"14" березня 2025 р. Справа № 363/436/25
УХВАЛА

Іменем України

14 березня 2025 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Вишгороді кримінальне провадження № 0001641 відносно обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України,

встановив:

До Вишгородського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженню № 0001641 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області призначено підготовче судове засідання за обвинувальним актом у кримінальному провадженні № 0001641.

Під час підготовчого судового засідання прокурор висловив думку, про необхідність призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту.

Захисник заявив клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, оскільки вважає, що обвинувальний акт не відповідає вимогам статті 291 КПК України.

Обвинувачений підтримав клопотання захисника про повернення обвинувального акту прокурору.

Прокурор заперечував щодо заявленого клопотання сторони захисту та просить у його задоволення відмовити.

Заслухавши учасники судового провадження, дослідивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, суд прийшов до наступних висновків.

Згідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК.

Частиною 2 статті 291 КПК України зокрема визначено, що обвинувальний акт має містити, окрім іншого, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Згідно вимог статті 91 КПК України у кримінальному провадженні доказуванню підлягають: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження.

Як зазначив у постанові Верховний Суд України від 24.11.2016 року у справі № 5-328кс16, в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Наведені правові норми у їх системному зв`язку указують на те, що «межі висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта» (ч. 1 ст. 337 КПК України) визначаються не тільки «формулюванням обвинувачення», але й викладеним у обвинувальному акті змістом фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та визначеною в обвинувальному акті правовою кваліфікацією кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, як це вимогає п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки «формулювання обвинувачення» є підсумком кримінально-правової оцінки фактичних обставин, а тому безпосередньо та нерозривно з ними пов`язане.

Такий висновок підтверджується й положеннями частини 3 статті 337 КПК України, згідно з якою з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Приписи ч. 1 ст. 337 КПК України мають на меті забезпечити особі можливість знати точний обсяг висунутого обвинувачення, від якого він повинен захищатися (включаючи як фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими та які будуть предметом доказування в суді, так і відповідну правову кваліфікацію).

Відповідно до положень статті 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

У п. 51 рішення Європейського суду з прав людини від 26.06.2008 року, у справі «Ващенко проти України» зазначено, що обвинувачення для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру.

За таких обставин, надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації є важливою передумовою забезпечення права на справедливий судовий розгляд та права на захист обвинуваченого.

При дослідженні обвинувального акту судом встановлено, що згідно змісту обвинувального акту ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України.

Про те, обвинувальний акт не містить посилання на безпосередню подію кримінального правопорушення, не визначено мотив та мету вчинення кримінального правопорушення, що в свою чергу є обов`язковим.

Відповідно до статті 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться верховенство права.

Частиною 2 статті 8 КПК України визначено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час судового розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави продавленого йому обвинувачення (Рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії), п. 79). Крім того, ЄСПЛ нагадує, що положення зазначеного вище підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, а також про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (Рішення ЄСПЛ від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії, п. 34).

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «в» п. 3 ст. 6 Конвенції (Рішення ЄСПЛ від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції, п. 54).

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що обвинувальний акт в зазначеному кримінальному провадженні, не відповідає вимогам частини 2 статті 291 КПК України, оскільки формулювання обвинувачення викладено таким чином, що не містить посилання на безпосередню подію кримінального правопорушення, не визначено мотив та мету вчинення кримінального правопорушення, для подальшого визначення які саме протиправні діяння ОСОБА_5 кваліфіковані обвинуваченням, а тому обвинувачення викладено прокурором не конкретно, що формулювання обвинувачення в даному кримінальному провадженні викладено прокурором таким чином, що з нього не можливо встановити обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні в розумінні статті 91 КПК України за кримінальним правопорушенням інкримінованим обвинуваченому діянь, не є достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

Відповідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення, повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

За таких обставин, у зв`язку із встановленою судом невідповідністю обвинувального акту у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 вимогам статті 291 КПК України та з грубим порушенням статті 6 Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, і таке порушення позбавляє обвинуваченого права на захист від пред`явленого обвинувачення, що є суттєвим порушенням та унеможливлює призначення кримінального провадження за цим обвинувальним актом до судового розгляду.

Крім того, у відповідності до положень статті 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Положення статті 291 вказаного Кодексу встановлюють, що обвинувальний акт складається слідчим, дізнавачем, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, а такий акт підписується слідчим, дізнавачемта прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.

Проте, наданий до суду обвинувальний акт від 24.01.2025 року у кримінальному провадженні № 0001641 за обвинуваченням ОСОБА_5 , всупереч положенням статті 291 КПК України, складений тимчасово виконуючим обов`язки (т.в.о.) слідчого відділення розслідування злочинів скоєних проти життя та здоров`я особи Вишгородського районного управління поліції ГУНП в Київської області сержантом поліції ОСОБА_6 , а не слідчим, дізнавачем чи прокурором, як передбачено зазначеною процесуальною нормою закону.

Отже, за п. 17 ч. 1 ст. 3 КПК України, слідчим є службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу державного бюро розслідувань, органу Державної кримінально-виконавчої служби України, підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Наведені обставини уявляють достатні підстави стверджувати про невідповідність означеного обвинувального акту вимогам ст.ст.3, 291 КПК України, внаслідок чого, викладене в такому акті обвинувачення неможливо визнати таким, що має бути висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом, а відтак, зважаючи на принципи змагальності та диспозитивності судового процесу, слід визнати неможливість призначення такого обвинувального акту в цьому кримінальному провадженні до судового розгляду.

Суд приходить до висновку про необхідність повернення прокурору обвинувального акту у кримінальному провадженню №0001641 за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України, оскільки останній не відповідає вимогам кримінально-процесуального законодавства.

Керуючись ст.ст. 3, 291, 314, 315, 376 КПК України, суд, -

ухвалив:

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні внесений до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001641 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК України повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Вишгородський районний суд Київської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а у разі подання апеляційної скарги, якщо її не скасовано, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 18.03.2025 року о 14-00 год.

Суддя ОСОБА_1