Справа № 146/194/24
Провадження №11-кп/801/409/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - ОСОБА_2 (суддя-доповідач),

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000204, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 18 грудня 2022 року, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні начальника Томашпільського відділу Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 14 січня 2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Велика Русава Томашпільського району Вінницької області, громадянина України, пенсіонера, особи з інвалідністю, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 2861 КК України,

у с т а н о в и в :

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Томашпільського районного суду Вінницької області від 14 січня 2025 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 2861 КК України та призначено покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Вирішено початок строку відбування основного покарання рахувати з дня затримання ОСОБА_7 на виконання вироку, запобіжний захід останньому до вступу вироку в законну силу не обирати.

Вирішено питання щодо заходу забезпечення кримінального провадження, речового доказу та процесуальних витрат.

Судом установлено, що 18 грудня 2022 року близько 19:45 год, більш точного часу органом досудового розслідування не встановлено, водій ОСОБА_11 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «Nissan» моделі «Х-trail», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою з смт Томашпіль Тульчинського району Вінницької області в напрямку с. Велика Русава Тульчинського району Вінницької області, на відрізку дороги, що знаходиться на відстані 1,2 км від електроопори № 50/49, разом із пасажирами ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , у порушення вимог п. 12.1 ПДР України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, не вибрав безпечної швидкості руху та не врахував дорожню обстановку, у результаті чого допустив з`їзд в кювет, де автомобіль зіткнувся з деревом, унаслідок чого пасажир автомобіля ОСОБА_9 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 12.1 ПДР знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками у виді спричинення тілесних ушкоджень середньої тяжкості ОСОБА_9 .

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч. 1 ст. 2861 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспортного засобу особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які її подали

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Тульчинської окружної прокуратури Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичних обставин справи, просить вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 14 січня 2025 року в частині призначення покарання скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого унаслідок м`якості, та ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 2861 КК України покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 4 (чотири) роки.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

місцевим судом не у повній мірі враховано ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, який вини не визнав та щиро не розкаявся у вчиненому злочині;

призначене судом покарання не здатне забезпечити виконання вимог ст. 50 КК України щодо виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчинення ним нових злочинів.

До початку апеляційного розгляду прокурор ОСОБА_10 , у відповідності до ст. 403 КПК України, подав заяву про відклик апеляції, що має наслідком закриття апеляційного провадження у цій частині.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин справи, просить вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 14 січня 2025 року в частині призначення покарання скасувати через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого унаслідок суворості, та ухвалити у цій частині новий вирок, яким при призначенні покарання застосувати положення ст. 69 КК України та призначити ОСОБА_7 покарання у виді пробаційного нагляду строком 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

висновки суду першої інстанції про часткове визнання вини обвинуваченим та відсутність щирого каяття є помилковими, оскільки, надаючи показання в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_7 фактично визнав свою вину повністю, щиро розкаявся у вчиненому та повністю відшкодував завдані збитки потерпілому;

вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_7 , місцевий суд, за наявності трьох обставин, що пом`якшують покарання останнього, та відсутності обставин, що обтяжують його покарання, безпідставно не застосував положення ст. 69 КК України.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 , підтримали доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вважаючи вирок суду, у тому числі в частині призначеного покарання законним та обґрунтованим.

Потерпілий ОСОБА_9 просив задовольнити апеляційну скаргу захисника обвинуваченого. Указав, що обвинувачений повністю відшкодував завдану йому шкоду, претензій матеріального та морального характеру до нього немає, просив суворо його не карати.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам вирок суду у повній мірі не відповідає.

З оскаржуваного вироку слідує, що суд правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Указаний висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, які в апеляційній скарзі не заперечуються і перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги захисника в частині призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого унаслідок суворості (є явно несправедливим) апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Частиною другою статті 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення може призначити основне покарання нижче він найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті, або перейти до більш м`якого, аніж передбачено санкцією частини статті.

У постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року (справа № 629/2739/18) зроблено висновок, що:

«частина перша статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи».

У постанові Верховного Суду від 03 грудня 2019 року у справі № 552/2739/17 (провадження № 51-2673км19) зроблено висновок, що:

«застосовуючи положення ст.69 КК України при призначенні покарання, суд зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину».

Отже, при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, судом першої інстанції ураховано, що останній вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 є нетяжким злочином та характеризується необережною формою вини; характеристику особи обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Разом з тим, незважаючи на зазначення в обвинувальному акті обставини яка, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшує покарання (щире каяття), судом указана обставина такою не визнана.

У постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2022 року у справі № 523/4890/19 указано, що:

«розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу вчиненого та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження».

З установлених місцевим судом фактичних обставин провадження слідує, що обвинувачений ОСОБА_7 протягом усього судового розгляду висловлював щирий жаль з приводу своєї поведінки. Не заперечував вживання спиртовмісного тонізуючого засобу «Вігор».

Під час судових проваджень обвинувачений критично висловлювався щодо своїх неправомірних дій, висловлював щирий жаль з приводу вчиненого, наголошував на тому, що не бажав настання наслідків, які мали місце та просив вибачення за свою поведінку.

Така поведінка обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення свідчить про наявність пом`якшуючої відповідальність обставини у виді щирого каяття, та у цьому провадженні її можна вважати такою, що істотно знижує ступінь суспільної небезпечності вчиненого.

Ба більше, місцевий суд при вирішенні питання про наявність інших обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого безпідставно не урахував відсутність тяжких, непоправних наслідків від кримінального правопорушення та будь-яких претензій з боку потерпілого, особу обвинуваченого, який є пенсіонером, має інвалідність та ряд хронічних захворювань.

Відтак встановлені під час апеляційного розгляду обставини, зокрема щире каяття, відсутність тяжких, непоправних наслідків від кримінального правопорушення, претензій з боку потерпілого, а також позиція останнього, який просив суворо не карати ОСОБА_7 , похилий вік обвинуваченого, інвалідність та стан його здоров`я, свідчать про наявність обставин, які в силу ст. 66 КК України, пом`якшують відповідальність обвинуваченого, істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину та дають усі підстави для застосування при призначенні покарання обвинуваченому ст. 69 КК України.

Апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги захисника обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Отже, колегія суддів вважає за можливе застосувати ст. 69 КК України та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`яке основне покарання, ніж передбачено законом, а саме у виді пробаційного нагляду строком на два роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 591 КК України, оскільки таке покарання відповідає вимогам закону щодо дотримання загальних засад призначення покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 492 КВК України строк покарання у виді пробаційного нагляду обчислюється з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації. Відтак, суд вважає за доцільне зазначити, що строк відбування призначеного обвинуваченому покарання слід рахувати з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу захисника слід задовольнити частково, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції змінити в частині призначення покарання через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого унаслідок суворості.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні начальника Томашпільського відділу Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_10 , у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Томашпільського районного суду Вінницької області від 14 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 2861 КК України змінити в частині призначення покарання.

Призначити покарання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 2861 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді пробаційного нагляду на строк 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Відповідно до п. п. 1, 2, 3 ч. 2 та п. 4 ч. 3 ст. 591 КК України покласти на Войткова такі обов`язки:

періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання або роботи;

не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Строк відбування призначеного покарання рахувати з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4