Номер провадження: 11-кп/813/934/25
Справа № 504/1527/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 21 серпня 2024 року, у кримінальному провадженні №0000223, внесеному до ЄРДР 27.10.2023 року за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Прибужани Вознесенського району Миколаївської області, громадянина України, який має середню освіту, неодружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, проходить військову службу за призовом під час мобілізації у ВЧ НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_8 визнано виним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Початок строку відбуття покарання визначено рахувати з моменту приведення цього вироку до фактичного виконання.

Запобіжний захід не обирався.

Вироком також вирішено питання щодо арешту майна, долі речових доказів та судових витрат у справі.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та проходячи військову службу на посаді оператора протитанкового відділення взводу вогневої підтримки 4 десантно-штурмової роти 2 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», діючи в порушення вимог п.п. 1.5.; 2.3. (б); 2.9 а), 16.3; 16.11 «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року (далі Правила), які передбачають що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків (п. 1.5. Правил); для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі (п. 2.3. б Правил); у разі необхідності надання переваги в русі транспортним засобам, які рухаються перехрещуваною дорогою, водій повинен зупинити транспортний засіб перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінією) або 1.13 , світлофором так, щоб бачити його сигнали, а якщо вони відсутні перед краєм перехрещуваної проїзної частини, не створюючи перешкод для руху пішоходів (п. 16.3 Правил); на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається другорядною дорогою, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху (п. 16.11 Правил), 27.10.2023 близько 15 год 30 хв., керуючи технічно справним транспортним засобом «ВАЗ 21063», реєстраційний номер НОМЕР_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння (0,26 ‰ спирту в крові), рухався у світлий час доби по сухому чистому асфальтному дорожньому покритті автомобільної дороги Р-55 зі сполучення автодороги «Одеса-Вознесенськ-Новий Буг», в межах Одеського району Одеської області, поза межами населеного пункту, на якій організований односторонній рух в одному напрямку, та присутнє Т-подібне перехрестя не рівнозначних доріг, а саме з автодорогою М-14 «Одеса - Мелітополь Новоазовськ», по якій організовано двосторонній рух, по дві смуги в кожному напрямку, які розподілені розділовим газоном.

Під час руху на проїзній частині вищевказаної автомобільної дороги зі сторони міста Вознесенськ у напрямку міста Одеса, ОСОБА_8 , знаходячись за кермом транспортного засобу «ВАЗ 21063», реєстраційний номер НОМЕР_2 , уважним не був, за дорожньою обстановкою та її зміною постійно не слідкував, не переконався в безпеці свого руху, не обрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, стан свого здоров`я та свої практичні навички керування транспортними засобами, в результаті чого під`їжджаючи до вищевказаного нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг з автодорогою «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ», проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, а саме проігнорувавши дорожній знак 2.1 «дати дорогу», не зупиняючись, продовжив рух, не надав перевагу в русі автопоїзду у складі сідлового тягача «VOLVO FH500», реєстраційний номер НОМЕР_3 , з спеціалізованим напівпричепом цистерною «SAHIN STYR» реєстраційний номер НОМЕР_4 , який рухався по головній дорозі М-14 «Одеса - Мелітополь Новоазовськ» в лівій смузі руху, де допустив зіткнення на 31 км + 400 м вищевказаної автодороги лівою частиною кузова автомобіля «ВАЗ 21063», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з передньою правою частиною кузова автопоїзду у складі сідлового тягача «VOLVO FH500», реєстраційний номер НОМЕР_3 , з спеціалізованим напівпричепом цистерною «SAHIN STYR», реєстраційний номер НОМЕР_4 , який рухався в лівій смузі руху.

У результаті дорожньо-транспортної події, пасажир автомобіля «ВАЗ 21063», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав СЕРЕДНЬОЇ тяжкості тілесне ушкодження.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає вирок суду не відповідає вимогам закону, та підлягає зміні в силу неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, виходячи з наступного:

- судом не враховано, що він повністю визнав свою вину та кваліфікацію вчиненого ним злочину. Відповідно кваліфікуюча ознака «вчинення ДТП в стані алкогольного сп`яніння» за вказаного є скоріш формальною, ніж фактичним перебуванням особи в стані алкогольного сп`яніння, оскільки факт вживання незначної кількості алкоголю мав місце задовго до ДТП, а виявлені показники алкоголю є буквально мізерними;

- обвинувачений ОСОБА_8 проявив дійове каяття, відшкодувавши шкоду одному потерпілому, здійснив заходи і дії для обговорення графіку відшкодування шкоди з іншим потерпілим, відверто розповів слідчому про обставини ДТП, сприяв тим самим слідству в розкритті злочину, в судовому засіданні не вводив суд в оману, а дав свідчення про ДТП якими їх пам`ятає, жодним чином не займаючи позицію про свою невинуватість;

- суд першої інстанції належним чином не врахував, що обвинувачений позитивно характеризується, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимий, є учасником бойових дій, має нагороди і заохочення командування за добросовісне виконання службових обов`язків, являється діючим військовослужбовцем, та має постійне місце роботи ФОП « ОСОБА_10 » на посаді вантажника;

- судом залишено поза увагою, що обвинувачений тривалий час хворіє на туберкульоз та після ДТП отримав серйозні ушкодження внутрішніх органів, через що почувається незадовільно і продовжує заходи щодо лікування;

- судом першої інстанції незаконно визнано потерпілою ОСОБА_11 , яка ні у ході досудового розслідування, ні при підготовчому засіданні, ні до початку розгляду справи не заявляла свого наміру і бажання виступати в ролі потерпілої.

На підставі наведеного, обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок змінити в частині призначеного покарання, застосувавши ст. 69 КК України і призначити покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян без позбавлення права керування транспортними засобами.

Уважаючи подану апеляційну скаргу необґрунтованою, невмотивованою та такою, що не підлягають задоволенню, прокурор Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері Південного регіону ОСОБА_12 подав письмові заперечення, в яких зазначає, що судом першої інстанції правильно визначено вид та розмір покарання, яке відповідає засадам КК України, правовим позиціям ВС та практики ЄСПЛ.

Позиції учасників судового розгляду

Захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Оскільки в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок у цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно недотримання судом вимог закону в частині призначення покарання, то вони є необґрунтованими та фактично пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями суду).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Санкція кримінального правопорушення ч. 1 ст. 286-1 КК України передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від трьох до п`яти років.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є нетяжким злочином, який характеризується необережною формою вини; характеристику особи обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, є учасником бойових дій, під час несення служби нагороджувався подякою міністра оборони України «за вагомий внесок у сприянні впровадження служби у військовому резерві ЗСУ та підтримку обороноздатності», грамотою командира військової частини та відзнаку президента України «за участь в антитерористичній операції», стан здоров`я обвинуваченого, який отримав тілесні ушкодження внаслідок ДТП та хворіє на хронічні захворювання; фактичні обставини справи часткове визнання вини та добровільне відшкодування збитків потерпілому ОСОБА_9 .

На підставі наведених даних суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 мінімального покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 286-1 КК України, у виді одного року позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально, з позбавленням права керувати транспортними засобами. На думку апеляційного суду, даний вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення.

Оцінюючи твердження обвинуваченого щодо надмірної суворості призначеного судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання, апеляційний суд звертає увагу на те, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, що вчинено джерелом підвищеної небезпеки, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів, що вчинені з необережності, але необережна форма вини стосується тільки настання наслідків у даному випадку у спричиненні ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Відтак, ОСОБА_8 , достовірно усвідомлюючи те, що він як водій автомобіля зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, допустивши злочинну самовпевненість, зокрема, не надав перевагу у русі автопоїзду у складі сідлового тягача «VOLVO FH500», реєстраційний номер НОМЕР_3 , з спеціалізованим напівпричепом цистерною «SAHIN STYR» реєстраційний номер НОМЕР_4 , який рухався по головній дорозі, та допустив зіткнення транспортного за кермом якого він перебуває з вищевказаним транспортним засобом.

Кримінальний закон передбачає можливість застосування положень ст.69 КК при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

У своїй правовій позиції, викладеній у постанові від 3 грудня 2019 року (справа №552/2739/17, провадження № 51-2673 км 19) ККС ВС зазначив, що при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положень ст.69 КК при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Натомість судом першої інстанції не встановлено обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_8 , кримінального правопорушення. Не вбачає таких підстав й апеляційний суд.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту щодо необхідності врахування такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, складовою якої є визнання вини, апеляційний суд зазначає, наступне.

Виходячи з системного тлумачення законодавства і судової практики щире каяття характеризує ставлення особи до вчиненого кримінального правопорушення та проявляється в тому, що вона визнає свою вину, щиро жалкує про вчинене, бажає виправити ситуацію, що склалася, дає правдиві показання, негативно оцінює кримінальне правопорушення та засуджує свою поведінку. При цьому щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Так, щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину суто з позицій психологічної внутрішньої переорієнтації суб`єкта, справжнє засудження свого діяння, визнання його антисуспільного характеру, про що мають свідчити і об`єктивні дані про зміни в ціннісних пріоритетах та способі життя.

Окрім того, у постанові Третьої судової палати ККС ВС від 10.03.2021 зазначено, що щире каяття припускає критичну оцінку особою своєї злочинної поведінки шляхом визнання вини й готовності нести кримінальну відповідальність. Немає підстав встановлення щирого каяття, як обставини, що пом`якшує покарання, у випадку, коли обвинувачений повідомив про своє розкаяння неусвідомлено та не щиро, озвучивши це лише на словах, не підтверджених жодними діями як-то висловлення співчуття родині загиблого, вибачення перед потерпілою, відшкодування заподіяної їй матеріальної чи моральної шкоди, а вину свою визнав таким чином, що підтвердив лише очевидність скоєння ним.

Так, з оскаржуваного рішення убачається, що обвинувачений ОСОБА_8 під час розгляду справи у суді фактично не визнавав вини у повному обсязі, зазначав, що він не порушував вимоги п.п. 16.3 та 16.11 ПДР, оскільки пропустив транспортні засоби, що рухалися по головній дорозі, а вантажівка «Volvo» наздогнала його автомобіль під час зміни смуги руху керованим ним транспортним засобом, тобто намагався перекласти свою провину на іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди. За таких обставин апеляційний суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, про яке останній вказує у апеляційній скарзі, має на меті виключно намагання уникнути справедливого покарання за вчинене кримінальне правопорушення, тому не може бути визнане пом`якшуючою покарання обставиною.

Апеляційний суд вважає, що відшкодування потерпілому завданої шкоди та відсутність претензій матеріального та морального характеру, з урахуванням наслідків вчиненого злочину, не можуть мати вирішального значення, що відповідає сталій практиці касаційного суду.

Такий висновок колегії суддів відповідає практиці суду касаційної інстанції, зокрема висновку Верховного суду, викладеному у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08.08.2023 року (справа №599/1247/22).

Та обставини, що обвинувачений до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, є учасником бойових дій, має нагороди і заохочення командування за добросовісне виконання службових обов`язків, не є підставою для призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський Суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Отже, з огляду на обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема відверте нехтування обвинуваченим Правилами дорожнього руху України, свідоме перебування за кермом автомобіля у стані алкогольного сп`яніння, а також наслідки у вигляді спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого можливе лише протягом визначеного судом строку позбавлення волі та за умови призначення додаткового покарання, а тому призначене судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром слід вважати справедливим.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Твердження обвинуваченого щодо незаконного визнано ОСОБА_11 потерпілою, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки КПК України не обмежує права особи на будь-якій стадії судового провадження звернутися до суду із заявою про визнання його потерпілим.

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційна скарга не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 21 серпня 2024 року, у кримінальному провадженні №0000223, внесеному до ЄРДР 27.10.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4