22 ЦК України, але всупереч вимогам законодавства суд це до уваги помилково не взяв.
Крім того, вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди, яку визначив місцевий суд для цивільного позивача (потерпілого), не є адекватною компенсацію перенесених ним моральних страждань, заподіяних внаслідок злочину, суд першої інстанції не в повній мірі врахував наслідки скоєного, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав потерпілий, характер немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у житті, негативних наслідків. В свою чергу, потерпілий оцінює завдану йому моральну шкоду в 50 000 грн., виходячи з наступного. Протиправні дії обвинуваченого призвели до душевних страждань та моральних переживань. День потерпілого, 17.11.2023, почався того, що дорогою на роботу мати обвинуваченого в`їхала в автомобіль потерпілого та завдала автомобілю механічних пошкоджень. А ввечері цього ж дня обвинувачений разом зі своєю матір`ю організували зустріч з потерпілим, в ході якої обвинувачений побив потерпілого. Обвинувачений принизив гідність потерпілого, оскільки жорстоко побив його на очах жінки, а саме матері обвинуваченого, в громадському місці, де в той час було багато перехожих, які спостерігали за вказаними незаконними діями обвинуваченого. Обвинувачений своїми протизаконними діями фактично спаплюжив всі моральні норми, на засадах яких будується здорове суспільство. Потерпілий відчував себе безпорадним. Обвинувачений своїми незаконними діями принизив самооцінку позивача. Наголошує, що з врахуванням положень закону та обставин справи, характеру, глибини та тривалості душевних, емоційних, фізичних і моральних страждань, які переніс потерпілий ОСОБА_10 у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями від незаконних дій обвинуваченого, зважаючи на спричинений діями обвинуваченого негативний вплив на його здоров`я та життя, а також завдання шкоди авторитету потерпілого, враховуючи принцип розумності та справедливості, потерпілий оцінює моральну шкоду у розмірі 50000 грн., саме така сума буде відповідати глибині душевних та фізичних страждань потерпілого.
Звертає увагу, що вироком суду ОСОБА_10 відмовлено в відшкодуванні процесуальних витрат на професійну правову допомогу в сумі, які він поніс в зв`язку з завданим йому кримінальним правопорушенням, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості щодо фактичного понесення потерпілим витрат на професійну правничу допомогу, відповідних доказів сплати таких коштів є помилковим. Звертає увагу, що клопотання (правнича допомога) обґрунтовано протилежною правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, згідно якої, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Окрім того, що обвинувачений у судових дебатах та його захисник у відзиві на цивільний позов частково визнали витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. В свою чергу, до суду першої інстанції були надані всі необхідні документи, що підтверджують фактично понесені потерпілим втрати на правничу допомогу, а саме: копія договору про надання правничої допомоги від 17.11.2023, копія додаткової угоди від 04.12.2023 до договору про надання правничої допомоги від 17.11.2023, копія детального опису наданих послуг професійної правничої допомоги до договору про надання правничої допомоги від 17.11.2023, копія акту наданих послуг від 29.01.2024 правничої допомоги відповідно до договору від 17.11.2023, копія рахунку-фактури від 29.01.2024. Відповідно до умов додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги від сторони погодили, що гонорар визначений за цим договором оплачується Клієнтом не пізніше 01.04.2024. Оскільки факт оплати гонорару адвоката за надані послуги правничої допомоги були сплачені потерпілим лише 05.06.2024, такі докази не подавались та могли бути подані до суду першої інстанції.
Також, в зв`язку з викладеними обставинами в апеляційній скарзі потерпілий для надання йому правничої допомоги був вимушений звернутися до адвоката. Так, між позивачем та адвокатом ОСОБА_8 укладено договір про надання правничої допомоги від 17.11.2023, а в подальшому - 04.12.2023 укладено додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги від 17.11.2023 та додаткові угоди № 2, №3 від 01.04.2024 та 01.06.2024 до договору про надання правничої допомоги від 17.11.2023. Потерпілий несе витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції 15 000 грн.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_8 в підтримку апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, думку прокурора, яка просила вирок суду в частині вирішення цивільного позову змінити з підстав апеляційних вимог потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
З висновками суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, за яке його засуджено, про доведеність вини та кваліфікацію дій останнього, погоджується автор апеляційної скарги та ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому не перевіряються апеляційним судом.
Санкція ч.2 ст.125 КК України, за якою ОСОБА_9 притягнуто до кримінальної відповідальності, передбачає покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або виправні роботи на строк до одного року, або пробаційний нагляд на строк до двох років, або обмеженням волі на той самий строк.
Згідно з ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації, визначених у ч.1 ст.1 КК України завдань Закону про кримінальну відповідальність - правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.
У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
З огляду на вищезазначені положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.
Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
При цьому, відповідно до ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 дотримався вище наведених вимог закону та правильно керувався не лише ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, але й даними про особу обвинуваченого, фактичними обставинами провадження, таким чином, керувався не лише принципами законності, але й принципом індивідуалізації покарання.
Так, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_9 прийняв до належної уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, яке є проступком, його суспільну небезпеку та наслідки, ставлення обвинуваченого до вчиненого, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, яке виразилось у вибаченні перед потерпілим в суді (підтверджено в суді апеляційної інстанції), намаганням відшкодувати завдану шкоду шляхом поштових переказів потерпілому (підтверджено в суді апеляційної інстанції) та відсутністю обставин, що обтяжують покарання.
Належно враховано судом й характеризуючі особу обвинуваченого дані, зокрема, те, що ОСОБА_9 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, працює приватним підприємцем, з відповідним врахуванням думки потерпілого у провадженні щодо призначення покарання.
Також і в суді апеляційної інстанції підтверджена обставина, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , відповідно до ст. 66 КК України, - щире каяття, вибачення перед потерпілим, намагання частково відшкодувати завдану шкоду потерпілому на стадії апеляційного провадження, (проте потерпілий знову відмовився від отримання грошових коштів від обвинуваченого).
Таким чином, апеляційне посилання адвоката ОСОБА_8 про незаконне врахування судом першої інстанції такої пом`якшуючої обставини як щире каяття, є безпідставним.
За наведених обставин, на думку апеляційного суду, призначене ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.125 КК України, у виді штрафу в максимальному його розмірі буде достатнім для реальної корекції соціальної поведінки обвинуваченого та запобігання продовженню злочинної діяльності.
Підстави для призначення більш суворішого покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.125 КК України, апеляційний суд не вбачає.
Судом першої інстанції правильно враховано конкретні обставини провадження (причини конфлікту, який переріс у бійку), особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, наявність обставин, які пом`якшують призначене покарання, та відсутність обставин, що йог обтяжують, у зв`язку з чим апеляційний суд переконаний, що суд дійшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання саме у виді штрафу.
Вище зазначений захід примусу внесе відповідні корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові правопорушення. Підстави вважати, що призначене ОСОБА_9 покарання за видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість відсутні.
Таким чином, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни з мотивів викладених в апеляційній скарзі потерпілого - відсутні.
Разом з цим, апеляційні посилання представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_8 на невірне розв`язання судом першої інстанції цивільного позову потерпілої сторони та стягнення витрат на правничу допомогу у провадженні є, в певній мірі, слушними.
Так, згідно ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України, за умови, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно до вимог ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Згідно до положень ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Як убачається з матеріалів провадження, потерпілим ОСОБА_10 заявлено відповідний цивільний позов, в якому останній просив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 на його користь матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення злочину в сумі 30 038, 98 грн., моральну шкоду завдану внаслідок злочину в сумі 50000 грн. та 40000 грн. витрат на правничу допомогу (а.п. 21-28).
В свою чергу, оскаржуваним вироком, обвинуваченого ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, тобто, в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження, що спричинило потерпілому короткочасний розлад здоров`я.
При цьому, висновок суду першої інстанції в частині стягнення з обвинуваченого на користь ОСОБА_10 матеріальної шкоди в розмірі 2079 грн. є обґрунтованим та законним, оскільки зазначена сума доведена матеріалами провадження (а.п.34, 35, 44).
Разом з цим, інша сума в розмірі 28000 грн. (оперативне лікування) як то зазначено у цивільному позові, є недоведеною, такі витрати є фактично можливими в майбутньому, доказів, на даний час, таких, витрат (затрат) потерпілою стороною апеляційному суду не надано, а тому таке стягнення є необґрунтованим.
Таким чином, визначаючи наявність матеріальної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, під час судового розгляду провадження суд першої інстанції правильно виходив з належності та допустимості доказів на підтвердження заподіяної шкоди (в розмірі 2079 грн.), та обґрунтовано встановив, що цивільним позивачем ОСОБА_10 не надано достатніх документальних підтверджень понесених (на даний час в зв`язку з лікуванням) витрат на оперативне лікування потерпілого в клініці «Медібор» в сумі 28 000 грн. в майбутньому.
В свою чергу, перевіривши рішення суду першої інстанції в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_10 моральної шкоди, з точки зору законності і обґрунтованості, що передбачає оцінку відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, дослідженим у судовому засіданні доказам, а також засадам розумності, виваженості та справедливості, суд апеляційної інстанції вважає, що визначене судом першої інстанції відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. є замалим.
При цьому, апеляційний суд враховує, що неправомірними, умисними діями обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілому ОСОБА_10 були спричинені легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, внаслідок чого він зазнав фізичних та душевних страждань, які полягали у відчуттях фізичної болі, у переживаннях за стан свого здоров`я, у психологічних хвилюваннях та тривогах, порушенні звичайного життєвого ритму, перебуванні на лікуванні, тощо.
При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди апеляційний суд бере до уваги глибину і тривалість моральних страждань потерпілого, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості.
Апеляційний суд враховує також матеріальний стан та дані про особу обвинуваченого, який є приватним підприємцем, тобто має відповідні доходи.
З урахуванням обсягу моральної шкоди спричиненої потерпілому ОСОБА_10 її грошове відшкодування, на думку апеляційного суду, повинно становити 30 000 гривень.
Крім того, апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо розв`язання цивільного позову в частині стягнення процесуальних витрат на правову допомогу, виходячи з наступного.
Вирішуючи питання щодо процесуальних витрат, суд має чітко дотримуватись вимог глави 8 КПК України, яка регламентує поняття процесуальних витрат у кримінальному процесі, їх види та порядок відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
До таких витрат відповідно п.1 ч.1 ст.118 КПК України належать витрати на правову допомогу.
При цьому, згідно з п.3 ч.1 ст.91 КПК України розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений з адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо).
Згідно п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
І хоча чинне кримінальне процесуальне законодавство не встановлює переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, воно зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на таку допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні (ст.91 КПК).
З матеріалів провадження №295/16446/23 вбачається, що між потерпілим ОСОБА_10 та адвокатом ОСОБА_8 було укладено договір про надання останнім правничої допомоги від 17.112023 та додаткова угода до вище зазначеного договору від 17.11.2023 (а.п.48-49) Упродовж судового розгляду цей адвокат здійснював представництво його інтересів. Адвокат, як представник потерпілого та цивільного позивача підготував позовну заяву, які були подані до суду про відшкодування шкоди, в тому числі процесуальних витрат на правничу допомогу.
Суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам сторони захисту відносно процесуальних витрат, пов`язаних з оплатою допомоги представником потерпілого адвокатом ОСОБА_8 .
Як вважає апеляційний суд в даному провадженні слід проаналізувати обґрунтованість фактичних даних, викладених опису наданих послуг професійної правничої допомоги до договору від 17.11.2023, акту наданих послуг від 17.11.2023, як і рахунок фактуру №1 від 29.01.2024 (а.п.50-53).
При цьому, апеляційний суд бере до уваги критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин провадження та фінансового стану обох сторін.
В свою чергу, апеляційний суд знаходить низку заявлених стороною захисту наданих послуг професійної правничої допомоги (наприклад час витрачений на проїзд адвоката до місця вчинення кримінального правопорушення (2-і год.), супроводження клієнта до закладу КП «Лікарня №2 ім.В.П.Павлусенка (2-і год.), супроводження клієнта адвокатом при проведенні судової медичної експертизи (2-і год.), супроводження клієнта до Житомирського РУП для подання заяви (2-і год.), тощо) є необґрунтованим.
Оцінивши дійсний обсяг доведених адвокатом наданих послуг професійної правничої допомоги, з точки зору співмірності доведення цих витрат та розумності їхнього розміру, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 20 000 грн. процесуальних витрат на правничу допомогу.
Саме такий розмір стягнення є співмірним зі складністю провадження, свідчить про реальність та розумність таких витрат, та не становитиме надмірний тягар для іншої сторони - обвинуваченого.
За наведених обставин, вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 та стягнення витрат на правничу допомогу на підставі п.3 ч.1 ст.408, п.2 ч.1 ст.409 КПК України підлягає зміні.
Керуючись ст.ст.376 ч.2, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Богунського районного суду м.Житомира від 07.05.2024 відносно ОСОБА_9 в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 та стягнення витрат на правничу допомогу змінити.
Збільшити розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_10 з 20 000 (двадцять) грн. до 30 000 (тридцять) грн.
Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 20 000 (двадцять) грн. процесуальних витрат на правничу допомогу.
В решті вирок суду залишити без змін.
На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.
Судді :