Провадження № 1-кс/156/2/24
У Х В А Л А

Іменем України

23 грудня 2024 року сел.Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву захисника обвинуваченої ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про відвід головуючого судді Іваничівського районного суду Волинської області ОСОБА_5 у кримінальному провадженні, -

ВСТАНОВИВ:

До Іваничівського районного суду Волинської області 16.12.2024 надійшла вищевказана заява про відвід судді.

Заява обґрунтована тим, що 03.07.2024 до Іваничівського районного суду Волинської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0003783 від 11.12.2023 про обвинувачення ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , неповнолітнього ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень. Вироком Іваничівського районного суду Волинської області 05.12.2024 головуючий суддя ОСОБА_5 затвердив угоди про визнання винуватості, які були укладені між прокурором та обвинуваченими ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та неповнолітнім ОСОБА_8 . На даний час у провадженні Іваничівського районного суду Волинської області під головуванням судді ОСОБА_5 перебуває на розгляді кримінальне провадження №0003783 від 11.12.2023 про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 255 КК України, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України, ч.1 ст.309 КК України; ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255 КК України, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України; ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 255 КК України, ч.4 ст. 28, ч.3 ст. 307 КК України; ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 255 КК України, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України у загальному порядку.

Таким чином, оскільки головуючий суддя ОСОБА_5 у даному кримінальному провадженні затверджуючи вироки на підставі угод відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та неповнолітнього ОСОБА_8 , що обвинувачувалися у вчиненні злочинів у складі організованої групи з іншими особами, матеріали відносно яких виділенні в окреме провадження, які повністю визнали свою вину у вчиненні злочинів, досліджував матеріали кримінального провадження, захисник вважає, що у судді вже сформована думка щодо даного кримінального провадження у звязку з чим, виникають сумніви щодо неупередженості та безсторонності суду.

Учасники кримінального провадження у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду заяви повідомлялись у встановлений законом порядок.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 подала клопотання про розгляд заяви про відвід без її участі, заяву підтримала та просила її задовольнити.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_14 подав клопотання про розгляд заяви про відвід без його участі, заяву підтримав та просив її задовольнити.

Обвинувачена ОСОБА_7 подала клопотання про розгляд заяви про відвід без її участі, заяву підтримала та просила її задовольнити.

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_15 подав клопотання про розгляд заяви про відвід без його участі, заяву підтримав та просив її задовольнити.

Згідно із ст.81 КПК України, неявка учасників кримінального провадження не перешкоджає розгляду заяви про відвід.

Відповідно до ч.4 ст.107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється, у зв`язку з неприбуттям у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні.

Суд, дослідивши заяву та матеріали кримінального провадження, в обсязі необхідному для вирішення заявленого відводу, приходить до наступного висновку.

Дослідженням матеріалів встановлено, що 03.07.2024 у провадження судді Іваничівського районного суду Волинської області ОСОБА_5 надійшли матеріали кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , неповнолітнього ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень.

Ухвалою суду від 07.10.2024 з матеріалів кримінального провадження виділені в окреме провадження матеріали про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.309, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.2 ст.255 КК України та зупинено судове провадження у даному кримінальному провадженні до звільнення останньої з військової служби з лав Збройних Сил України.

Також, ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 28.11.2024 під головуванням судді ОСОБА_5 з матеріалів кримінального провадження були виділені матеріали кримінального провадження про обвинувачення неповнолітнього ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255 КК України, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 255 КК України, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255 КК України, ч.1 ст.263 КК України, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255 КК України, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України в окреме провадження для розгляду угод про визнання винуватості.

Вироком Іваничівського районного суду Волинської області 05.12.2024 головуючий суддя ОСОБА_5 затвердив угоди про визнання винуватості, які були укладені між прокурором та обвинуваченими ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та неповнолітнім ОСОБА_8 .

Суд звертає увагу, що відповідно до вищевказаного вироку суддею ОСОБА_5 не досліджувались та не надавалась оцінка матеріалам досудового розслідування, перевірялись тільки угоди на відповідність вимогам кримінально-процесуального закону.

Разом з цим, відповідно до положень ст. 80 КПК України за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 КПК України, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід. За цими ж підставами їм може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні. Відвід повинен бути вмотивованим.

Водночас, ч. 1 ст. 81 КПК України встановлено, що у разі заявлення відводу слідчому судді або судді, який здійснює судове провадження одноособово, його розглядає інший суддя цього ж суду, визначений у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу.

Нормами статей 75, 76 КПК України визначені обставини, які виключають участь судді у кримінальному провадженні.

Так, відповідно до ст. 75 КПК України суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Згідно із ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відтак, суду належить дослідити питання підставності відводу, крізь призму рішення ЄСПЛ, фактичні обставини якого були б релевантними до обставин у цьому кримінальному провадженні.

Так, у справі «Муча проти Словаччини» від 25.11.2021 ЄСПЛ констатував, що суд, який схвалив угоди спільників про визнання провини, які завдають шкоди презумпції невинуватості старшого гангстера, не був неупередженим в судовому розгляді справи останнього. У п. 48 цього рішення ЄСПЛ зауважує, що конкретні скарги заявника ґрунтуються на тому факті, що його судив і засудив той самий суд першої інстанції, який раніше засуджував його співвиконавців за злочинні дії, вчинені спільно із заявником і що він визначив ці дії таким чином, щоб було зрозуміло, що він також брав у них участь […] Під час розгляду цієї скарги право заявника на презумпцію невинуватості повинно бути враховано. Питання щодо неупередженості судді виникає, коли попереднє рішення вже містить детальну оцінку ролі особи, яка згодом була засуджена у злочині, вчиненому кількома особами, і, зокрема, коли попереднє рішення містить конкретне твердження про причетність заявника або коли враховано, що особа, засуджена згодом відповідала всім критеріям, необхідним для вчинення кримінального правопорушення. Враховуючи обставини конкретної справи, такі елементи можуть розглядатися як ті, що вирішують питання про винуватість особи, яка розглядається в подальшому провадженні, і, таким чином, може призвести до об`єктивно обґрунтованих сумнівів у тому, що національний суд має неупереджену думку щодо суті справи відносно особи, яку судили згодом на початку судового розгляду (абз. 4 п. 49 цього ж рішення).

Не заперечується, що заявника судив і засудив той самий суд першої інстанції, який раніше засуджував його співвиконавців за злочинні дії, вчинені спільно з ним, і що, визначаючи ці діяння, суд першої інстанції також посилався на участь у них заявника (п. 50).

Суд зазначає, що рішення про затвердження угод співвиконавців заявника про визнання винуватості містили детальний фактичний опис їхніх злочинів, включаючи роль заявника в них як спільного виконавця, тоді як точний фактичний опис деяких їхніх злочинних дій був ідентичний точному фактичному опису приписуваних йому злочинних дій. Хоча ці рішення не містять жодного окремого висновку про вину щодо заявника як такого (див. також пункти 27 і 28), їх слід розглядати у світлі складових елементів злочинів, про які йдеться, зокрема, створення, задумування та підтримання злочинного наміру, що передбачає узгоджені злочинні дії з боку спільних виконавців.

Таким чином, засудження співвиконавців заявника у цих злочинах на основі наданого опису їхніх злочинних дій, що включало точне фактичне визначення конкретної ролі заявника в них, в принципі могло викликати сумніви щодо того, чи не призвело це до ситуації, при якій його було визнано таким, що скоїв кримінальні правопорушення, про які йдеться (п. 55).

Посилання на заявника та його дії в такий спосіб може в принципі порушити захист його права на презумпцію невинуватості. Суд усвідомлює, що будь-яке можливе втручання в це право мало місце насамперед у провадженні щодо співвиконавців заявника […]. Тим не менш, засудження його співвиконавців було частиною справи проти заявника (п. 56).

Суд також встановив, що, навіть якщо закон прямо вказує, що не можна зробити жодних висновків про винність особи з кримінального провадження, в якому вона не брала участі, судові рішення мають бути сформульовані таким чином, щоб уникнути будь-яких потенційних попередніх висновків про вину третьої особи, щоб не поставити під загрозу справедливий розгляд обвинувачення в окремому провадженні.

Зазначені посилання жодним чином не були сформульовані таким чином, щоб вказувати на те, що на даний момент заявник є лише обвинуваченим і переслідується в окремому кримінальному провадженні. Разом з тим, жодне таке формулювання чи будь-яке інше пояснення щодо того, що його вину законодавчо не встановлено, не фігурує ні в обґрунтуванні вироків, які засуджують співвиконавців, ні де-небудь ще.

У вироках, які засуджують співвиконавців, на заявника посилаються лише під його ініціалами та псевдонімом. Однак, як також зазначено в рішенні, очевидно, що суд першої інстанції чудово знав його особу. Більше того, і що ще важливіше (оскільки точне фактичне визначення власних злочинних дій заявника ідентичне визначенню його співвиконавців), не може бути сумніву, що його участь у їхніх злочинних діях була конкретно та індивідуально визначена у вироках, у яких встановлені такі винні співвиконавці (п.61).

Оскільки суд першої інстанції щодо заявника вважав засудження його співвиконавців частиною справи проти нього, принаймні, на перший погляд, він мав очевидний стимул залишатися послідовним зі своїм попереднім набором рішень, оскільки будь-які суперечливі висновки, зроблені вперше, могли підірвати довіру до останнього (рішення ЄСПЛ «Навальний і Офіцеров»). Так само - враховуючи, що власне засудження заявника значною мірою ґрунтувалося на свідченнях, наданих співвиконавцями, які вже інкримінували йому зізнаннями, які вони дали під час угоди про визнання винуватості - у них також був очевидний стимул не суперечити їхнім попереднім заявам.

З огляду на формулювання вироків проти співвиконавців заявника, вони завдали шкоди його праву заявника вважатися невинним доти, доки його вину не буде доведено. Враховуючи роль, яку вони відіграли у судовому розгляді заявника, який проходив у тому ж суді, його сумніви щодо його неупередженості були об`єктивно виправданими (п. 64 рішення ЄСПЛ у справі «Муча проти Словаччини»).

Згідно з приписами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Крім того, суд бере до уваги положення ст. 1 Європейської Конвенції з прав людини від 04 листопада 1950 (далі - Конвенція) в частині того, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Термін «суд, встановлений законом» з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (Справа «Сокуренко і Стригун проти України», п. 24 Рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року).

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2017 року «Про незалежність судової влади» зазначено, що суддя не може брати участь у розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо він заінтересований у результаті розгляду справи або є інші обставини, які викликають сумнів в об`єктивності та неупередженості судді.

Також судом враховані Бангалорські принципи поведінки суддів від 19 травня 2006 року.

Відповідно до п. 12 Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, передбачено, що незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає, на здатність судді приймати незалежні рішення.

У п. 26 рішення від 26 жовтня 1984 року у справі «Де Куббер проти Бельгії» Суд зазначив, що «навіть видимість може бути важливою», «правосуддя повинне не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться», тому будь-який суддя, щодо якого є обґрунтовані підстави побоюватися браку безсторонності, має бути відведений.

Таким чином, відводу (самовідводу) підлягає суддя не лише у разі існування фактів, що свідчать про його упередженість, але й у тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Враховуючи наведені висновки ЄСПЛ, суд вважає наявними обставини, які можуть викликати в учасників цієї справи сумніви у неупередженості судді ОСОБА_5 внаслідок ухвалення ним вироку на підставі угод про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченимиОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та неповнолітнім ОСОБА_8 .

Відтак, з метою забезпечення права на справедливий судовий розгляд, суд вважає за необхідне заяву про відвід судді ОСОБА_5 задовольнити та передати матеріали кримінального провадження до канцелярії суду для визначення іншого судді автоматизованою системою документообігу суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 75, 76, 80, 81, 369-372 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву захисника обвинуваченої ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про відвід головуючого судді Іваничівського районного суду Волинської області ОСОБА_5 у кримінальному провадженні (справа №161/12289/24) задовольнити.

Матеріали кримінального провадження (справа №161/12289/24) про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255 КК України, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України, ч.1 ст.309 КК України; ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 255 КК України, ч.4 ст. 28, ч.3 ст.307 КК України; ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 255 КК України, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України; ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 255 КК України, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України, передати до канцелярії суду для визначення судді у порядку, передбаченому ч.3 ст. 35 КПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1