ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

законний представник

неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2025 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2025 року, обвинуваченому ОСОБА_9 було продовжено дію раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, а саме до 17 березня 2025 року включно.

Своє рішення суд мотивував тим, що у судовому засіданні встановлено, що обвинуваченому ОСОБА_9 інкримінований злочин, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, за який законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, тому є достатні підстави вважати, що, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винуватим у інкримінованому злочині, ОСОБА_9 може переховуватися від суду, тобто наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість обвинуваченого незаконно впливати на свідків у вказаному кримінальному провадженні, котрі наразі в суді не допитані, теж неможливо повністю виключити, оскільки, як вбачається із додатків до обвинувального акту, стороною обвинувачення зібрані певні докази по кримінальному провадженню. Однак ці докази мають бути досліджені на більш пізніх етапах судового розгляду справи. Стадія допиту потерпілих та свідків судом ще не розпочато.

Крім того, ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість обвинуваченого вчинити інше кримінальне правопорушення також продовжує існувати, оскільки бойові дії ще тривають.

Наявність ризиків, визначених у п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України дають достатньо підстав вважати, що обвинувачений у разі зміни йому запобіжного заходу, можуть переховуватися від суду, перешкоджати розгляду справи по суті.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просив ухвалу суду скасувати та обрати відносно нього запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту.

Вважає, що клопотання сторони обвинувачення не містить викладу обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшились або з`явилися нові ризики, не вказано про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Під час розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу із тримання під вартою на домашній арешт із покладенням на неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 відповідних обов`язків, суд належним чином не дослідив ризики, передбачених п.п. 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на які посилався прокурор у клопотанні про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, також у відповідності до ст.178 КПК України суд не в повній мірі оцінив сукупність всіх обставини, а оцінив лише тяжкість інкримінованого злочину.

З обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пройшло сім місяців (7-місяців) за цей період часу запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 , неодноразово продовжувався у суді.

На думку апелянта, прокурором доведено існування ризиків передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України не врахував, що ризики стороною обвинувачення жодним чином не підтверджуються, носять формально інформативний характер, які перераховані у клопотанні про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, які окрім слів сторони обвинувачення нічим не підтверджуються. Доказів незаконного тиску на свідків у сторони обвинувачення не мається, як і підстав обґрунтовано припускати можливість знищення доказів у справі, які давно зібрані та зберігаються у сторони обвинувачення. Прокурором при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу, до суду жодного документу, чи доказу чим ґрунтується вказане клопотання, не надано. Судом не враховано, що прокурором не наведено доказів реальної можливості незаконного впливу неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 на свідків. Не вказано на будь-які дії вчинені неповнолітнім ОСОБА_9 які б свідчили про його намір незаконно вплинути на свідків у даному кримінальному провадженні або інші дії неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 , спрямовані на бажання здійснення цих дій. та об`єктивні причини неможливості обрання неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_11 більш м`якого запобіжного заходу.

Судом не враховано, що прокурором не доведено та не обґрунтовано про стійкі погляди на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 .

Вказує, що потерпілий ОСОБА_12 , 1993 року народження, не є представником Збройних Сил України, не є представником інших військових формувань. Зі змісту обвинувачення в обвинувальному акті встановлено, що транспортний засіб на обліку військового майна у Збройних Силах України та на обліку інших військових формувань не перебуває, а лише вказано що транспортний засіб значиться за автотранспортною службою військової частини Національної гвардії України НОМЕР_1 . Що стосується кваліфікації злочину, яка вказана у обвинувальному акті, то прокурором при встановлені конкретної норми кримінального закону, яка передбачає відповідальність за злочин, неправильно встановлена кваліфікація злочину, що в свою чергу порушує права і законні інтересів громадян, перешкоджає нормальному здійсненню правосуддя, підриває авторитет органів розслідування і суду.

Вважає, що судом не враховані дані про особу ОСОБА_9 , який є неповнолітнім, закінчив неповну середню освіту у нього не має політичної ідеології. Має постійне місце проживання, мешкає з матір`ю, бабою та молодшим братом, має позитивну характеристику, перебуває на обліку у лікаря хірурга-травматолога, у СІЗО не отримує належного медичного обстеження.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_9 , його законний представник ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги сторони захисту, наполягали на її задоволенні з підстав викладених в ній. Просили змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думки учасників процесу, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що остання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 331 КПК України до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 490 КПК України затримання та тримання під вартою можуть застосовуватися до неповнолітнього лише у разі, якщо він підозрюється або обвинувачується у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину, за умови, що застосування іншого запобіжного заходу не забезпечить запобігання ризикам, зазначеним у статті 177 цього Кодексу.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , суд першої інстанції в достатній мірі дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.

Так, врахована наявність об`єктивних причин, які не дозволяють закінчити судовий розгляд з ухваленням вироку до спливу строку тримання обвинуваченого ОСОБА_13 під вартою, а також існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, можливості переховуватись від органів досудового слідства та суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, спотворюючи їх показання, враховуючи, що судовий розгляд даного кримінального провадження не розпочато, потерпілий та свідки безпосередньо судом не допитані та вчинення інших кримінальних правопорушень.

Враховуючи характер та тяжкість покарання, що кореспондується з характером суспільного інтересу, даних про особу обвинуваченого, іншими обставинами у їх сукупності, що дає підстави вважати, що продовжує існувати вказані вище ризики.

Колегія суддів також зважає, що ОСОБА_9 інкримінований злочин, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, за який законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, враховуючи дані про його особу, існує висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій, чим перешкоджатиме кримінальному провадженню, а саме переховуватись від суду та незаконно впливати на свідків, які ще не допитані судом.

Також ризик продовження злочинної діяльності та вчинення іншого кримінального правопорушення є вірогідним з огляду на те, що на території України ще тривають бойові дії.

Вищенаведене спростовує ствердження захисника про відсутність встановлених судом ризиків.

Таким чином, продовження існування зазначених вище обставин у їх сукупності виправдовують подальше перебування обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою, що відповідає і є співрозмірним тяжкості і характеру діянь, які інкримінуються останньому, та більш м`які запобіжні заходи, як на це вказує захисник в апеляційній скарзі, не забезпечать належної процесуальної його поведінки, а тому продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою є найбільш прийнятним за наявних умов.

Оцінюючи вищевказані обставини, колегія суддів також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Твердження захисника, що обвинувачений вчинив злочин, будучи неповнолітнім, раніше не судимий, закнічив неповну середню освіту, не має політичної ідеалогії, мешкає з матір`ю, молодшим братом, постійно мешкає у м. Дніпрі, зробив для себе висновки та не має намір переховуватися від суду, що на думку адвоката є підставою для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, не є достатнім важелем для зменшення встановлених ризиків. Крім того, ці обставини існували й на момент вчинення злочину, проте жодним чином не виступили стримуючим фактором в поведінці обвинуваченого.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи захисника з приводу недоведеності та необґрунтованості обвинувачення, інкримінованого ОСОБА_9 , оскільки на цій стадії процесу суд позбавлений можливості перевірити їх обґрунтованість. Дане питання вирішується судом під час розгляду справи по суті.

Беручи до уваги характер і обставини кримінального правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_9 , враховуючи дані про його особу, підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України, суд першої інстанції керуючись ч. 4 ст. 183 КПК України вважав за необхідне не визначати розмір застави у кримінальному провадженні. З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Будь-яких порушень КПК України при постановленні зазначеної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , -залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 17 березня 2025 року без визначення розміру застави, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4